ГРЕГЪРИ ДЕЙВИД РОБЪРТС

ШАНТАРАМ

Част 1 от „Шантарам“

Превод от английски: Светлана Комогорова, 2010

chitanka.info

На майка ми

ПЪРВА ЧАСТ

ПЪРВА ГЛАВА

Отне ми много време и платих прескъпо да науча онова, което зная за любовта, за съдбата и за избора, който правим. А прозрях всичко само за миг — докато бях прикован към стената и ме измъчваха. Докато писъците ми раздираха мозъка, осъзнах, че дори и в тази кървава окована безпомощност аз съм свободен — свободен да мразя своите мъчители или да им простя. Зная, че не звучи особено впечатляващо. Но в треперенето и в захапката на веригите, когато нямаш нищо друго, освен тях, за теб тази свобода е истинска вселена от възможности. И дали ще избереш омразата, или прошката, може да е решаващо за живота ти.

В моя случай историята е дълга и гъмжи от хора. Аз бях революционер с изгубени в хероина идеали, философ, изгубил своята почтеност в престъпния свят, и поет, изгубил душата си в затвор с усилено строг режим. Когато избягах от него — прескочих предния зид между две кули с въоръжена охрана — станах най-издирваният гражданин на страната си. Късметът тичаше и летеше заедно с мен към Индия, където влязох в Бомбайската мафия. Работих като контрабандист на оръжие, фалшификатор и черноборсаджия. Оковавали са ме на три континента, пребивали са ме, пронизвали са ме с нож, умирал съм от глад. Отидох на война. Сблъсках се с оръжията на врага. И оцелях, а другите наоколо ми загинаха. Повечето бяха по-добри хора от мен хора, чийто живот бе похабен от грешки или погубен от лош миг на нечия чужда омраза, или чужда любов, или чуждо безразличие. Твърде много от тях аз погребах и оплаквах тяхната история и техния живот, влели се в моя.

Но моята история не започва нито с тях, нито с мафията. Тя започва с онзи първи ден в Бомбай. Точно там съдбата ме вкара в играта.

Късметът раздаде картите, които ме отведоха при Карла Сааранен. И аз разиграх получената ръка още от първия миг, в който погледнах в нейните зелени очи. Така започва тази история, както започва всичко — с една жена, с един град и с малко късмет.

Първото, което забелязах в Бомбай в онзи ден, бе, че въздухът мирише различно. Усетих го още преди да съм видял или чул нещо от Индия, докато вървях по пъпната връв на коридора, свързващ самолета с летището. В тази първа минута в Бомбай мирисът ме развълнува и възхити — мен, избягалия от затвора и новия за широкия свят. Не го разпознах, а и не можех. Днес зная, че това е сладката потна миризма на надеждата — а надеждата е точно обратното на омразата; това е киселият застоял мирис на алчността, а тя е точно обратното на любовта. Това е мирисът на богове, демони, империи и цивилизации, които се възраждат и загниват. Това е мирисът на синята кожа на морето, независимо къде се намираш в Града на островите, и кърваво — металният мирис на машините. Така миришат мърдането, сънят и изпражненията на шейсет милиона животни, повече от половината — човеци и плъхове. Мирише на разбити сърца и на борба за живот, на съкрушителни провали и любови, от които се ражда смелостта ни. Мирише на десет хиляди ресторанта, пет хиляди храма, светилища, църкви и джамии, на сто пазара, които продават изключително парфюми, подправки, тамян и свежо набрани цветя. Карла веднъж го нарече най-лошия хубав мирис на света — и беше права, разбира се, както беше права за всичко. Но сега, когато се завръщам в Бомбай, първото усещане за града е този вездесъщ мирис, който ме посреща и ми известява, че съм си дошъл у дома.

А после забелязах жегата. Наредих се на опашка на летището. Бях излязъл от охладения с климатик въздух в самолета преди няма и пет минути и изведнъж дрехите ми подгизнаха от пот и полепнаха по мен. Сърцето ми се разтуптя по заповед на новия климат. Всяко вдишване бе малка гневна победа. Разбрах, че това потене от джунглата никога не престава, защото жегата, която те кара денонощно да се потиш, е влажна жега. В Бомбай задухът и влагата превръщат всички ни в амфибии — когато поемаме въздух, вдъхваме вода. Или свикваш с това и то започва да ти харесва, или се махаш.

После се появиха и хората. Асами, джат и пенджаби, хора от Раджастан, Бенгал и Тамил Наду от Пушкар, Кочин и Конарак; от кастите на воините, брамините и неприкасаемите; индуисти, мюсюлмани, християни, будисти, парси, джайни, анимисти; бяла и тъмна кожа, зелени очи и златистокафяви, и черни; всевъзможни лица и форми сред чудатото разнообразие на тази несравнима красавица Индия.

Всички милиони на Бомбай и един отгоре. Двамата най-добри приятели на контрабандиста са мулето и камилата. Мулетата пренасят за него контрабанда през граничния контрол, а камилите са нищо неподозиращи туристи, които му помагат да премине границата. За прикритие, когато ползват фалшиви паспорти и документи за самоличност, контрабандистите се приобщават към компаниите на своите спътници — камилите, и те ги прекарват благополучно и незабелязано през контролните проверки на летището или границата, без да се усетят.

Тогава не знаех всичко това. На изкуството на контрабандата се научих, много по-късно, цели години по-късно. Когато пристигнах за първи път в Индия, работех само по инстинкт, а единствената контрабанда, която пренасях, бях самият аз и моята крехка и преследвана свобода. Ползвах фалшив новозеландски паспорт, в който оригиналната снимка беше сменена с моята. Свърших го сам и бях се справил далеч не идеално. Знаех, че на рутинна проверка ще мине, но бях и наясно, че ако възникнат подозрения и някой провери във Върховната комисия на Нова Зеландия, фалшификатът бързо ще лъсне. Докато пътувах от Окланд за Индия, обиколих целия самолет, за да открия необходимата ми група новозеландци. Намерих малка студентска компания — това беше второто им пътешествие до субконтинента. С настоятелните си молби да споделят с мен своя опит и да ми дадат съвети за маршрутите успях да установя крехко познанство, което ни отведе заедно до паспортния контрол. Разните индийски чиновници решиха, че и аз пътувам с тази безгрижна простодушна компанийка, и прегледаха документите ми съвсем отгоре-отгоре.

Към шамарите и жилото на слънчевия пек извън летището се проврях сам, опиянен от възторга на бягството. Още една изкатерена стена, още една прекосена граница, още едно денонощие на бягство и укриване. Избягах от затвора преди близо две години, но животът на беглеца е непрекъснато бягство — всеки ден и всяка нощ. И макар да не бях напълно свободен, никога съвсем свободен, новото ми вдъхваше надежда и вълнение, примесени със страх: нов паспорт, нова страна и нови бръчки от тръпен ужас по младото ми лице, под сивите очи. Стоях на утъпканата улица под синята гледжосана купа на бомбайското небе, а сърцето ми бе чисто и жадно за обещания като утрините в градините на Малабар в сезона на мусоните.

— Сър! Сър! — подвикна глас зад мен.

Една ръка ме стисна над лакътя. Спрях се. Напрегнах всеки мускул за борба и прехапах страха си. Не бягай. Без паника. Обърнах се.

Пред мен стоеше нисичък човечец, облечен в кирлива кафява униформа, нарамил китарата ми. Не беше просто нисичък, а дребосък, джудже, с голяма глава и черти, белязани от стреснатата невинност на синдрома на Даун. Той тикна китарата в ръцете ми.

— Вашата музика, сър. Вие губи вашата музика, не?

Това наистина беше моята китара. Веднага се досетих, че сигурно съм я забравил до лентата за багаж. Не проумявах как дребосъкът бе разбрал, че е моя. Усмихнах се с облекчение и изненада, а човечецът се засмя с онази съвършена искреност, от която се боим и която наричаме простодушна. Той ми подаде китарата и аз забелязах, че целите му ръце са разчертани с паяжина от бръчки като краката на блатна птица. Извадих от джоба няколко банкноти и му ги подадох, но той неловко отстъпи на дебелите си крака.

— Пари не. Ние тука да помагаме, сър. Добре дошли в Индия — каза той, затича се и навлезе в тръс сред гората от тела на пътеката.

Купих билет до града от автобусната компания „Ветеран“, в която работеха бивши войници от индийската армия. Видях как вдигнаха раницата и сака ми на покрива на автобуса и ги стовариха върху купчината багаж с прецизно и презрително настървение, и реших да задържа китарата. Настаних се на най-задната седалка. До мен седнаха двама дългокоси. Автобусът бързо се напълни със смесица от индийци и чужденци. Повечето бяха млади и пътуваха възможно най-евтино.

Малко след това шофьорът седна на мястото си, навъси се заплашително, изплю струя яркочервен сок от бетел през отворената врата и обяви, че потегля.

— Тик хаин, чало!

Моторът изрева, прещракването на скоростите се смеси с общия тътен и ние се юрнахме с обезпокоителна бързина през тълпи от носачи и пешеходци, които се тътреха отстрани, отскачаха или се отдръпваха само на някакви си милиметри от колата. Кондукторът, който се возеше на най-долното стъпало, ги псуваше с изкусна ненавист.

Поехме от летището за града по широко модерно шосе, оградено с дървета и храсти, което много приличаше на прагматично подредения пейзаж около летището в моя роден град Мелбърн. Познато изглеждащата обстановка ми навя спокойно задоволство, което бе разтърсено още при първото стеснение на шосето — сякаш този контраст и въздействие бяха умишлено изчислени. Когато многобройните платна на шосето се сляха в едно и зърнах бордеите, гледката заби острите нокти на срама в сърцето ми.

Подобни на черни и кафяви дюни, цели акри бордеи се ширнаха покрай пътя. Те се сливаха с хоризонта като мръсни, потънали в мараня миражи. Мизерните подслони бяха стъкмени от парцали, парчета пластмаса и картон, тръстикови рогозки и бамбукови пръчки. Схлупени, залепени един за друг, с тесни пътеки, които лъкатушеха между тях. В огромната шир, която покриваха, нищо не стърчеше по-високо от човешки бой.

Струваше ми се невъзможно едно съвременно летище, пълно с преуспели, целеустремени пътници, да се намира само на някакви си километри от тези смачкани, изпепелени мечти. Първото ми впечатление беше, че е имало бедствие и бордеите са бежански лагери за прииждащите оцелели. Месеци по-късно научих, че обитателите им действително са оцелели от бедствия и че бедствията, прогонили ги в бордеите от родните им села, са бедността, гладът и кръвопролитията. По пет хиляди нови оцелели пристигаха ежеседмично в града — седмица след седмица, година след година.

Километрите летяха, стотиците обитатели на бордеите прерастваха в хиляди, в десетки хиляди, а моят дух се измъчваше. Чувствах се осквернен от собственото си здраве и от парите в джобовете ми. Ако изобщо сте способни да усетите тази вина, при първия сблъсък с окаяниците на земята чувството ви раздира. Обирал съм банки, продавал съм дрога, надзирателите в затвора са смилали костите ми от бой. Наръгвали са ме с нож; аз самият съм отвръщал с нож. Избягах от затвор със строг режим и мощна охрана по най-трудния начин — прескочих фасадната стена. И все пак тази първа среща с дрипавата мизерия на бордеите, мъката, простряла се чак до хоризонта, избоде очите ми. Връхлетях върху наточени ножове.

Тлеещите въглени на срама и вината се разгоряха в гняв, в ярост и свиха юмруците ми — толкова беше несправедливо! Що за власт, що за система позволява съществуването на такива страдания? — мислех си аз.

Но бордеите продължаваха да се разпростират, километър след километър. Гледката се разнообразяваше само от ужасния контраст на сградите на процъфтяващи компании и рушащите се, обрасли с мъх жилищни блокове на по-заможните. Бордеите нямаха край. Вездесъщото им присъствие сриваше почтителността ми на чужденец. А после ме обсеби почуда. Прогледнах отвъд безкрая на струпаните бордеи и започнах да забелязвам хората, които живееха в тях. Една жена спря, за да придърпа напред черния сатенен креп на косата си. Друга къпеше децата си с вода от меден леген. Мъж водеше три кози с червени панделки на вратовете. Друг се бръснеше пред спукано огледало. Деца играеха навсякъде. Мъже носеха ведра с вода. Мъже поправяха една от колибите. Накъдето и да погледнех, хората се усмихваха.

Автобусът попадна в задръстване и от бараката срещу моя прозорец се показа мъж. Беше чужденец, бледокож като новопристигналите в автобуса и увит само в памучна кърпа с цвят на хибискус, която бе намотана около кръста му. Той се протегна, прозя се и се почеса съсредоточено по голия корем. От лицето и стойката му лъхаше очебиен волски покой. Усетих се, че завиждам на това задоволство й на усмивките за поздрав, които той предизвика у преминаващата покрай него група хора.

Автобусът потегли рязко и аз го загубих от поглед. Но образът му промени напълно отношението ми към бордеите. Когато го видях там — мъж, също толкова чужд на мястото, колкото мен самия, си представих себе си в този свят. Онова, което ми изглеждаше невъобразимо чуждо, далечно, изведнъж стана възможно, понятно и най-вече — пленително.

Загледах се в хората и забелязах колко заети са те — с колко много трудолюбие и енергия бе изпълнен животът им. Тук-там погледът ми внезапно, случайно проникваше в колибите и ми разкриваше поразителната чистота на тази бедност — подове без нито едно петънце, блестящи метални тенджери, наредени в правилни кули. И най-накрая онова, което трябваше да забележа още от самото начало: видях колко красиви са те. Жените, увити в тъмночервено, синьо и златно; жените, които вървяха боси през лабиринта на опърпания коптор с търпеливо и ефирно изящество; белозъбата, бадемоока хубост на мъжете, обичта и другарството на тънконогите и тънкоръки деца — по-големите си играеха с по-малките, а много от тях крепяха мъничките си братя и сестричета на стройните си хълбоци. Половин час след като потеглихме с автобуса, аз за пръв път се усмихнах.

— Грозна картинка! — отбеляза младежът до мен, докато оглеждаше пейзажа през прозореца. Канадец, както личеше по емблемата на ръката му — кленов лист. Висок и набит, с воднисти очи и кестенява коса до раменете. Спътникът му беше негова по-ниска и по-компактна версия. И двамата носеха еднакви избелели джинси, сандали и меки басмени якета.

— Я пак?

— За пръв път ли идваш? — попита той в отговор. Кимнах. — Така си и мислех. Спокойно, оттук нататък става малко по-добре. Няма чак толкова много бордеи. Но никъде в Бомбай не е хубаво. Това е най-гадният град в Индия, помни ми думата.

— Точно така — потвърди по-ниският.

— По-нататък има два-три хубави храма и няколко големи британски сгради, които що-годе ги бива — каменни лъвове, месингови осветителни стълбове и тям подобни. Но това не е Индия. Истинската Индия е нагоре, близо до Хималаите, в Манали или в свещения град Варанаси, или надолу по крайбрежието, в Керала. За да откриеш истинската Индия, трябва да излезеш от града.

— Вие накъде сте се запътили?

— Ще отседнем в един ашрам — обясни приятелят му. — Държат го раджнишите в Пуна. Най-хубавият ашрам в цялата страна.

Два чифта ясни, воднистосини очи се втренчиха в мен с двусмисленото, почти обвинително неодобрение на убедените, че са открили верния път.

— С преспиване ли?

— Моля?

— Ще си вземеш ли стая, или само минаваш днес през Бомбай?

— Не знам — отговорих и отново се обърнах към прозореца. Вярно си беше — не знаех дали искам да поостана в Бомбай, или да продължа към… нанякъде. Не знаех и ми беше все едно. В този миг аз бях онова, което Карла веднъж нарече най-опасното и пленително животно на света: храбър корав мъжага без никакви планове. — Нямам никакви планове. Но май ще поостана в Бомбай.

— Ние ще преспим тази вечер и утре хващаме влака. Ако искаш, можем да си вземем стая заедно. За трима души излиза много по-евтино.

Вгледах се в наивните му сини очи. Може би в началото е по-добре да деля стаята с други хора — помислих си. Техните истински документи и безметежни усмивки щяха да потулят фалшивия ми паспорт. Може би така ще е по-сигурно.

— И много по-сигурно — додаде той.

— Точно така — потвърди приятелят му.

— По-сигурно? — попитах аз с престорено безхаберие.

Автобусът беше забавил ход и поел по тесни канали между три и четириетажни сгради. Гъмжилото по улиците се движеше с чудодейна, тайнствена деловитост — балистичен танц на автобуси, камиони, велосипеди, леки коли, волски каруци, моторетки и хора. През отворените прозорци на нашата таратайка нахлуваха ароматите на подправки, парфюми, дизелов дим и волски тор — в гъста, но не неприятна смесица — и навсякъде над вълните от непозната музика се надигаха гласове. На всеки ъгъл грамадни плакати рекламираха индийски филми. Свръхестествените им цветове се преливаха зад загорялото лице на високия канадец.

— Да, да, много по-сигурно е. Тук е Готам сити, човече. Тук уличните хлапета владеят повече начини да ти вземат парите и от адовото казино.

— Големите градове са си такива — поясни ниският. — Всички големи градове са еднакви. Не само тук е така. Същото е и в Ню Йорк, в Рио, в Париж. До един са мръсни и до един са смахнати. Така е в големия град, нали ме разбираш? Навсякъде другаде в Индия, където отидеш, страшно ще ти хареса. Това е велика страна, но големите градове са много гадни, да ти кажа.

— И хотелите, същата работа, да му се не види — додаде високият. — Могат да те ошушкат, както си седиш в стаята и си пушиш тревица. Сговарят се с ченгетата да те изловят и да ти вземат парите. Най-безопасно е да не се делите и да пътувате на групи, помни ми думата.

— И да се махнете от големия град възможно най-бързо — завърши ниският. — Леле-мале! Видя ли това?

Автобусът беше завил по един широк булевард, ограден от едната страна с огромни камъни, които се спускаха към тюркоазното море. Малка колония от разнебитени черни колиби се бе пръснала върху тях като останки от някакъв тъмен примитивен кораб. Колибите горяха.

— Да му се не види! Я виж това! Тоя ще се опече, пич! — изкрещя високият канадец и посочи един мъж, който тичаше към морето с пламтящи дрехи и коса. Мъжът се подхлъзна и тупна тежко между големите камъни. Жена и дете го догониха и се захванаха да гасят пламъците с ръцете и с дрехите си. Останалите се опитваха да потушат пожара в къщите си, други стояха и гледаха как съборетините им изгарят. — Видяхте ли го? С тоя е свършено, казвам ви.

— Прав си, дявол да го вземе! — ахна ниският.

Шофьорът намали ход, другите коли също, но после даде газ и продължи. Никой от автомобилите на оживената улица не спря. Обърнах се и гледах назад през стъклото, докато овъглените схлупени колиби не се превърнаха в точици, а кафявият пушек на пожара — в едва доловим шепот на разрухата.

В края на дългия крайбрежен булевард завихме наляво по широка улица с модерни сгради и грандхотели с портиери в ливреи под пъстрите тенти. Край тях — луксозни ресторанти с градини в дворовете. Слънчевите лъчи проблясваха по излъсканите стъклено — месингови фасади на офисите на авиокомпаниите и фирмите. Улични сергии, скрити от утринното слънце под големи чадъри. Индийците, които се разхождаха, носеха затворени обувки и западни бизнес костюми, а жените бяха облечени в скъпа коприна. Изглеждаха концентрирани и сдържани и сновяха със сериозни физиономии насам-натам между големите офис сгради.

Контрастът между познатото и фрапиращото бе навсякъде. Волска талига бе спряла на светофара до модерна спортна кола. Мъж клечеше и се облекчаваше зад дискретния заслон на сателитна чиния. Електрокар разтоварваше стока от старовремска каруца с дървени колела. Човек оставаше с впечатлението за едно тромаво, неизтощимо, далечно минало, което сякаш невредимо бе помело бариерите на времето и нахлуло в собственото си бъдеще. Това ми харесваше.

— Почти пристигнахме — обяви спътникът ми. — Градският център е само на няколко преки оттук. Не би могло да се нарече точно център. Просто е районът за туристи и повечето евтини хотели са там. Последната спирка. Нарича се „Колаба“.

Двамата младежи извадиха паспортите и травел чековете от джобовете си и ги набутаха отпред в панталоните. По-ниският си махна дори часовника и също го прибра при валутата; паспорта и останалите ценни вещи в гащите си, досущ торба на двуутробен бозайник. Момчето забеляза погледа ми и се усмихна.

— Хей! — ухили се то. — Повече предпазливост никога не е излишна!

Станах и се заклатушках към изхода. Когато автобусът спря, слязох първи, но тълпата на тротоара ми попречи да продължа по улицата, и това бяха „тути“ — уличната реклама на различни хотелиери, пласьори на наркотици и други бизнесмени, които ни предлагаха, крещейки на развален английски, евтини хотелски стаи и изгодни сделки. Най-отпред, точно срещу вратата, стоеше дребен човечец с голяма, почти идеално кръгла глава, облечен с джинсова риза и сини памучни панталони. Той се провикна на спътниците си да млъкнат, а после се обърна към мен с най-безумната и лъчезарна усмивка, която бях виждал. — Добрутро, велики господа! — поздрави ни той. — Добре дошли в Бомбай! Вие искате го евтини отлични хотели, нали така?

Вторачи се в очите ми, а огромната му усмивка дори не трепна. Имаше нещо в тази усмивка — някакво непослушно веселие, по-откровено и по-трепетно от радостта, която ме прониза право в сърцето. Случи се само за миг, щом се погледнахме очи в очи. Толкова ми стигаше, за да се реша да се доверя на този малък човек с голяма усмивка.

Тогава все още не го знаех, но това бе едно от най-добрите решения в живота ми.

Няколко пътници се изнизаха от автобуса и заразмахваха юмруци срещу рояка от „тути“. Двамата млади канадци преминаха невредими през тълпата, като се усмихваха до уши и на суетящите се „тути“, и на изнервените туристи. Докато ги наблюдавах как криволичат и се блъскат из навалицата, за пръв път забелязах колко са силни, здрави и красиви. И точно в този миг реших да приема предложението им да си поделим стаята. В тяхната компания моето престъпление — бягството от затвора, престъплението, че съществувам на света, бе невидимо и немислимо.

Дребничкият гид ме сграбчи за ръкава и ме поведе далече от разпокъсаната група, към задната част на автобуса. Кондукторът се покатери на покрива с маймунска ловкост и метна раницата и сака в ръцете ми. Другите сакове затупкаха върху тротоара в злокобна каденца от скърцане и трясъци. Щом пътниците се втурнаха да спрат пороя от своите ценни вещи, гидът отново ме отведе на спокойно местенце на няколко метра от автобуса.

— Казвам се Прабакер — представи се той на своя напевен английски. — А как е уважаемото ви име?

— Уважаемото ми име е Линдзи — излъгах аз. Използвах името от фалшивия си паспорт.

— Аз бомбайски гид. Много отличен бомбайски гид номер едно, аз. Цял Бомбай знам го много добре. Вие иска да види всичко. Аз знам къде точно ще намери вие най от всичко. Мога да ви покажа даже повече от всичко.

Двамата млади пътници се присъединиха към нас, преследвани от настоятелна банда парцаливи „тути“ и водачи. Прабакер кресна на необузданите си колеги и те отстъпиха няколко крачки назад, алчно вторачени в нашите раници и сакове.

— В момента това, което искам да видя, е чиста и евтина хотелска стая — казах.

— Разбира се, сър! — светна лицето на Прабакер. — Аз мога вас заведа в евтин хотел, в много евтин хотел, в прекалено евтин хотел, и дори в толкова евтин хотел, че там никога няма отседне никой, който с всичкия си.

— Води ни тогава, Прабакер. Да видим.

— Хей, чакай малко — намеси се по-високият от двамата младежи. — Ще му плащаме ли на този? Аз знам как се ходи до хотелите. Приятел, не се обиждай, сигурен съм, че си добър гид и така нататък, но нямаме нужда от теб.

Погледнах Прабакер. Големите му тъмнокафяви очи изучаваха лицето ми с неприкрито веселие. Не бях виждал по-дружелюбен човек от Прабакер Каре — той не бе способен нито да повиши тон, нито да размаха гневно ръка и аз го усетих още в първите минути.

— Аз имам ли нужда от теб, Прабакер? — попитах го с уж сериозно изражение.

— О, да! — извика той в отговор. — Вие толкова страшно много нуждаете от мен, че направо ми се плаче за вас! Само Бог знае какви ужасни неща се случват на вас без мене да пази тялото ви в Бомбай!

— Аз ще му платя — уведомих спътниците си. Те вдигнаха рамене и метнаха раниците си на гръб. — Хайде, Прабакер, води ни.

Понечих да вдигна раницата си, но индиецът ме изпревари.

— Аз носи ваши багажи — настоя той учтиво.

— Не, няма нужда, аз ще си ги нося.

Огромната усмивка се стопи до умолителна бръчица.

— Моля ви, сър. Това работа на мене. Мой дълг. Аз много як в гърба. Няма проблем. Ще видите.

Всичките ми инстинкти се бунтуваха срещу тази идея.

— Не, недей.

— Моля ви, господин Линдзи, това за мене чест. Вижте ги хората.

Прабакер посочи с обърната нагоре длан тутите и гидовете, успели да си хванат клиенти от туристите. Всеки грабваше чанта, куфар или раница и поемаше напред, повел бодро и решително спътниците си през оживеното движение.

— Добре де, добре… — отстъпих. Това бе само първата от безбройните капитулации, които с времето щяха да определят нашите отношения. Усмивката отново разтегли кръглото му лице, той награби раницата и нагласи с моя помощ презрамките на раменете си. Раницата беше тежка — той изпружи врат, наведе се и се затътри пред нас. Моите по-широки крачки бързо го настигнаха и аз се вгледах в напрегнатото му лице. Същински бял бвана — бях го превърнал в свое товарно животно и се почувствах ужасно.

Но той, този дребничък индиец, се смееше. Докато вървяхме, той бърбореше за Бомбай и за местата, които трябва да се видят, и сочеше забележителностите. На двамата канадци говореше с почтителна приветливост. Когато се разминаваше с познати, се усмихваше и подвикваше поздрав. Беше силен, много по-силен, отколкото изглеждаше — за петнайсетте минути път до хотела нито веднъж не се спря, нито залитна.

Изкачихме четири стръмни етажа по тъмното, обрасло с мъх стълбище откъм задната страна на голяма сграда с изглед към морето и то ни отведе във фоайето на Къща за гости „Индия“. На всеки етаж по пътя нагоре висеше различна табела — хотел „Апсара“, Къща за гости „Звездата на Азия“, хотел „Крайбрежен“. Тоест, в сградата всъщност имаше четири отделни хотела и всеки от тях заемаше отделен етаж и си имаше собствен персонал, набор от услуги и стил.

Двамата млади пътешественици, Прабакер и аз се изсипахме в малкото фоайе с раниците и чантите си. Висок, мускулест индиец, облечен в ослепително бяла риза и черна вратовръзка, седеше зад стоманено бюро в началото на коридора, водещ към стаите за гости.

— Добре дошли — поздрави той и кротка усмивчица очерта трапчинки на бузите му. — Добре дошли, млади господа.

— Ама че дупка — смънка високият ми спътник, докато оглеждаше напуканата боя и облицованите с фурнир дървени прегради.

— Това е господин Ананд — намеси се бързо Прабакер. — Най-добър управител на най-добър хотел в „Колаба“.

— Прабакер, млъкни! — изръмжа господин Ананд.

Прабакер се усмихна още по-широко.

— Виждате ли какъв чудесен управител е господин Ананд? — прошепна ми той ухилен, а после обърна усмивката си към чудесния управител. — Водя трима отлични туристи за вас, господин Ананд. Най-най-добрите клиенти за най-добрия хотел, нали така?

— Млъкни, ти казах! — сопна се Ананд.

— Колко? — попита ниския канадец.

— Моля? — измърмори Ананд, без да откъсва сърдития си поглед от Прабакер.

— Трима души, за една нощ, в една стая, колко?

— Сто и двайсет рупии.

— Какво?! — избухна ниският. — Майтап ли си правите? — Това е много скъпо — заяви приятелят му. — Да се махаме оттук. — Няма проблем! — тросна се Ананд. — Вървете другаде, щом искате.

Те понечиха да вземат саковете си, но Прабакер нададе страдалчески вик:

— Не! Не! Това най-прекрасен от всички хотели. Моля, само вижте в стаята! Моля ви, господин Линдзи, само вижте хубавата стая! Само вижте хубавата стая!

Последва пауза. Двамата младежи се колебаеха на вратата. Ананд се беше вторачил в регистъра на хотела, внезапно запленен от изписаните на ръка имена в него. Прабакер стискаше ръкава ми. Дожаля ми за уличния гид, а държанието на Ананд ме възхити. Той нямаше нито да ни се моли, нито да ни убеждава да вземем стаята. Ако я искахме, трябваше да приемем неговите условия. Той вдигна поглед от регистъра и ме погледна в очите прямо и честно, както увереният човек гледа друг уверен човек. Започваше да ми допада.

— Бих искал да я видя тая хубава стая — казах.

— Да! — засмя се Прабакер.

— Добре, отиваме! — усмихнаха се канадците.

— В дъното на коридора — усмихна се и Ананд в отговор и посегна зад гърба си, за да откачи ключа с тежкия ключодържател от куката, а после ми го подхвърли през бюрото. — Последната стая вдясно, приятелю.

Стаята беше голяма, с три отделни легла, застлани с чаршафи, един прозорец с гледка към морето и редица от прозорци над оживена улица. Всяка от стените беше боядисана в различен оттенък на главоцепно зелено. Таванът бе покрит с дантела от пукнатини. Боята по ъглите се белеше като хартиени свитъци. Останалата мебелировка се състоеше от три шперплатови нощни шкафчета и очукана дървена тоалетка с напукано огледало. Предишните обитатели бяха оставили доказателства за периода на своето владение — разтопена свещ, пъхната в гърлото на бутилка от ликьор „Бейлис“, залепена на стената картина от календар с неаполитанска улична сцена и два самотни спихнати балона, увиснали на таванския вентилатор. Подобни стаи подтикват хората да си пишат имената и други послания по стените, както правят мъжете в затворническите килии.

— Ще я наема — реших.

— Да! — Прабакер мигом изприпка към фоайето.

Спътниците ми от автобуса се спогледаха и избухнаха в смях.

— Няма смисъл да споря с тоя пич. Той е смахнат.

— Разбрах те — изкиска се ниският и се наведе да подуши чаршафите на едното от леглата, а после приседна като на тръни върху него.

Прабакер се върна с Ананд, понесъл тежкия хотелски регистър. Един по един си записахме данните, докато той проверяваше паспортите ни. Платих за седмица предварително. Ананд върна паспортите на другите двама, но задържа моя — потупваше се замислено с него по бузата.

— Нова Зеландия? — измърмори той.

— Е? — намръщих се аз, чудейки се дали не е забелязал и усетил нещо. Аз бях най-издирваният човек в Австралия, избягал затворник, осъден на двайсет години за въоръжен грабеж и прясно-прясно име в списъка с бегълци на Интерпол. Какво иска той? Какво знае?

— Хммм. Добре. Нова Зеландия, Нова Зеландия… сигурно искаш нещо за пушене, много бира, бутилки уиски, сменяш пари, бизнес момичета, хубав купон. Ако искаш купиш нещо, кажи ми, на?

Тикна паспорта в ръката ми и излезе, като метна злобен поглед на Прабакер. Гидът се дръпна и го пропусна на вратата — хем трепереше, хем се усмихваше щастливо.

— Голям човек. Голям управител — избъбри той, когато Ананд си отиде.

— Много новозеландци ли идват тук, Прабакер?

— Не чак толкова, господин Линдзи. О, ама те са много хубави хора. Смеят се, пушат, пият, правят сексове с жени, всичкото нощ, и после пак смях, пушене и пиене.

— Аха. Прабакер, ти сигурно не знаеш откъде мога да намеря хашиш?

— Няаааама проблеми! Мога да взема една тола, едно кило, десет кила, знам дори къде има пълен склад.

— Не ми трябва цял склад хашиш. Искам само да попуша.

— Случайно имам една тола, десет грама, от най-добрата афганска смола, в джоба ми. Искате да купите?

— Колко?

— Двеста рупии — предложи той с надежда.

Предположих, че струва двойно по-евтино, ако не и повече. Но двеста рупии — около дванайсет американски долара по онова време беше една десета от цената на хашиша в Австралия. Подхвърлих му пакет тютюн и хартийки за цигари.

— Добре, свий един джойнт да го пробваме. Ако ми хареса, ще го взема.

Двамата ми съквартиранти се бяха изпънали на успоредните си легла. Те се спогледаха с почти еднакви изражения, а когато Прабакер извади бучка хашиш от джоба си — челата им се покриха с утаечни бръчки и присвиха устни. Гледаха, запленени и ужасени, как дребният гид коленичи, за да свие джойнта върху прашната повърхност на тоалетката.

— Пич, сигурен ли си, че идеята е добра?

— Да, може да са в комбина с ченгетата и да ни натопят за дрога!

— Струва ми се, че Прабакер е свестен и няма да ни изцепят — отвърнах, разгърнах завивката си за път и я постлах на леглото до високите прозорци. На перваза под тях се залових да подреждам подаръчетата за спомен, джунджуриите и талисманите — черно камъче, подарено ми от едно дете в Нова Зеландия, вкаменена черупка на охлюв, намерена от един приятел, и гривна от ястребови нокти, направена от друг. Бягах. Нямах дом, нямах страна. Чантите ми бяха пълни с подаръци от приятели: огромна аптечка за първа помощ — събираха пари, за да ми я купят, рисунки, стихотворения, мидени черупки, пера. Дори и дрехите на гърба ми и обувките на краката ми бяха подаръци от приятели. Всеки предмет имаше свое значение в моето изгнание на преследван первазите на прозорците бяха станали мой дом, а талисманите — моя народност.

— Вижте, пичове, ако се чувствате застрашени, идете се поразходете или изчакайте малко навън. Като пушна, ще дойда да ви викна. Просто обещах на едни мои приятели, че ако някога отида в Индия, първото, което ще направя, е да пушна хашиш и да си спомня за тях. Възнамерявам да спазя обещанието си. Освен това ми се струва, че управителят няма нищо против. Прабакер, има ли проблеми с пушенето на джойнт тук?

— Пушене, пиене, танци, секси бизнес, тука няма проблеми — увери ни Прабакер, щастливо ухилен и откъснал за миг поглед от задачата си. — Всичко позволено, няма проблеми тука. Освен бой. Биене в Къща за гости „Индия“ невъзпитано.

— Видяхте ли? Няма проблеми.

— И умиране — додаде Прабакер и поклати замислено кръглата си глава. — Господин Ананд не обича тука да умират хора.

— Какво каза? Какви ги говори тоя за умиране?

— Тоя сериозно ли, ебати? Кой умира тука, бе? Божичко!

— Няма проблеми с умиране, баба — успокои Прабакер смутените канадци и им подаде умело свития джойнт. По-високият го пое и го разпали. — Не много хора умират тук в Къща за гости „Индия“ и почти само дроги, разбираш ли, с хърбавите лица. За вас няма проблеми с ваште толкова красиви големи дебели тела.

Той ми подаде джойнта с обезоръжаващо чаровна усмивка. Когато му го върнах, той си дръпна с явна наслада и пак го подаде на канадците.

— Добра смола, да?

— Много е добър — отвърна високият. Усмивката му беше топла и щедра — голямата и сърдечна усмивка, която дългите години впоследствие ме научиха да свързвам с Канада и канадците.

— Вземам го — реших. Прабакер ми подаде бучката. Разделих десетграмовото парче на две и подхвърлих едното на единия от съквартирантите ми. — Дръжте. Да си имате за влака до Пуна утре.

— Благодарско, пич — отвърна той и показа бучката на приятеля си. — Ей, ти си свестен, да ти кажа. Смахнат си, ама си свестен.

Извадих от раницата бутилка уиски и я разпечатах. Това също беше ритуал, още едно обещание, дадено на приятел в Нова Зеландия — на едно момиче, което ме помоли ако се контрабандирам благополучно в Индия с моя фалшив паспорт, да изпия едно и да мисля за нея. Малките ритуали — пушенето и пиенето на уиски — бяха важни за мен. Сигурен бях, че съм загубил тези приятели, точно както с бягството от затвора загубих семейството си и всички приятели, които някога съм имал. По някаква причина бях убеден, че никога повече няма да ги видя. Бях сам на този свят, без надежда за връщане и целият ми живот бе заключен в спомени, талисмани и клетви за обич.

Готвех се да отпия втора глътка от бутилката, но някакъв подтик ме накара да я подам първо на Прабакер.

— Извънредно много благодаря, господин Линдзи — избъбри той с радостно облещени очи, килна глава назад и изля едно солидно количество уиски в устата си, без да допира устни до бутилката. — Много добро, номер едно, Джони Уокър. О, да.

— Пийни си и още, ако искаш.

— Само мъничко, благодаря много. — Той пи отново. Лочеше на едри глътки, които издуваха гърлото му. Спря, облиза устни и надигна шишето за трети път. — Извинявайте, ааа, много извинявайте. Толкова добро това уиски, че кара мен на невъзпитано държание.

— Слушай, щом толкова ти харесва, задръж бутилката. Имам още една. Купих ги от безмитния на летището.

— О, благодаря… — отвърна той, но усмивката му слисано увяхна.

— Какво има? Не го ли искаш?

— Да, да, господин Линдзи, много да. Но ако знаех, че това е моето уиски, а не вашето, нямаше така щедро да отпусна на мене да го кърка.

Младите канадци се разсмяха.

— Прабакер, виж какво ще ти кажа. Ще ти дам пълната бутилка, а отворената ще изпием всички. Става ли? Ето ти и двеста рупии за хеша.

Усмивката отново се вкамени, той размени отворената бутилка за пълната и я гушна нежно.

Ама господин Линдзи вие сбъркали. Аз казал, че тази най-добра смола струва сто рупии. Не двеста.

— Ъхъ.

— О, да. Само сто рупии — заяви той и ми върна пренебрежително едната от банкнотите.

— Добре. Слушай, Прабакер, гладен съм. Не хапнах в самолета. Дали не би могъл да ме заведеш в някой добър, чист ресторант?

— Много ясно, господин Линдзи, сър! Знам такива отлични ресторанти с такива храни чудо, направо ще боли вас корема от щастие!

— Нави ме — станах и си прибрах паспорта и парите. — Вие ще дойдете ли?

— Къде, навън? Бъзикаш се.

— Може би по-късно. Много по-късно. Ще ти пазим багажа тук и ще те чакаме да се върнеш.

— Добре, както искате. Връщам се след около два часа.

Прабакер се поклони угоднически и се сбогува учтиво. Тръгнах с него, но тъкмо понечих да затворя вратата, и високият младеж се обади:

— Слушай… На улицата го давай по-полека, а? Щото не знаеш какво е тука. Да нямаш вяра на никого. Това не ти е на село. Индийците в града са… абе, просто внимавай, а?

На рецепцията Ананд прибра паспорта, травел чековете и повечето ми пари в сейфа, даде подробна разписка и аз излязох на улицата. Предупредителните думи на канадеца кръжаха и се въртяха в ума ми като чайки над прилив.

Прабакер ни доведе в хотела по широкия, обграден с дървета и относително пуст булевард, който тръгваше от завоя на залива, от високата каменна арка на „Портата на Индия“. Но улицата отпред гъмжеше от хора и коли и шумът от глъчка, клаксони и търговци приличаше на тропането на дъждовна буря по дървени и метални покриви.

Стотици хора вървяха или стояха на групи и разговаряха. Магазини, ресторанти и хотели се редяха от двете страни по цялата дължина на улицата. Пред всеки магазин или ресторант имаше прикрепена по-малка сергия. По двама-трима продавачи, седнали на сгъваеми столове, обслужваха тези присвоени местенца от тротоара. Тук имаше африканци, араби, европейци и индийци. На всяка крачка езиците и музиката се сменяха и всеки ресторант изсипваше различен аромат във врящия въздух.

Мъже с двуколки и ръчни колички лъкатушеха из оживеното улично движение, превозвайки дини и чували с ориз, безалкохолни напитки и окачени на закачалки дрехи, цигари и буци лед. Парите бяха навсякъде — тук бе центърът на черния пазар за валута, обясни ми Прабакер. Тук съвсем открито брояха дебели пачки банкноти, които сменяха собствениците си. Тук имаше просяци, жонгльори, акробати, змиеукротители, музиканти и астролози, гледачки на ръка, сводници и пласьори на дрога. Улицата беше мръсна. Боклуците се изсипваха от прозорците без предупреждение и се трупаха на купчини по тротоара или на платното. Охранени безстрашни плъхове се прошмугваха между тях и пируваха.

Но най-много ми се набиваха в очи многобройните сакати и болни просяци. Шестваха всички видове болести, недъзи и страдания — те висяха пред входовете на ресторантите и магазините, или призоваваха минувачите с професионално отработени жални подвиквания. Както когато съзрях за първи път бордеите през прозореца на автобуса, гледката на тези улични страдания накара излъчващото ми добро здраве лице да пламне от срам. Но докато Прабакер ме водеше през шумната тълпа, ми посочи и други образи на просяци, които смекчиха ужасната карикатурност на техните жалостиви представления. Група просяци седеше пред един вход и играеше карти, няколко слепци и техни приятели си похапваха риба с ориз, смеещи се деца се редуваха да се возят с един безкрак мъж на малката му количка.

Докато вървяхме, Прабакер крадешком ми хвърляше коси погледи.

— Как ви се харесва нашият Бомбай?

— Страшно — отвърнах и това си беше самата истина. В моите очи градът бе прекрасен. Беше див и вълнуващ. Британски здания в романтичен раджа стил се издигаха редом с модерни огледални бизнес кули. Неугледни, схлупени, занемарени жилищни сгради стърчаха над пищни, отрупани със зеленчуци и коприна сергии. От всеки магазин и от всяко преминаващо такси се носеше музика. Цветовете бяха искрящи. Уханията — опияняващо вкусни. В очите на хората по тези гъмжащи от навалица улици виждах повече усмивки, отколкото бях срещал на всички места, където съм бил.

И най-важното: Бомбай беше свободен — освежаващо свободен. Накъдето и да погледнех, виждах този освободен дух без задръжки и усещах как му откликвам с цялото си сърце. Дори и попарилият ме срам, когато съзрях за пръв път бордеите и уличните просяци, се разсея, щом осъзнах, че те, тези мъже и жени, са свободни. Никой не пъдеше просяците от улиците. Никой не гонеше обитателите на бордеите. В каквато и мъка да преживяваха, те бяха свободни да живеят живота си в същите тези градини и по същите булеварди, редом с богатите и влиятелните. Те бяха свободни. Градът беше свободен. Обичах го.

Все пак бях малко изнервен от натрапчивостта на намеренията, от карнавала на нуждите и алчността, от настоятелността на молбите и шмекериите на улицата. Не говорех нито един от езиците, които чувах. Нищо не знаех за тукашните култури, загърнати в роби, сарита и тюрбани. Сякаш бях попаднал на представлението на някаква екстравагантна и сложна драма, а не познавах сценария. Все пак се усмихвах, а да се усмихваш, е лесно, без значение колко непозната и смущаваща ми се струваше улицата. Аз бях беглец. Издирваха ме, преследваха ме, за главата ми беше обявена награда. И все още ги водех с една крачка. Бях свободен. Когато си беглец, всеки ден е равен на цял един живот. Всяка свободна минута е разказ с щастлив край.

Радвах се на компанията на Прабакер. Забелязах, че е известен на улицата и че най-различни хора го поздравяват често и с топлота.

— Сигурно сте гладен, господин Линдзи — отбеляза Прабакер. — Щастливец сте вие, прощавайте, че ви го казвам, а щастливците винаги си имат добър апетит.

— Ами да, доста съм огладнял. Но къде е това място, където отиваме? Ако знаех, че ще вървим толкова дълго до ресторанта, щях да си взема суха храна за из път.

— Само още малко, не много, не е много далече — отвърна бодро той.

— Добре…

— О, да! Ще ви заведа в най-добрия ресторант, с най-хубавите храни от Махаращра. Ще ви хареса, няма проблеми. Всички бомбайски гидове като мен ядат там храните. Това място толкова добро, че плащат на полицаите само половината обичаен рушвет. Толкова са добри.

— Добре…

— О, да! Но първо нека купя индийски цигари за вас и за мен също. Ето тука сега спираме.

Той ме поведе към една улична сергия, всъщност — сгъваема масичка за карти с десетина марки цигари, наредени в картонена кутия. До нея имаше поставен голям месингов поднос, върху който бяха наредени няколко сребърни купички. В тях имаше кокосови стърготини, подправки и най-различни пасти, неизвестно какви. Кофата до масичката за карти бе пълна с листа с копиевидна форма, плаващи във вода. Продавачът на цигари ги сушеше, мажеше ги с разни пасти, пълнеше ги със смлени фурми, кокос, бетел и подправки и ги свиваше в малки пакетчета. Многобройните клиенти се тълпяха около сергията му и изкупуваха листата веднага щом сръчните му ръце ги напълнеха.

Прабакер се промуши до човека и зачака да му падне възможност да поръча. Аз проточих врат, за да го виждам през навалицата от клиенти, и тръгнах към бордюра. Щом стъпих на платното, някой кресна:

— Пазете се!

Две ръце ме сграбчиха за лакътя и ме дръпнаха назад точно когато един огромен двуетажен автобус профуча край мен на скорост. Щеше да ме убие, ако ръцете не ме бяха издърпали в движение. Обърнах се да видя своя спасител. Тя беше най-красивата жена, която някога бях виждал — стройна, с черна коса до раменете и бледа кожа. Въпреки че не беше висока, квадратните й рамене, изправеният гръб и разкрачената стойка й придаваха ненатрапчиво, но решително физическо присъствие. Беше с копринени панталони, стегнати в глезените, черни обувки с нисък ток, свободна памучна риза и голям, дълъг копринен шал. Беше го метнала наобратно и двойната грива на струящата тъкан се ветрееше зад гърба й. Всичките й дрехи бяха в различни оттенъци на зеленото.

Ключът към всичко, което един мъж трябваше да обича и от което да се страхува, присъстваше в нея от самото начало — в ироничната усмивка, заредила и извила лъка на пълните й устни. В тази усмивка имаше гордост, а в извивката на изящния й нос — увереност. Без да разбирам защо, реших, че мнозина вземат нейната нахаканост за арогантност и бъркат увереността и с безчувствие. Аз не направих тази грешка. Погледът ми плаваше унесено, рееше се свободно из сияйната лагуна на втренчените й безстрастни очи. Бяха големи, с впечатляващ зелен цвят. Зелен като дърветата в най-ярките сънища. Зелен, каквото би било морето, ако бе съвършено.

Ръката й продължаваше да стиска моята, малко над лакътя. Допирът й беше точно какъвто трябва да е допирът на ръка на любовница — познат, ала и вълнуващ като прошепнато обещание. Почувствах почти неустоимо желание да хвана ръката й и да я сложа на гърдите си, до сърцето. И може би трябваше да го направя. Сега знам, че ако го бях направил, тя щеше да се засмее и да ме хареса заради жеста. Но тогава бяхме непознати и цели пет безкрайни секунди стояхме и се гледахме в очите, докато всички паралелни светове, всички паралелни животи, които биха могли да се случат и никога нямаше да се случат, кръжаха във вихър около нас. А после тя проговори.

— На косъм се отървахте. Късметлия сте.

— Да — усмихнах се. — Такъв съм.

Ръката й бавно пусна моята. Спокоен, непринуден жест, ала почувствах как тя се откъсва от мен толкова рязко, сякаш ме бяха събудили грубо от дълбок, щастлив сън. Наведох се към нея и надникнах зад гърба й — първо наляво, после надясно.

— Какво има? — попита тя.

— Търся крилата ви. Вие нали сте моят ангел хранител?

— Боя се, че не — отвърна тя и иронична усмивка изрисува трапчинки по бузите й.

— Прекалено голям дявол съм, за да бъда.

— За колко голям дявол говорим? — ухилих се.

Няколко души стояха на групичка от другата страна на сергията. Единият — хубав, атлетичен мъж на около двайсет и пет — пристъпи към платното и й извика:

— Карла! Идвай, йаар!

Тя се обърна и му махна, а после стисна дланта ми — ръкостискането й беше силно, но не проличаваше какво точно чувство влага в него. Усмивката й беше също толкова неопределена. Можеше да ме е харесала, а може би просто се радваше, че се сбогува.

— Все още не сте отговорили на въпроса ми — напомних й, когато дланта й се изплъзна от моята.

— Колко голям дявол съм ли? — отвърна тя, а леката усмивка продължаваше да играе по устните й. — Това е много личен въпрос. Като се замисля, по-личен въпрос никой не ми е задавал. Хей, ако обаче дойдете някой път в „При Леополд“, може и да разберете.

Приятелите й се бяха преместили от нашата страна на сергийката. Тя ме остави и се върна при тях. Всичките бяха индийци, всички — млади и облечени с чисти дрехи по западна мода, каквито носи средната класа. Смееха се често и се прегръщаха фамилиарно през раменете, но никой не докосваше Карла. Тя като че излъчваше аура, едновременно привлекателна и неприкосновена. Приближих се, като се преструвах на заинтригуван от това как продавачът на цигари завива листата и ги маже с пасти, и се заслушах как тя им говори, но не разбирах езика. Гласът й, на този език и в този разговор, бе изненадващо плътен и звучен, и караше космите по ръцете ми да настръхват. Предполагам, че и това сигурно е било предупреждение. Гласът, твърдят афганските сватовници, е повече от половината от любовта. Тогава обаче не го знаех и сърцето ми се устреми нататък, където дори сватовниците ги е страх да стъпят.

— Вижте, господин Линдзи, купих само две цигари за нас — възкликна завърналият се при мен Прабакер и ми поднесе едната със замах.

— Това е Индия, страната на бедняците. Тук няма нужда да се купува цял пакет цигари. Една цигара само можеш да купиш. И няма нужда да купуваш кибрит.

Той се наведе и дръпна тлеещото конопено въже, окачено на една кука на телеграфния стълб до сергията, и издуха пепелта от края му. Оранжевото живо въгленче се показа отдолу и той си запали цигарата от него.

— Какво приготвя той? Какво дъвчат в тези листа?

— Нарича се паан. Това най-отлично на вкус и за дъвчене. Всички в Бомбай дъвчат и плюят, дъвчат и пак плюят, няма проблеми, денем и нощем също. Много полезно за здравето, много дъвчене и голямо плюене. Искате ли да пробвате? Ще ви взема.

Кимнах и го оставих да поръча не толкова заради новото усещане от паана, колкото заради предоставеното ми оправдание да остана там още малко и да погледам Карла. Тя се държеше толкова непринудено, съвсем като у дома си, бе органична част от улицата и непостижимото познание за нея. Онова, което ме озадачаваше навсякъде около мен, за нея като че бе ежедневие. Спомних си за чужденеца в бордея — мъжа, когото видях от прозореца на автобуса. Също като него, и тя изглеждаше спокойна и доволна в Бомбай. Изглеждаше на мястото си. Завиждах й за топлотата и одобрението, което предизвикваше у околните.

Но нейната съвършена хубост привличаше по-силно погледа ми. Гледах я, непознатата, и всяко следващо издихание се откъсваше с все по-големи усилия от гърдите ми. Щипци стегнаха сърцето ми като в здрав юмрук. Един глас в кръвта ми повтаряше да, да, да… Древните санскритски легенди разказват за любов, отредена от съдбата, за кармична връзка между душите, предопределени да се срещнат, да се сблъскат и да се запленят взаимно. Легендите разказват, че любимата се разпознава веднага, защото е обичана във всеки жест, във всяко изражение на мисли, във всяко движение, всеки звук и всяко настроение, играещо в очите й. Преданието твърди, че я разпознаваме по крилете — криле, които само ние виждаме, и по това, че копнежът за нея убива всяко друго любовно желание.

Същите легенди предупреждават, че такава съдбовна любов понякога може да се превърне в лудост и да обсеби едната, само едната от двете души, предопределени една за друга от съдбата. Но мъдростта в някакъв смисъл е обратното на любовта. Любовта оцелява в нас точно защото не е мъдра.

— А, вие гледате онова момиче — отбеляза Прабакер, когато се върна с паана и проследи погледа ми. — Вие мислите, че тя красива, на? Казва се Карла.

— Познаваш ли я?

— О, да! Карла нея познават всички — прошушна той с театрален шепот, толкова силен, че се побоях да не би тя да го е чула. — Искате да се запознаете с нея?

— Да се запозная?

— Ако искате, аз говоря с нея. Искате да станете с нея приятели?

— Какво?

— О, да! Ние с Карла приятели и вие с нея също станете приятели, така мисля. Може би ще спечелите много пари за уважаемия вас от бизнес с Карла. Може би ще станете такива добри и близки приятели, че ще правите много сексове заедно и се наслаждава на ваши тела в пълнота. Сигурен съм, че вие ще имате приятелска наслада.

Той потъркваше ръце една в друга, а червените сокове на паана бяха оцапали зъбите и устните на усмивката му. Наложи се да го стисна над лакътя, за да му попреча да отиде при нея още там, докато тя бе сред приятелите си.

— Не! Спри! За Бога, Прабакер, по-тихо. Ако искам да се запозная с нея, сам ще я заговоря.

— О, аз разбира — отвърна той сконфузено. — Това чужденците наричат любовна увертюра, нали?

— Не, любовна увертюра е… Няма значение какво е!

— О, хубаво! За мен няма значение любовни увертюри, господин Линдзи. Аз съм индиец, а ние, индийците, ние не се занимава с любовни увертюри. Ние направо вкарва и помпа. О, да!

Беше прегърнал въображаема жена и я блъскаше с кльощавия си ханш, а оцапаната с червен сок усмивка не слизаше от лицето му.

— Я престани! — сгълчах го аз и се озърнах да проверя дали Карла и приятелите й не го гледат.

— Добре, господин Линдзи — въздъхна той и забави ритмичните си движения, докато най-сетне спря. — Но пак мога направя добро предложение за ваша дружба на госпожица Карла, ако желаете?

— Не! Тоест не, благодаря. Не искам да й правя предложения: Аз… Господи, какъв е смисълът? Само ми кажи… Мъжът, с когото тя говори в момента, на какъв език говори?

— Той говори на хинди, господин Линдзи. Изчакайте една минута, аз ви кажа какво той говори.

Той мина от другата страна на сергията, присъедини се съвсем непринудено към групата и се наведе да слуша. Никой не му обърна внимание. Той закима, разсмя се заедно с другите и след малко се върна.

— Той разказва една много смешна история за инспектор от Бомбайска полиция, много голям важен човек в района. Тоя инспектор затворил един много умен човек в негов затвор, но умник убедил инспектор пак да го пусне, защото казал на инспектор, че имал злато и скъпоценни камъни. Не само това, но когато той на свобода, умник продал на инспектор злато и скъпоценни камъни. Но те не били истинско злато и истински скъпоценни камъни. Те били имитациите и много евтино, не истински неща. И най-лошата пакост, умник живял в къща на инспектор една седмица преди да продаде неистински камъни. И се носи голям слух, че умник правил секси бизнес с жената на тоя инспектор. Сега инспектор луднал и толкова бесен, че всички бягат, като го видят.

— Откъде я познаваш? Тя тук ли живее?

— Кого да познавам, господин Линдзи, жена на инспектор?

— Не, разбира се, че не! Говоря за момичето… Карла.

— Нали знаете — замисли се той и за пръв път се намръщи. — В този Бомбай има много момичета. — Ние само на пет минути от ваш хотел. За тези пет минути ние видели стотици момичета. След пет минути още, още повече стотици момичета. На всеки пет минути още повече стотици момичета. След малко разходка ние ще видим стотици и стотици и стотици и стотици.

— О, стотици момичета, страхотно! — прекъснах го ехидно. Гласът ми прозвуча много по-силно, отколкото исках. Огледах се. Неколцина души ме наблюдаваха с неприкрито презрение. Продължих по-тихо: — Не ми трябват стотици момичета, Прабакер. Просто съм… любопитен, за… за това момиче, ясно?

— Ясно, господин Линдзи. Аз всичко ще ви кажа. Карла, тя прочут бизнесмен в Бомбай. Много дълго тя тук. Мисля пет години може би. Тя има една малка къща, не е далече. Всички познават Карлата.

— Откъде е?

— Германка, мисля, нещо такова.

— Но говореше като американка.

— Да, говори, но тя от Германка, или такова като Германка. Но сега вече е почти съвсем индийска. Вие сега иска ядете вашта храна?

— Да, само минутка.

Групата млади приятели се сбогува с останалите край сергията за паан и се сля със сновящата насам-натам тълпа. Карла също тръгна с тях — вървеше, с гордо вдигната глава и с тази нейна странна, почти дръзко изправена стойка. Гледах я, докато човешкият прилив не я погълна, но тя не се обърна.

— Знаеш ли мястото, което се нарича „При Леополд“? — попитах Прабакер, когато дойде при мен и ние продължихме по пътя си.

— О, да! Това чудесно и прекрасно място, бирария „При Леополд“. Пълно с най-чудесни и прекрасни хора, много, много хубави и прекрасни хора. Всякакви чужденци можеш там намериш, всички прави добър бизнес. Секси бизнес и дрога бизнес, и пари бизнес, и черна борса бизнес, и голи снимки, и контрабанда бизнес, и паспорт бизнес, и…

— Добре, Прабакер, разбрах.

— Искате да отидем там?

— Не. Може би по-късно. — Спрях се и Прабакер също спря до мен. — Слушай, как ти викат твоите приятели? Тоест, как ти е името на галено, вместо Прабакер?

— О, да, галено име има също. Мойто галено име Прабу.

— Прабу… Харесва ми.

— То означава Син на светлината или такова подобно. Хубаво име.

— Да?

— Хубаво име, да.

— А вашето хубаво име, господин Линдзи, то не много хубаво, ако извинявате, че ви казвам в очите. Не ми харесва такова дълго и някакво пискливо име, за индийски хора говоря.

— Не ти харесва, значи?

— Прощавайте, че казвам, ама не. Никак даже. Ни най-малко. Нито даже мъничко ей толкова…

— Ами — усмихнах се, — боя се, че не мога да ти помогна.

— Мисля, че галено име Лин много по-хубаво — предложи той. — Ако вие нямате възразявания, ще ви казвам Лин.

Беше си име като име — нито повече, ни по-малко фалшиво от десетината други, които смених, откакто избягах. Всъщност през последните месеци бях започнал да се отнасям с чудат фатализъм към новите имена, които бях принуден да приемам и които ми даваха другите. Лин. Съкращение, което на мен самия никога нямаше да ми хрумне. Но пък ми прозвуча уместно, което ще рече, че долових вуду ехото на нещо съдбовно предопределено: име, което мигом стана мое, така несъмнено мое, както и изгубеното тайно име, с което съм се родил и под което бях осъден на двайсет години затвор.

Вгледах се в кръглото лице на Прабакер и в големите му, тъмни, палави очи, кимнах, усмихнах се и приех името. Тогава не можех да знам, че дребничкият уличен гид от Бомбай ми е дал име, под което ще ме познават хиляди хора от Колада до Кандахар, от Киншаса до Берлин. Съдбата се нуждае от съучастници, а камъните в зидовете на предопределението са споени от малки и нехайни съучастничества като това. Сега се обръщам назад и разбирам, че мигът на наименуването, който тогава изглеждаше така незначителен и не изискваше нищо повече от едно произволно, суеверно да или не, всъщност бе повратен в живота ми. Ролята, която изиграх под това ново име, героят, в който се превърнах — Линбаба — бяха по-истински и по-верни на природата ми от всичко и от всекиго, който съм бил преди това.

— Да, добре. Лин става.

— Много добре! Аз съм твърде щастлив, че вие го харесвате име. И също както мое име значи Син на светлината на хинди езика, ваше име Лин има също много хубаво значение и на голям късмет.

— Така ли? Какво означава Лин на хинди?

— Означава Пенис! — обясни той с възхита, която очакваше да споделя.

— Е, страхотно! Направо… страхотно.

— Да, много страхотно, много на късмет. То не това съвсем, но звучи като линг, или лингам, а това то означава пенис.

— Зарежи бе, човек! — сопнах се аз и продължих да вървя. — Как ще се представям на хората като господин Пенис? Ти майтапиш ли се? Представям си — здравейте, приятно ми е, казвам се Пенис. Няма да стане. Зарежи. Нека съм си Линдзи.

— Не! Не! Лин, вярно ти казвам, това много хубаво име, много могъщо име и голям късмет, твърде голям късмет! Хората ще се влюбят в това име, като го чуят. Ела, ще ти покажа. Искам да я оставя тая бутилка уиски, дето ти ми даде, да я оставя при мой приятел господин Санджай. Ето, тука, тука, в този магазин. Само да видиш колко той харесва твое име.

Още няколко крачки по оживената улица ни доведоха до малко магазинче с ръчно изписана табела над отворената врата:

Радио Сик

Поправка на електроуреди.

Продажби и поправки на електроуреди,

Санджай Дешпанде собственик

Санджай Дешпанде беше набит мъж на петдесет и нещо, с ореол от прошарена коса и бели рунтави вежди. Седеше зад тежък дървен тезгях, заобиколен от гръмнали радиоапарати, изтърбушени касетофони и сандъци с части. Прабакер го поздрави, забърбори бързо на хинди и подаде бутилката над тезгяха. Без да я поглежда, господин Дешпанде шляпна отгоре й месестата си длан, приплъзна уискито и го скри отдолу. Извади наръч рупии в банкноти от джоба на ризата си, отдели няколко и ги подаде с обърната надолу длан. Прабакер прибра парите и ги пъхна в джобовете си с бързо и плавно движение, като пипало на калмар, след което най-сетне млъкна и ми кимна да се приближа.

— Това мой много добър приятел — осведоми той господин Дешпанде и ме потупа по ръката. — Той е от Нова Зеландия.

Господин Дешпанде изсумтя.

— Той току-що днес пристигнал в Бомбай. Къща за гости „Индия“, там е отседнал.

Господин Дешпанде пак изсумтя и ме огледа с любопитство, в което се прокрадваше враждебност.

— Казва се Лин. Господин Линбаба — представи ме Прабакер.

— Как се казва? — възкликна господин Дешпанде.

— Лин — ухили се Прабакер. — Казва се Линбаба.

Господин Дешпанде надигна внушителните си вежди в изненадана усмивка.

— Линбаба?

— О, да! — въодушевено потвърди Прабакер. — Лин. Лин. Много свестен човек той също.

Господин Дешпанде протегна ръка и аз я стиснах. Поздравихме се, а после Прабакер ме задърпа за ръката към изхода.

— Линбаба! — провикна се господин Дешпанде тъкмо преди да излезем на улицата. — Добре дошли в Бомбай! Ако имате уокмен, камера и машина, дето гърми из гетото, елате при мен, Санджай Дешпанде, в Радио Сик! Аз давам най-добра цена!

Кимнах и излязохме. Прабакер ме повлече по улицата и след няколко крачки спря.

— Видя ли, господин Лин? Видя ли колко ти хареса името?

— Предполагам — смънках, озадачен колкото от неговото въодушевление, толкова и от краткия разговор с господин Дешпанде. Когато опознах Прабакер по-добре и започнах да ценя високо дружбата му, открих как този човек вярва с цялата си душа, че усмивката му променя и душите на хората, и света. Беше прав, разбира се, но на мен ми отне дълго време да проумея тази истина и да я приема.

— А какво е това „баба“ в края на името? Лин, разбирам. Но защо е това Лин баба?

— Баба е просто уважително име — ухили се Прабакер. — Ако ти сложим баба отзад на името или на името на някой важен човек, това все едно оказваме уважението към учител или на светци, — или на много стар, стар, стар…

— Разбирам, разбирам, Прабу, но това не ме успокоява, да ти кажа. Цялата тая работа с тоя пенис… Не знам!

— Но нали го видя господин Санджай Дешпанде! Ти видя колко той харесал името ти! Виж, виж колко хората обичат това име. Сега ще видиш, гледай, аз ще го кажа на всички! Линбаба! Линбаба! Линбаба! — развика се той към непознатите минувачи.

— Добре, Прабу, стига вече. Вярвам ти. Успокой се. — Сега беше мой ред да го задърпам за ръкава надолу по улицата. — Мислех си, че искаш да изпиеш уискито?

— Е, да — въздъхна той. — Исках го и вече също наум го пиех. Но сега, Линбаба, с тия пари, дето продадох хубавия ти подарък на господин Санджай, мога да купя две бутилки много лошо и приятно евтино индийско уиски, за кеф, и много пари ще останат за една хубава нова риза, червен цвят, една тола добър хашиш, билети да се кефя на хинди филм с климатик и два дена ядене. Ама чакай, Линбаба, ти не ядеш паана ти. Трябва сега да го сложиш в бузата и да го дъвчеш, преди да засъхне и стане не хубаво на вкус.

— Добре, как се прави, така ли?

Поставих увитото в лист пакетче, голямо колкото кибритена кутийка, между бузата и зъбите си, както бях видял да правят другите. Само след секунди смесица от ароматни сладости изпълни устата ми. Вкусът беше остър и пищен, едновременно с меден привкус и леко налютяваш. Обвивката от листо започна да се разтваря и плътните, хрускави парченца обелен бетелов орех, фурми и кокос закръжиха в сладките сокове.

— Сега трябва да го изплюете малко паан — обясни ми Прабакер, втренчен съсредоточено в дъвчещата ми челюст. — Правиш ето така, видя ли? Изплюй ето така.

И той изплю една червена плюнка, която се приземи на метър над нас от тротоара и се разля в петно колкото длан. Процедурата беше прецизна, дело на спец. Нито петънце от сока не остана по устните му. Въодушевено насърчаван от него, аз се опитах да му подражавам, но изпълнилата устата ми червена течност се изля навън, остави лигава ивица по брадичката и отпред по ризата ми и се шляпна шумно до дясната ми обувка.

— Няма проблем, тази риза… — Прабакер се намръщи, извади кърпичка от джоба си и размаза кървавочервената течност още повече по предницата на ризата ми, като търкаше енергично, ала без всякаква полза. — Няма проблем и за твои обувките. Аз ще ги избърша ето така, виждаш ли? Сега трябва да питам, ти обичаш ли да плуваш?

— Да плувам? — попитах го и преглътнах остатъка от паановата смес в устава ми.

— О, да. Да плуваш. Ще те водя на плажа Чоупати, той много хубав плаж, и там можеш да се упражняваш да дъвчеш и да плюеш, и да дъвчеш и пак да плюеш паана, но без толкова много твои дрехи, за да спестиш много от пране.

— Слушай, за разходките из града… Ти нали работиш като гид?

— О, да. Най-добрият гид в Бомбай и също по цяла Индия гид.

— Колко вземаш на ден?

Той ме погледна и бузите му се окръглиха като ябълки в игриво подсмихване, което вече започвах да разпознавам като хитрата обратна страна на широката му дружелюбна усмивка. — Цена сто рупии за цял ден — каза той.

— Добре.

— И туристите ме черпят обяда.

— Разбира се.

— И таксита също туристи плащат.

— Разбира се.

— И автобусни билети в Бомбай, за всичко те плащат.

— Да.

— И чай, ако го пием в горещ следобед, за ободрение наше.

— Аха…

— И секси момичета, ако отидем там в хладна нощ, ако почувстваме голямо издуване от нужда в…

— Да, да, добре. Слушай, ще ти платя за цялата седмица. Искам да ме разведеш из Бомбай, да поразуча града с твоя помощ. Ако се получи, в края на седмицата ще има бонус за теб. Как ти звучи?

Усмивката накара очите му да заискрят, но гласът му прозвуча изненадващо унило:

— Това е твое добро решение, Линбаба. Твое много добро решение.

— Е, ще видим — засмях се аз. — Искам и да ме научиш на разни думи на хинди, може ли?

— О, да! Мога на всичко да науча! Ха значи да, а нахин значи не, пани значи вода, кханна значи храна, а…

— Добре, добре, не е нужно да учим всичко наведнъж. Това ли е ресторантът? Чудесно, умирам от глад. — И тръгнах да влизам в тъмния, непривлекателен ресторант, но той ме спря, внезапно придобил сериозно изражение. Намръщи се и преглътна, като че не знае откъде да започне.

— Преди да ядем хубаво ядене — каза той най-сетне — и преди да… преди да правим бизнес също, нещо има, аз трябва да ти го кажа.

— Казвай…

Имаше толкова обезсърчен вид, че ме прониза опасение.

— Ами, сега ти казвам… тая тола хашиш, оная дето ти продадох в хотела…

— Да?

— Ами, това било на бизнес цена. Наистинска цена, цена за приятели, само петдесет рупии за една тола афгански хашиш. — Той вдигна ръце и се плясна по бедрата. — Аз ти взел петдесет рупии много отгоре.

— Разбирам — отвърнах тихо. Това беше толкова тривиално от моя страна, че се изкушавах да се разсмея на глас. Но очевидно за него беше важно и подозирах, че не се трогваше да прави подобни признания особено често. Всъщност, както ми довери много по-късно, точно в онзи момент бил решил, че ме харесва — а за него това означаваше, че ми дължи добросъвестна и безпрекословна честност във всичко, което казва и прави. Това едновременно бе неговото най-умилително и най-дразнещо качество — че винаги ми казваше цялата истина.

— Е, и какво смяташ да направиш по въпроса?

— Моето предложение — отвърна той сериозно — е да изпушим тоя хашиш на бизнес цена много бързо, докато свършим него, и после ще ни купя нов. След оттук нататък всичко ще е на цена като за приятели — и за теб, и за мен също. Тази политика няма проблем, нали?

Разсмях се и той се засмя заедно с мен. Прегърнах го през раменете и го въведох във врящата благоуханна атмосфера на оживения ресторант.

— Лин, — мисля аз твой много добър приятел — реши Прабакер, радостно ухилен. — Ние късметлиите, нали?

— Може би — отвърнах. — Може би.

Часове по-късно лежах сред уютната тъмнина и слушах тракането на неспирно въртящия се вентилатор. Бях уморен, ала не можех да заспя. Под прозорците ми улицата, трескава и отрудена през деня, бе притихнала, укротена от нощния зной и напоена от звезди. Смайващи и смущаващи картини от града се вихреха и се блъскаха в мислите ми като листа, понесени от вятъра, а кръвта ми така гореше от надеждата и разкриващите се пред мен възможности, че не можех да потисна усмивката си в тъмното. Никой в света, който бях изоставил, не знаеше къде съм. Никой в новия свят на Бомбай не знаеше кой съм. В този миг, сред тъмнината, не ме застрашаваше почти нищо.

Мислех си за Прабакер и за обещанието му утре рано сутринта да се върне, за да започнем обикалянето из града. Дали ще дойде? — чудех се аз. — Или ще го засека по-късно през деня с някой друг току-що пристигнал турист? С неясното и непредубедено коравосърдечие на самотниците реших, че ако си държи на думата и дойде сутринта, ще започна да го харесвам.

Мислех за жената, за Карла, отново и отново, учуден, че сдържаното й сериозно лице се натрапваше в мислите ми толкова често. Ако някой път отидеш в „При Леополд“, може и да разбереш. Това бе последното, което ми каза. Не знаех дали е покана, предизвикателство или предупреждение. Но каквото и да бе, аз бях решил да го приема. Щях да отида там и да я потърся. Но не сега. Не и докато не съм разучил поне малко града, който тя явно познаваше толкова добре. Ще изчакам една седмица — помислих си. — Седмица в града…

А зад размишленията, както винаги, в неизменни орбити около студеното кълбо на самотата кръжаха мислите за семейството и приятелите ми. Безкрайни. Недостижими. Всяка нощ те се увиваха около неутолимия копнеж по онова, което ми струваше свободата, по всичко, което беше загубено. Всяка нощ бе пронизана от копието на срама за това, което продължаваше да струва моята свобода на обичните ми хора, които бях сигурен, че никога повече няма да видя.

— Можехме да се спазарим, да знаеш — обади се високият канадец от своя тъмен ъгъл в другия край на стаята и внезапно нарушилият бръмчащата тишина глас изтрополи като камъни, подхвърлени върху ламаринен покрив. — Можехме да се спазарим с управителя и да отбием от цената на стаята. Струва ни шест долара на ден. Можехме да ги смъкнем на четири. Не са много пари, но тук редът е такъв. Трябва да се пазариш с тях и да смъкваш цената на всичко. Ние утре заминаваме за Делхи, но ти оставаш тук. Говорихме за това и преди, докато те нямаше, и малко се тревожим за теб. Трябва да се пазариш, мъжки. Ако не се научиш, ако не почнеш да мислиш така, тия вечно ще те преебават. Индийците в града са същински наемници, пич. Не ме разбирай погрешно, това е велика страна. Затова и се върнахме тук. Но те не са като нас. Те са… По дяволите, те просто го очакват, това е. Трябва да се пазариш.

Прав беше за цената на стаята, разбира се. Можехме да спестим по долар-два на ден. А и да се пазариш, е икономично. В повечето случаи това е хитроумният и дружелюбен начин да въртиш сделки в Индия.

Но и грешеше. В последвалите години ние с управителя Ананд станахме добри приятели. Понеже му се бях доверил веднага и не се пазарих през първия ден, не се опитах да изкопча пари от него, послушах инстинкта си, който го уважаваш и бях готов да го харесам, спечелих симпатиите му. — Казвал ми го е неведнъж. И той, и ние знаехме, че шест наши долара не са толкова екстравагантна цена за трима чужденци. Собствениците на хотела получаваха по четири долара на ден от стая. Това беше тяхната базова цена. Ананд и персоналът му от трима камериери получаваха като надница тези долар-два над минимума. Малките победи, удържани от чуждестранните туристи над Ананд, му струваха насъщния хляб за деня, а на тях — възможността да го опознаят като приятел.

Простата и поразителна истина за Индия и индийците е, че когато отидете там, напътствията на сърцето неизменно са по-мъдри от разума. Никъде другаде по света това не е толкова вярно.

Тогава, докато вдишвах със затворени очи тишината в тъмното, през онзи първи ден в Бомбай, аз не знаех това. Разчитах на инстинкта си и предизвиквах късмета си. Не знаех, че вече съм отдал сърцето си на тази жена и на този град. И без дори да го подозирам, все още с усмивка на уста, се унесох в кротък сън без сънища.

ВТОРА ГЛАВА

Тя влезе в „При Леополд“ по обичайното за нея време и когато спря на съседната маса да поговори с приятели, отново се опитах да намеря думи за зеления като горска шума блясък на очите й. Мислех за листа, за опали и за топлите плитчини на островните морета. Но живите изумруди в очите на Карла, огрени от светлината на слънчогледите, които обрамчваха зениците й, бяха по-меки, много по-меки. По-късно открих този цвят и в природата — зелено досущ като зеленото на прекрасните й очи, ала се случи много месеци след онази вечер в „При Леополд“. Но, странно и необяснимо, аз не й казах. Сега жадувам с цялата си душа да бях й го казал. Миналото вечно се отразява между две огледала — светлото огледало на думите и делата — и тъмното, пълно с неща, които не сме казали и извършили. Днес ми се иска още от самото начало, от първите седмици, докато я опознавах, още онази вечер да бяха дошли на езика ми думите, за да й кажа… за да й кажа, че я харесвам.

Така беше — харесвах всичко в нея. Харесваше ми хелвецианската музика на нейния швейцарско-американски английски и начинът, по който бавно отмяташе назад косата си с палец и показалец, когато нещо я дразнеше. Харесваше ми остроумието й, когато разговаряше, и как непринудено и нежно докосваше хората, които харесва, когато минаваше покрай тях или сядаше. Харесваше ми как ме гледа в очите точно до мига, в който настъпваше неудобството, а после се усмихваше и смекчаваше атаката, ала без да извръща очи.

Тя гледаше света право в очите, от упор, — и това също го обожавах, защото по онова време не обичах света. Той искаше да ме залови или да ме убие. Светът искаше да ме върне в клетката, от която избягах, където добрите — мъже в униформи на надзиратели, на които плащаха, за да постъпват както е нужно — ме оковаха и строшиха костите ми с ритници. Може би той бе прав да го иска. Може би точно това заслужавах. Казват, че репресиите пораждат съпротива у някои хора, и аз се съпротивлявах на света във всяка минута от своя живот.

„Ние със света не си говорим — каза ми веднъж Карла през онези първи месеци. — Светът не спира с опитите си да ме спечели отново — каза тя, — но нещо не се получава. Сигурно просто не съм от хората, които прощават.“ Забелязах го още от самото начало. Още в първата минута разбрах колко си приличаме. Познавах нейната решителност, почти брутална, и смелост — почти жестока, и самотния й сърдит копнеж да бъде обичана. Знаех всичко това, но нищо не казах. Не й казах колко я харесвам. През онези първи години след бягството ми аз бях вцепенен — потресен от бедите, които се сражаваха една с друга в живота ми. Сърцето ми плаваше из дълбоки и неподвижни води. Никой и нищо не можеше да ми причини болка. Никой и нищо не можеше да ми донесе щастие. Бях закоравял — а това сигурно е най-тъжното, което може да се каже за един мъж.

— Вече стана редовен клиент — подкачи ме тя, разроши с длан косата ми и се настани на моята маса.

Страшно ми хареса, че го направи — това означаваше, че вярно ме е разгадала и беше сигурна, че няма да се обидя. По онова време бях на трийсет — грозен, ръст над средния, широки рамене, изпъчени гърди и дебели ръце. Не ми рошеха често косата.

— Май че, да.

— Значи пак си обикалял с Прабакер? Как мина днес?

— Заведе ме на остров Елефанта да разгледам пещерите.

— Много красиво място — отбеляза тихо тя. Гледаше мен, ала мечтаеше за друго. — Ако ти се удаде възможност, трябва да посетиш пещерите Аджанта и Елора в северната част на щата. Веднъж преспах там — в Аджанта, в една от пещерите. Моят шеф ме заведе.

— Твоят шеф?

— Да, шефът ми.

— Той европеец ли е или индиец?

— Всъщност, нито едно от двете.

— Разкажи ми за него.

— Защо? — тя ме гледаше намръщено право в очите.

Просто бъбрех, опитвах се да я задържа при мен, да я разговоря, и внезапната й предпазливост и това, че настръхна от една-единствена дума във въпроса ми, ме учуди.

— Нищо, нищо — отвърнах усмихнат. — Просто ми е интересно как хората тук си намират работа, как си изкарват прехраната, това е.

— Ами, запознахме се преди пет години по време на един продължителен полет — отвърна тя, вторачена в ръцете си. Като че се успокои. — И двамата се качихме в Цюрих. Аз пътувах за Сингапур, но докато стигнем в Бомбай, той ме убеди да сляза и да почна работа при него. Пътуването до пещерите беше… неповторимо. Той го уреди по някакъв начин с властите. Изкачих се заедно с него и преспах в една голяма пещера, пълна с каменни скулптури на Буда и хиляди бъбриви прилепи. Нищо не ме заплашваше, той беше сложил охрана пред входа. Но беше невероятно. Фантастично преживяване. И наистина ми помогна да… Да си изясня нещата. Понякога си разбиваш сърцето по най-правилния начин, ако ме разбираш.

Не бях сигурен точно какво иска да каже, но когато замълча в очакване на отговор, кимнах, сякаш съм я разбрал.

— Когато разбиеш сърцето си така, научаваш или чувстваш нещо съвсем ново — продължи тя. — Нещо, което само ти можеш да знаеш или да чувстваш по този начин. След тази нощ осъзнах, че никъде другаде не бих изпитала това чувство, освен в Индия. Знаех… не мога да го обясня, просто по някакъв начин го знаех… че съм си у дома, на топло и че няма страшно. И ето, все още съм тук.

— Той какво точно работи?

— Какво?

— Шефът ти, с какво се занимава?

— С внос — отвърна тя. — И износ.

Умълча се и завъртя глава, за да огледа другите маси.

— Мъчно ли ти е за дома?

— За дома ли?

— Говоря за другия ти дом. Не ти ли става мъчно за Швейцария?

— В известен смисъл, да. Аз съм от Базел, бил ли си там?

— Не, не съм ходил в Европа.

— Трябва да отидеш, а като отидеш, трябва да посетиш Базел. Много европейски град е, разбираш ли? Река Рейн го дели на Голям и Малък Базел и двете половини на града са съвсем различни по стил и нагласа — все едно живееш едновременно в два града. Навремето това ми допадаше, й се намира точно на място, където се срещат три държави — само минаваш границата и си в Германия или във Франция. Можеш да закусваш във Франция с кафе и франзели, да обядваш в Швейцария и да вечеряш в Германия, без да се отдалечаваш от града на повече от няколко километра. Базел ми липсва повече, отколкото Швейцария.

Тя млъкна, за да си поеме дъх, и ме погледна през меките си негримирани мигли.

— Извинявай, изнасям ти урок по география.

— Не, не, моля те, продължавай. Интересно е.

— Знаеш ли, Лин — промълви бавно тя. — Ти ми харесваш.

И се вгледа в мен през зеления огън. Усетих как леко се изчервявам — не от неудобство, а от срам, че тя произнесе толкова лесно точно тези думи — ти ми харесваш — които не можех да се престраша да й кажа.

— Така ли? — попитах, като се помъчих да го произнеса най-непринудено. Забелязах как устните й се сключват в тънка усмивка.

— Да, ти си добър слушател. А това е опасно, защото трудно можеш да му устоиш. Да те изслушват, наистина да те изслушват, е второто най-хубаво нещо на света.

— А кое е най-хубавото?

— Това всеки го знае. Най-хубавото нещо на света е властта.

— Така ли? — разсмях се аз. — Ами сексът?

— Не. Като оставим биологията настрана, сексът е единствено власт. И точно затова ни привлича така настоятелно.

Пак се засмях.

— Ами любовта? Много хора твърдят, че любовта е най-хубавото нещо на света, не властта.

— Грешат — отряза тя с нетърпящ възражения тон. — Любовта е пълната противоположност на властта. И точно затова толкова се страхуваме от нея.

— Карла, миличка, ама какви ги говориш! — Дидие Леви се присъедини към нас и седна до нея. — Длъжен съм да заключа, че явно имаш развратни помисли спрямо нашия Лин.

— Не си чул и дума от разговора ни — смъмри го тя.

— Няма нужда да те слушам. По изражението му си личи. Задаваш му твоите гатанки и вече си му завъртяла главата. Карла, забравяш, че те познавам твърде добре. Лин, ей сега ще те изцерим!

Той подвикна на един от келнерите с червени сака по номера му — 4, избродиран на нагръдния джоб на униформата.

— Хей! Номер чар! Я батли една бира! Карла, ти какво ще пиеш? Кафе? Номер чар, ек кафе аур. Джалди каро!

Дидие Леви беше само на трийсет и пет години, но те бяха пришити към него върху едри буци плът и дълбоки бръчки, които му придаваха закръгления, изхабен от грижи вид на много по-възрастен мъж. Въпреки влажния климат той винаги носеше торбести панталони от зебло, джинсова риза и омачкано сиво вълнено спортно сако. Гъстата му къдрава черна коса никога не беше нито по-дълга, нито по-къса от ръба на яката му, а умореното му лице неизменно беше обрасло с тридневна брада. Говореше английски с пищен акцент и го използваше с ленива злонамереност, за да провокира и критикува приятели и непознати. Някои хора не понасяха грубостта и забележките му, но го търпяха, защото често се оказваше полезен, а понякога и незаменим. Знаеше къде в града може да се купи и продаде почти всичко — от пистолет през скъпоценен камък до кило от най-чистия бял тайландски хероин. И както понякога сам се хвалеше, бе способен почти на всичко срещу нужното количество пари, стига да няма значителен риск за спокойствието и безопасността му.

— Говорехме за различните представи на хората за най-хубавото нещо на света — обясни Карла. — Но тебе няма защо да те питам.

— Мислите си, че за мен най-хубавото нещо на света са парите — предположи той лениво. — И сте прави. Всеки разумен и мислещ човек някой ден разбира, че парите са почти всичко на този свят. Великите принципи и благородните добродетели са много хубаво нещо в дългосрочна перспектива, но парите са онова, което ни крепи от ден за ден, а липсата им ни бута под голямото колело. Ами ти, Лин? Ти какво каза?

— Още нищо не е казал, а и след като ти вече си тук, едва ли ще може.

— Карла, бъди честна! Кажи, Лин, интересно ми е да знам.

— Е, щом настояваш, бих казал свободата.

— Свободата да вършиш какво? — попита той и изхихика на последната дума.

— Не знам. Може би просто свободата да кажеш „не“. Ако имаш поне толкова свобода, повече не ти трябва.

Донесоха бирата и кафето. Келнерът тропна чашите на масата с нехайно пренебрежение. Обслужването в магазините, хотелите и ресторантите в Бомбай по онова време се движеше от очарователна или раболепна любезност до грубост — нито рязка, нито враждебна. Простащината на Леополдовите келнери беше легендарна. „Любимото ми място в целия свят — каза веднъж Карла, — където се отнасят с теб като с боклук.“

— Наздравица! — обяви Дидие и чукна чашата си в моята. — За свободата… да пием! Салю!

Изгълта половината висока чаша на един дъх, изпусна продължителна доволна въздишка със зинала уста и гаврътна останалото. Тъкмо си наливаше втора, когато още двама души, мъж и жена, се присъединиха към нас и се настаниха между мен и Карла. Тъмнокосият, умислен и мършав младеж беше Модена — намусен саможив испанец, който въртеше търговия на черно с френски, италиански и испански туристи. Придружителката му, стройна, хубава немска проститутка на име Ула, от известно време му позволяваше да се изживява като неин любовник.

— А, Модена, идваш тъкмо навреме, твой ред е да почерпиш — провикна се Дидие и се пресегна над Карла, за да го тупне по рамото. — За мен уиски и сода, ако обичаш.

Нисичкият мъж потръпна от удара и се намръщи раздразнено, но извика сервитьора и поръча. Ула разговаряше с Карла на смес от немски и английски, което, случайно или нарочно, скриваше най-интересното от разказа й.

— И аз откъде да знам, на! Възможно ли беше да знам, че той е Spinner? Total verruckf[1], ти казвам. В началото ми изглеждаше съвсем нормален. Или може би смяташ, че е било знак? Може би изглеждаше малко прекалено нормален. Naja, десет минути в стаята и er wollte aufder Klammoten kommen[2]. Върху най-хубавата ми рокля! Наложи се да се бия с него, за да си спася дрехите, der Spintficker! Spritzen wollteeg[3] навсякъде върху дрехите ми! Gibt’s ja nicht.[4] И после, като влязох в банята да шмръкна малко кока, връщам се и какво да видя — da seg seinen Schwanz ganz tief in einer meiner Schuhe hat[5]! Ще повярваш ли! В обувката ми! Nicht zu fassen.[6]

— Да си признаем, Ула, лудите винаги те намират — рече кротко Карла.

— Ja, leider. Какво да кажа? Лудите ме обичат.

— Не я слушай, Ула, любов моя — заутешава я Дидие. — Лудостта е в основата на много прекрасни връзки. Всъщност, лудостта е в основата на всяка прекрасна връзка!

— Дидие — въздъхна Ула, произнасяйки името му с изключително сладка усмивка. — Казах ли ти вече да ходиш да се ебеш?

— Не! — засмя се той. — Но ти прощавам пропуска. Между нас да си остане, миличка, тези неща винаги се подразбират.

Донесоха уискито в четири малки шишенца, сервитьорът отвори двете бутилки сода с месинговата отварачка, окачена на верига на колана му, остави капачките да отскочат от масата на пода и ни принуди да залегнем, защото водата запръска във всички посоки.

Двама мъже дойдоха на нашата маса от различни посоки на ресторанта — единият, за да говори с Дидие, а другият — с Модена. Ула използва момента, наведе се към мен и пъхна под масата нещо в дланта ми. На пипане приличаше на руло банкноти. Очите й ме умоляваха да си трая. Докато ми говореше, аз ги пъхнах в джоба си, без да ги погледна.

— Реши ли вече докога ще останеш тук? — попита ме тя.

— Не знам точно. Не бързам за никъде.

— Няма ли някой, който те чака някъде или при когото трябва да отидеш? — тя се усмихваше с изкусно, но безстрастно кокетство. Прелъстителността й беше навик. Със същата усмивка се обръщаше и към своите клиенти, приятели, келнерите и дори Дидие, към когото изпитваше открита неприязън. Всъщност към всички, включително и, към любовника си Модена. В последвалите месеци и години чух много хора да я критикуват — някои дори много жестоко — че флиртувала. Не бях съгласен. След като я опознах добре, ми се струваше, че Ула флиртува със света, защото флиртът бе единствената истинска доброта, която познаваше и споделяше. Това беше нейният начин да бъде мила и да кара хората — мъжете — също да бъдат мили с нея. Вярваше, че на този свят няма достатъчно приветливост и го бе повтаряла неведнъж точно със същите думи. Това не беше нито дълбоко чувство, нито кой знае каква мисъл, но така или иначе беше вярно и на никого не вредеше. Пък и, по дяволите, тя беше красавица и имаше много чаровна усмивка.

— Не — излъгах. — Никой не ме чака и няма при кого да отида.

— Нямаш ли някакво, wie soil ich das sagen[7], някаква програма? План?

— Не. Работя над една книга.

Откакто избягах, бях разбрал, че ако казвам на хората частица от истината — че съм писател, това ми осигурява гъвкаво и удобно прикритие. Достатъчно мъгляво, за да обясни продължителните ми престои и внезапните заминавания, а думата „проучване“ бе достатъчно обемна, за да побере в себе си разпитването за разни неща като транспорта, пътуването и възможността да се снабдиш с фалшиви документи, каквито понякога бях принуден да ползвам. Нещо повече: прикритието ми гарантираше и известна защита от любопитните — самата заплаха да се впусна в продължителен разказ за онова, върху което се трудя, обикновено не обезкуражаваше само най-настоятелните.

А аз наистина бях писател. В Австралия започнах да пиша, след като навърших двайсет. Тъкмо бях започнал да се утвърждавам с първото си публикувано произведение, когато бракът ми рухна, загубих родителските права над дъщеря си и си съсипах живота с дрога, престъпления и затвор. Но дори и като беглец писането за мен беше ежедневно занимание и част от инстинктивния ми режим. Дори тук, при Леополд, джобовете ми бяха пълни със записки върху салфетки, сметки и хвърчащи листчета. Пишех непрекъснато. Това беше моят занаят, без значение къде се намирам и как се променя съдбата ми. Една от причините да си спомням първите месеци в Бомбай толкова ясно е, че насаме описвах новите си приятели и разговорите, които водехме. Писането бе едно от нещата, които ме спасиха. Дисциплината и абстрактното мислене, които разказът на живота ми изискваше от мен с думи всеки ден, ми помогнаха да надвия срама и първия му братовчед — отчаянието.

— Их, Scheisse, не виждам какво толкова има да се пише за Бомбай.

Кофти място, ja. Приятелката ми Лиса казва, че това е мястото, за което са се сетили, когато са измислили думата дупка. Тъкмо място, което да наречеш дупка. По-добре иди някъде другаде, може би в Раджастан, и го опиши. Чух, че там, в Раджастан, не било дупка.

— Права е, Лин — додаде Карла. — Това тук не е Индия. Тук има хора от всички части на Индия, но Бомбай не е Индия. Бомбай е отделен свят, свят сам по себе си. Истинската Индия е там, навън.

— Навън?

— Навън, там, където светлината спира.

— Сигурен съм, че си права — отвърнах и одобрих с усмивка израза й. — Но засега тук ми харесва. Обичам големите градове, а това е третият по големина град в света.

— Започваш да говориш като твоя гид — пошегува се Карла. — Прабакер май те обучава прекалено добре.

— Сигурно. Пълни ми главата с цифри и факти всеки ден от цели две седмици насам. Просто невероятно за човек, напуснал училище на седем години, който сам се е учил да пише и чете по улиците.

— Какви цифри и факти? — поинтересува се Ула.

— Ами например, официалното население на Бомбай е единайсет милиона, но Прабу каза, че незаконните рекетьори имат по-добра представа за истинския му брой и го определят между тринайсет и петнайсет милиона. В града всеки ден се говори на двеста различни диалекти и езици. Двеста, за Бога! Все едно се намираш в центъра на света.

В отговор на приказките ми за езиците Ула заговори бързо и настоятелно на Карла на немски. По даден от Модена знак тя стана и си взе чантата и цигарите. Мълчаливият испанец стана от масата, без да каже и дума, и тръгна към отворената сводеста врата, извеждаща на улицата.

— Имам работа — обяви Ула и се нацупи капризно. — До утре, Карла. Към единайсет, ja? Може утре да вечеряме заедно, Лин, ако си тук? Ще ми е много приятно. Чао! Tschufi! — И тя излезе след Модена, сподиряна от похотливите усмивки и възхитените погледи на мнозина от мъжете в бара. Дидие избра точно този момент, за да се обади на някакви познати на другата маса. С Карла останахме сами.

— Тая няма да стане, да знаеш.

— Какво няма да стане?

— Няма да вечеряш с нея утре. Тя просто си се държи така.

— Знам — ухилих се аз.

— Ти я харесваш, нали?

— Да, харесвам я. Какво, странно ли ти се струва?

— В известен смисъл, да. И тя те харесва.

Млъкна и аз си помислих, че ще поясни думите си, но когато заговори отново, смени темата.

— Дала ти е пари. Американски долари. Каза ми го на немски, за да не разбере Модена. Трябва да ми ги дадеш. Утре в единайсет тя ще дойде у нас да ги вземе.

— Добре. Сега ли да ти ги дам?

— Не, не тук. Трябва да тръгвам. Имам среща. Ще се върна след около час. Можеш ли да ме изчакаш дотогава? Или да се върнеш и да се срещнем? След това можеш да ме изпратиш, ако искаш.

— Разбира се, ще бъда тук.

Тя стана да си върви, аз също станах и прибрах стола й. Усмихна ми се лекичко, с повдигната вежда — иронично или подигравателно, или и двете.

— Преди малко не се шегувах. Наистина трябва да напуснеш Бомбай.

Гледах я как излиза навън и се качва в частното такси, което очевидно я чакаше. Щом кремавата кола се вля в бавния нощен поток, една мъжка ръка се подаде от прозореца на пътническата седалка. В дебелите си пръсти тя стискаше зелена молитвена броеница и предупреждаваше пешеходците с махане.

Останал отново сам, аз седнах, облегнах стола си на стената и се оставих оживлението в „При Леополд“ и шумните редовни клиенти да ме захлупят. „При Леополд“ беше най-големият бар — ресторант в „Колаба“ и един от най-големите изобщо в града. Правоъгълният долен етаж заемаше площ колкото четири обикновени ресторанта, с две метални врати под дървени арки, които разкриваха панорамна гледка към „Козуей“, най-оживената и колоритна улица в „Колаба“. На първия етаж имаше по-малък и по-дискретен бар с климатик, крепен от яки колони, които разделяха приземния етаж на четири приблизително еднакви части. Повечето маси бяха наредени около тях. Огледалата по тези покрили голяма част от останалото пространство колони осигуряваха една от основните атракции за клиентите — възможността да оглеждат, да зяпат и да се любуват на останалите, без да бият на очи, макар и не съвсем анонимно. За мнозина умножаването на собствения им образ в две и повече огледала далеч не беше последното сред техните любими занимания. „При Леополд“ бе място, където отиваш да видиш хора, да се покажеш и да наблюдаваш как те гледат.

Масите бяха трийсетина, всичките с покритие от опушено — перлен индийски мрамор. На всяка от тях имаше четири или повече кедрови стола — шейсетминутни столове, както ги наричаха Карла, защото бяха точно толкова неудобни, че клиентите да не могат да издържат на тях повече от час. Ято грамадни вентилатори бръмчеше на тавана и разлюляваше бавно и величествено ниско окачените висящи лампи. Боядисаните стени имаха махагонов цокъл. Дограмата на прозорците, касите на вратите и рамките на многобройните огледала бяха също от махагон. Великолепно изобилие от сочни плодове, които се използваха в десертите и соковете — паупау, папая, анония, мосамби, грозде, дини, банани, сантра и най-различни видове манго, според сезона — покриваше една цяла стена. Тежък, солиден тезгях от тиково дърво се възвишаваше като корабен мостик над оживената палуба на ресторанта. Иззад тичащите насам — натам келнери и потните облаци пара по тесния коридор отзад понякога се мярваше ъгълче от кухнята, в която кипеше трескава работа.

Една избледняла, но все още разточителна елегантност поразяваше и задържаше погледа на всекиго, който влезеше под широките сводове в малкия свят от светлини, цветове и разкошна дървена ламперия в „При Леополд“. Ала на най-великолепното нещо тук се възхищаваха само най-скромните работници, защото то се разкриваше само когато барът беше затворен или сутрин чистачите разместеха мебелите. Сложната подова мозайка от плочки бе копие на мозайката от един дворец в Северна Индия, с шестоъгълници в черно, кремаво и кафяво, подредени като лъчи около слънчевия взрив в центъра. Така подът, създаден за принцове и невидим за туристите, приковали очи към собствените си отражения в ослепителните огледала, разкриваше пищното си съвършенство само тайно, пред босите крака на чистачите — най-бедните и най-кротките работници в града.

За един безценен хладен час всяка сутрин, докато измият пода и отворят, „При Леополд“ се превръщаше в оазис на спокойствието сред напрегнатия град. А после, чак до полунощ, когато затваряха, постоянно гъмжеше от посетители от стотина страни и от местни, и чужденци, и индийци, които се стичаха тук от всички квартали на града, за да въртят бизнес. Той включваше от трафик на наркотици, валута, паспорти, злато и секс до неосезаемата, но не по-малко доходна размяна на влияние — неофициалната система от рушвети и услуги, чрез която в Индия се улесняваха много назначения, повишения и договори.

„При Леополд“ бе неофициална свободна зона, строго избягвана от иначе способните полицаи от участъка в „Колаба“, който се намираше точно отсреща на оживената улица. В отношенията между горния и долния етаж, вътре и извън ресторанта имаше особена диалектика, която управляваше всички сделки, извършвани там. Индийските проститутки, накичени с гирлянди от жасминови цветове, закръглени, в прилепнали сарита, избродирани със скъпоценни камъни, нямаха достъп до долния етаж и само придружаваха клиентите си до бара горе. На европейските проститутки пък се позволяваше да сядат само на долния етаж и да привличат интереса на мъжете по другите маси или просто спрелите на улицата навън минувачи. Продажбата на дрога и каква ли не контрабанда се договаряше свободно по масите, но стоката можеше да бъде разменена само извън бара. Доста често можеше да се види как купувачът и продавачът се договарят за цената, излизат навън да си разменят парите и стоката и пак влизат и сядат на масата. Дори бюрократите и търговците на влияние се подчиняваха на тези неписани правила: договорка, постигната в тъмните сепарета на бара на горния етаж можеше да бъде скрепена с ръкостискане и пари в брой само на тротоара навън, така че никой да не може да каже, че е платил или получил рушвет между стените на „При Леополд“.

Тънките линии, разделящи и свързващи незаконното и законното никъде не бяха прокарани по-елегантно и не бяха присъщи само на разнородното общество в ресторанта. Търговците по уличните сергии наоколо продаваха ментета на Лакост, Карден и Картие с безпардонен замах, таксиджиите, паркирали по улицата, приемаха бакшиши, за да обръщат огледалата си така, че да не отразяват незаконните или забранените сделки, които се сключваха на задната седалка, а известен брой полицаи, изпълняващи прилежно служебния си дълг отсреща в участъка, бяха платили яки рушвети за привилегията да работят на този изгоден пост в центъра на града.

Докато вечер след вечер седях в ресторанта и слушах разговорите по масите наоколо, чух много чужденци и немалко индийци да се оплакват от корупцията, присъща навсякъде в обществения и деловия живот на Бомбай. Моите няколко седмици в града вече ми бяха дали да разбера, че тези оплаквания често се оказват основателни и нерядко са верни. Но некорумпирана нация не съществува. Няма система, неподатлива на злоупотреба с пари. Привилегированият и влиятелен елит смазва колелетата на своя прогрес с подкупи и кампанийни дарения дори и в най-благородните парламенти. А богатите по цял свят живеят по-дълго и са по-здрави от бедните. „Има разлика между безчестния и честния рушвет — каза ми веднъж Дидие Леви. — Безчестният рушвет е един и същи във всички страни, но честният рушвет съществува само в Индия.“

Усмихнах се, когато го чух, защото разбирах за какво става дума. Индия беше открита. Индия беше честна. И това ми хареса още от първия ден. Инстинктът не ме насърчаваше да порицавам — в този град, който се учех да обичам, инстинктът ме подтикваше да наблюдавам, да се включвам и да се наслаждавам. Тогава не можех да знам, че в предстоящите месеци и години моята свобода, дори животът ми, ще зависят от склонността на индийците да обръщат огледалото.

— Какво, ти си сам? — ахна Дидие, щом се върна на масата. — C’est trop! Не знаеш ли, мили ми приятелю, че да седиш тук сам, е леко отвратително? А трябва да ти кажа, че да си отвратителен е привилегия, която съм запазил изключително за себе си. Да пием!

Той се пльосна на стола до мен и извика келнера, за да поръча още пиене. От седмици насам разговарях почти всяка вечер с него тук, но никога досега не бяхме оставали насаме. Учудих се, че реши да седне при мен, преди да са се върнали Ула, Карла или някой друг от неговите приятели. Това бе малък знак за приемане и аз му бях благодарен за него.

Той забарабани с пръсти по масата, докато не донесоха уискито, гаврътна половината чаша на една жадна глътка и най-сетне се отпусна и се усмихна, присвил очи.

— Много си се замислил. — Мислех за „При Леополд“ — оглеждах се и попивах всичко.

— Ужасно място — въздъхна той и тръсна гъстите си къдрици. — Мразя се заради това, че тук толкова ми харесва.

Двама мъже с широки панталони, пристегнати в глезените, и тъмнозелени жилетки, облечени върху ризи до бедрата с дълги ръкави, се приближиха и привлякоха вниманието на Дидие. Те му кимнаха, той откликна с широка усмивка и ръкомахане, а после двамата се присъединиха към група свои приятели на една маса, недалече от нашата.

— Опасни хора — измърмори Дидие, втренчен в гърбовете им, все още с усмивка на лицето. — Афганци. Рафик, дребният, въртеше търговията на черно с книги.

— Книги?

— Паспорти. Той беше шефът. Преди беше голяма клечка. Сега прекарва „кафява захар“ през Пакистан. От „захарта“ печели повече, но беснее, че е загубил бизнеса с книгите. В тази борба бяха убити хора — и повечето бяха от неговите.

Не беше възможно да са чули забележката му, но точно в този момент, сякаш в отговор на думите му, двамата афганци се обърнаха на столовете си и се втренчиха в нас с мрачни, сериозни физиономии. Един от компанията на тяхната маса се наведе и им каза нещо. Той посочи Дидие, после и мен и афганците ме погледнаха право в очите.

— Убити… — повтори тихо Дидие и се усмихна още по-широко, докато мъжете най-сетне не ни обърнаха гръб. — Бих им отказал да въртя бизнес с тях, стига да не въртяха толкова добър бизнес.

Говореше с ъгълчето на устата си, като затворник под погледа на надзиратели. Стана ми смешно. В австралийските затвори наричат тази техника на шепнене „страничен клапан“. Изразът прозвуча отчетливо в ума ми и заедно с превземките на Дидие думите ме върнаха в затворническата килия. Усещах мириса на евтин дезинфектант, чувах металическото съскане на ключовете, чувствах потния камък под пръстите си. Такива спомени често връхлитат бивши затворници, полицаи, войници, шофьори на линейки, пожарникари и други, които са наблюдавали или преживели травми. Често те нахлуват толкова внезапно и неуместно, че единствената разумна реакция е глупав, неконтролируем смях.

— Мислиш, че се майтапя ли? — изпухтя възмутено Дидие.

— Не, съвсем не.

— Истина е, уверявам те. Имаше малка война за този бизнес. Дори точно сега, докато си говорим, пристигат победителите. Това са Байрам и хората му. Той е иранец. Байрам налага правилата и е един от хората, които работят за Абдул Гани, който, на свой ред, работи за един от тарторите на престъпността в града, Абдел Кадер Хан. Те спечелиха тази малка война и сега контролират бизнеса с паспортите.

С леко кимване посочи група младежи, облечени в модни западни джинси и якета, които току-що бяха влезли през един от сводестите входове. Те отидоха при тезгяха на управителя и топло поздравиха собствениците на ресторанта, а после се настаниха в другия край на салона. Водачът на групата беше висок здравеняк, малко попрехвърлил трийсетте. Той вдигна кръглото си добродушно лице над главите на другарите си и огледа заведението отдясно наляво, като откликваше на почтителните кимвания и приятелските усмивки на познатите си по другите маси. Когато погледът му попадна върху нас, Дидие му махна за поздрав.

— Кръв — произнесе той тихо през ослепителната си усмивка. — Още доста време тези паспорти ще бъдат подпечатвани с кръв. За мен това е нищо. По отношение на храната аз съм французин, на любовта — италианец, а в деловите работи — швейцарец. Швейцарец и половина.

Строго неутрален. Но за тези паспорти ще се пролее още кръв, убеден съм.

Той се обърна към мен и примига веднъж, два пъти, сякаш прекъсваше нишката на унеса с плътните си мигли.

— Сигурно съм пиян — заяви той с радостна изненада. — Да му ударим още по едно.

— Ти давай, аз ще си ближа това. Колко струват тези паспорти?

— От сто до хиляда… В долари, разбира се. Искаш да купиш ли?

— Не…

— А, това е „не“ на бомбайски пласьор на злато. Не, което означава „може би“, и колкото по-пламенно е „не“-то, толкова по-определено е, „може би“. Като ти потрябва, ела при мен. Ще ти го уредя — срещу малка комисионна, разбира се.

— Ти много ли… комисионни изкарваш тук?

— М-м, върви ми, не мога да се оплача — ухили се той и сините му очи блеснаха зад лупите на розовата алкохолна влага. — Връзвам двата края, дето се вика, и като ги вържа, и двата края ми плащат. Точно тая вечер уредих една продажба — две кила хашиш от Манали. Виждаш ли онези италиански туристи там, до плодовете — типът с дългата руса коса и момичето в червено? Искаха да купят. Един… оня на улицата, там босият с мръсната риза, чака си комисионната. Той ги праща при мен, а аз, на свой ред, ги пращам при Аджай. Аджай върти бизнеса с хашиш и е отличен престъпник. Виж го, сега седи с тях и всички се хилят. Сделката е сключена. Работата ми за деня е свършена. Аз съм свободен човек!

Дидие тупна по масата да му донесат още едно, но когато донесоха шишето, той го стисна в две ръце и се вторачи в него с умислена физиономия.

— Колко дълго ще останеш в Бомбай? — попита, без да ме поглежда.

— Не знам. Странно, през последните няколко дни всеки ме пита това.

— Вече се задържаш по-дълго от обичайното. Повечето хора нямат търпение да напуснат града.

— Има един гид, казва се Прабакер, познаваш ли го?

— Прабакер Каре? Голямата усмивка?

— Точно той. Развежда ме насам-натам от седмици. Видях всички храмове, музеи и художествени галерии и много пазари. От утре сутринта ми е обещал да ми показва неща от другата страна на града — наистинския град, както го нарече той. Заинтригува ме. Ще поостана да поогледам, а после ще реша къде искам да ходя. Не бързам за никъде.

— Много е тъжно да не бързаш за никъде. На твое място нямаше да си го призная толкова спокойно — каза ми той, все така втренчен в бутилката. Когато не се усмихваше, лицето му изглеждаше провиснало, отпуснато и болезнено сиво. Не беше добре, но това не беше онази болнавост, която трябва да се постараеш да преодолееш. — В Марсилия имаме поговорка: „Човек, който няма закъде да бърза, не стига бързо доникъде“. Аз от осем години нямам закъде да бързам.

Изведнъж настроението му се промени. Той си наля от бутилката, погледна ме усмихнат и вдигна чаша.

— Да пием тогава! За Бомбай — чудесно място за тези, които не бързат за никъде! И за цивилизованите полицаи, които приемат рушвети в интерес на реда, макар и не на закона. За бакшиша.

— За това ще пия — отвърнах и чукнах чашата си в неговата. — Кажи, Дидие, тебе какво те задържа в Бомбай?

— Аз съм французин — отвърна той, докато се възхищаваше на росата по вдигнатата си чаша. — Освен това съм гей, евреин и престъпник, горе-долу в този ред. Бомбай е единственият открит от мен град, който ми позволява да бъда всичките тези четири неща едновременно.

Разсмяхме се, пихме, той отново се обърна към широкото помещение и търсещият му поглед най-сетне се спря върху група индийци, насядали близо до единия от входовете. Поогледа ги, като бавно си пиеше питието.

— Е, ако решиш да останеш, добро време си избрал. Това е време на промени. Големи промени. Виждаш ли онези мъже, които се хранят с такъв голям апетит? Те са сайници, работят за Шив Сена. Мисля, че очарователният английски политически термин за това е „маша“. Твоят гид разказал ли ти е за Сена?

— Не, не мисля.

— Съзнателен пропуск, бих казал. В Бомбай партията Шив Сена е лицето на бъдещето. Може би техният начин на действие и тяхната politique е бъдещето навсякъде.

— Каква политика?

— О, регионална, базирана на езика, етническа, ние срещу тях — отвърна той с цинична усмивка, като за всяко прилагателно подгъваше по един пръст на лявата си ръка. Ръцете му бяха много бели и меки. Под дългите му нокти се беше събрала черна мръсотия. — Политиката на страха. Мразя политиката, а политиците — още повече. Те превръщат алчността в религия. А това е непростимо. Връзката на човека с алчността е дълбоко лична, не мислиш ли? Шив Сена контролират полицията, защото са партията на Махаращра, а повечето низши чинове в полицията са от Махаращра. Те държат и голяма част от бордеите, много от профсъюзите и част от пресата. Всъщност, имат всичко, освен пари. Да, имат подкрепата на захарните барони и на някои търговци, но истинските пари — индустриалните пари и черните пари — са в ръцете на парсите и индусите от други градове в Индия и което е най-омразно за тях — в ръцете на мюсюлманите. И тук е борбата, guerre ecomomique, истината зад техните приказки за раса, език и регион. Те променят града, всеки ден — повече или по-малко. Смениха дори и името му от Бомбай на Мумбай. Не са успели още да изменят географията, но ще го направят. В своя устрем са готови почти на всичко и на съюз почти с всекиго. Възможности има. Богатства има. Само през последните месеци сайниците — не обществените, не високопоставените — сключиха сделка с Рафик, неговите афганци и с полицията. В замяна на известна сума пари и някои отстъпки полицията затвори почти всички дупки за пушене на опиум в града, освен няколко. Десетки най-изискани салони за пушене, места, обслужвали града поколения наред, бяха затворени само за седмица. Затворени завинаги! Поначало аз не се интересувам от тази кочина, политиката, нито пък от тази кланица, големия бизнес. Единствената сила, по-безжалостна и цинична от бизнеса или от голямата политика, е политиката на едрия бизнес. Но тука голямата политика и големият бизнес съвместно унищожават пушенето на опиум и затова съм разярен! Питам те, какво е Бомбай без неговия чанду — индийския опиум, и без салоните за пушене на опиум? Накъде върви светът? Позор!

Наблюдавах мъжете, които той описа, докато се съсредоточаваха с енергична настървеност върху вечерята си. Масата бе отрупана с блюда ориз, пилешко и зеленчукови ястия. Докато ядяха, никой от петимата не говореше, дори не се поглеждаха — наведени ниско над чиниите си, те бързо тъпчеха храната в устата си.

— Това изказване си го бива! — отбелязах аз и се ухилих до уши. — За бизнеса, политиката и политиката на големия бизнес. Хареса ми.

— Ах, скъпи ми приятелю, не мога да претендирам, че е мое. За пръв път го чух от Карла и оттогава я цитирам. Да си кажа правичката, виновен съм в много престъпления — в повечето съществуващи престъпления — но никога не съм си присвоявал остроумие, което не е мое.

— Възхитително — разсмях се аз.

— Е, човек все някъде трябва да постави граница — изпухтя той. — В края на краищата онова, което забраняваме, определя в по-голяма степен цивилизацията от онова, което позволяваме.

Той млъкна и забарабани с пръстите на десницата си по студената мраморна маса. След малко отново ме погледна.

— Това си беше мое — подчерта, очевидно вкиснат, че не съм обърнал внимание на фразата. Не реагирах и той продължи: — За цивилизацията. Мое си беше.

— И беше остроумно, да му се не види — откликнах бързо.

— А, нищо не е — каза той скромно, а после ме погледна в очите и двамата се разхилихме шумно.

— А каква е била изгодата за Рафик, ще прощаваш, че те питам? От затварянето на всички салони за опиум. Защо се е съгласил?

— Да се е съгласил? — намръщи се Дидие. — Та идеята беше негова! От гарад — хероина с кафява захар — се изкарват повече пари, отколкото от опиума. И сега всички, всички онези бедняци, — които пушеха чанду, са почнали да пушат гарад. Рафик контролира гарада, „кафявата захар“. Не целия трафик, разбира се. Никой не може да контролира всичките хиляди килограми „кафява захар“, които идват от Афганистан в Индия през Пакистан. Но голяма част от този трафик е негова, голяма част от Бомбайския кафяв хероин. Това са големи пари, приятелю, големи пари.

— Защо политиците са се съгласили?

— О, не само кафявата захар и хашишът идват в Индия от Афганистан — довери ми той, като отново сниши глас и заговори с ъгълчето на устата си. — Идват и пушки, тежки оръжия, експлозиви. Сега сикхите използват тези оръжия в Пенджаб, а мюсюлманските сепаратисти — в Кашмир. Оръжие, нали разбираш. Освен това съществува властта да говориш от името на многото бедни мюсюлмани, врагове на Шив Сена. Ако контролираш едната търговия — с наркотиците, влияеш върху другата — с оръжията. А партията Сена отчаяно иска да контролира притока на оръжия в своя щат, Махаращра. Пари и власт. Погледни масата до Рафик и хората му. Виждаш ли тримата африканци, двамата мъже и жената?

— Да, забелязах я още преди това. Много е красива.

Младото й лице с изпъкнали скули, нос с леко разширени ноздри и много чувствени устни изглеждаше като вулканичен камък, изваян от речни бързеи. Косата й бе сплетена на множество дълги, фини плитчици, окичени с мъниста. Тя се смееше на някаква шега заедно с приятелите си и зъбите й блестяха, големи и съвършено бели.

— Красива? Според мен не е. При африканците красиви са мъжете пи мое мнение, докато жените са просто привлекателни. За европейците важи обратното. Карла е красива, но не познавам мъж, който да е красив по този начин. Но това е друга работа. Исках само да ти кажа, че те са клиенти на Рафик, нигерийци, и че бизнесът им между Бомбай и Лагос е една от отстъпките — мисля, че терминът е „съпътстващ резултат“ — от сделката със сайниците. Сена имат човек в Бомбайската митница. Страшно много пари минават от ръка на ръка. Малката далавера на Рафик е възел от държави — Афганистан и Индия, Пакистан и Нигерия, и от власти — полицията, митницата и политиците. Всичко това е част от борбата им за власт тук, в нашия прокълнат и любим Бомбай. И всичко това, цялата тази интрига, тръгва от затварянето на милите ми стари салони за опиум. Трагедия.

— Този Рафик си го бива — измърморих аз. Може би прозвуча по-лекомислено, отколкото ми се искаше.

— Той е афганец и страната му е във война, приятелю. Това му дава хъс, както казват американците. И работи за съвета на мафията Валидлала — една от най-мощните мафии. Най-близкият му сътрудник е Чуха, един от най-опасните хора в Бомбай. Но истинският властник тук, в града, е великият дон, господарят Абдел Кадер Хан. Той е поет, философ и господар на престъпността. Наричат го Кадербай. Има други, които притежават повече пари и оръжия от Кадербай — но разбираш ли, той е човек със строги принципи и има много изгодни неща, с които не би се захванал. Същите тези принципи му осигуряват… не съм сигурен как се казва на английски… неморалното високопоставено положение и може би никой в тази част на Бомбай не разполага с по-голяма реална власт от него. Мнозина вярват, че той е светец и притежава свръхестествени способности. Аз го познавам и мога да те уверя, че Кадербай е най-пленителният човек, който съм срещал някога. Ако ми позволиш малката нескромност, това го прави наистина забележителен индивид, защото съм срещал твърде много интересни мъже в живота си.

Той остави думите да се завихрят между погледите ни, приковани един в друг.

— Хей, ама ти не пиеш! Много мразя, когато хората ближат толкова време една чашка! Все едно да си слагаш презерватив, за да мастурбираш.

— Я стига — разсмях се. — Аз, такова… чакам Карла да се върне. Трябва да се появи всеки момент.

— А, Карла… — той произнесе името и с гърлено мъркане. — И какви са точно намеренията ти спрямо нашата загадъчна Карла?

— Я пак?

— Може би ще е повече от полза да се зачудя какви ли са нейните намерения спрямо теб, а?

Той изля последната течност от еднолитровата бутилка в чашата си и я разреди с последната сода. Лочеше яко вече повече от час. Очите му бяха кръвясали като опакото на боксьорски юмрук, но погледът му бе непоколебим, а ръцете — прецизни в движенията.

— Видях я на улицата само часове след като кацнах в Бомбай — чух се да казвам. — В нея имаше нещо, което… Мисля, че тя е една от причините да се задържа тук толкова дълго време. Тя и Прабакер. Харесвам ги — и двамата ги харесах от пръв поглед. Аз обичам да общувам с хора, ако ме разбираш. Ако хората в една тенекиена барака са ми интересни, аз я предпочитам пред Тадж Махал — не че вече съм видял Тадж Махал.

— Покривът му тече — намуси се Дидие, сривайки архитектурното чудо с три думи. — Интересни ли каза? Карла е интересна, така ли?

И той пак се разсмя шумно. Беше особен, пронизителен смях, груб и почти истеричен. Плясна ме силно по гърба и разля няколко капки от питието си.

— Ха! Лин, знаеш ли, одобрявам те, въпреки че моята похвала е нещо твърде крехко.

Той пресуши чашата си, тропна я на масата и избърса спретнатите си мустачки с опакото на дланта. Щом забеляза озадаченото ми изражение, той се наведе към мен. Само няколко сантиметра деляха лицата ни.

— Нека да ти обясня нещо. Огледай се. Колко души можеш да наброиш тук?

— Ами, може би шейсет-осемдесет.

— Осемдесет души. Гърци, немци, италианци, французи, американци. Туристи отвсякъде. Ядат, пият, разговарят, смеят се. И от Бомбай — индийци, иранци, афганци, араби, африканци. Но колцина от тези хора притежават истинска сила, истинска съдба, истинска dynamique за своето време и място и за живота на хиляди хора? Ще ти кажа — четирима. Четирима души в това помещение притежават сила, а останалите са като всички хора навсякъде — безсилни, спящи, унесени в сън, анонимни. Когато Карла се върне, хората в това помещение, притежаващи сила, ще станат петима. Онази същата Карла, която ти наричаш интересна. По изражението ти забелязвам, млади приятелю, че не разбираш за какво ти говоря. Нека ти го обясня така: Карла е доста добра приятелка, но е изумително добър враг. Когато преценяваш каква сила притежава един човек, трябва да прецениш способностите му и като приятел, и като враг. А в този град само един човек може да е по-лош и по-опасен враг от Карла.

Той се взря в очите ми — търсеше нещо там, гледаше ту едното ми око, ту другото.

— Разбираш за каква точно сила говоря, нали? За истинската сила. Силата да караш хората да сияят като звезди или да ги превърнеш в прах. Силата на тайните. Ужасни, страшни тайни. Силата да живееш без разкаяние и съжаление. Има ли в живота ти нещо, за което съжаляваш, Лин? Извършил ли си нещо, за което съжаляваш?

— Да, предполагам, че…

— Разбира се! И аз също съжалявам… за неща, които съм извършил и които не съм. Но Карла — не. И точно затова тя е като онези другите, малцината други в това помещение, които притежават истинска сила. Нейното сърце е като техните, а твоето и моето не са. Ех, прости ми, почти съм се напил и виждам, че моите италианци си тръгват. Аджай няма да чака още дълго. Трябва да отида и да си прибера малката комисионна, преди да си позволя да се натряскам.

Той се облегна на стола си, после се подпря тежко на масата с меките си бели ръце и се изправи. Тръгна, без да каже и дума повече и без да ме погледне. Гледах го как върви към кухнята, как лъкатуши между масите със завалената, размазана походка на изпечен пияч. Спортното му сако беше омачкано отзад, там, където се беше облегнал на стола, а торбестото дъно на панталоните му висеше на дипли. Преди да го опозная достатъчно, преди да осъзная колко много означаваше това, че той бе живял от престъпления и със страст цели осем години в Бомбай, без да си спечели нито един враг и без да вземе назаем нито един долар, не мислех, че Дидие е нещо повече от забавен, но безнадежден пияница. Лесно беше да изпаднеш в тази заблуда, а и той самият я насърчаваше.

Първото правило на черния бизнес навсякъде е: не допускай никой да разбере какво мислиш. Допълнението на Дидие към това правило бе следното: бъди винаги наясно какво мисли другият за теб. Износените дрехи, сплъстената къдрава коса, сплескана там, където предната нощ е лежала върху възглавницата, дори любовта му към алкохола, раздута привидно до пристрастеност, водеща до оглупяване — всички те бяха изражения на образ, който той разработваше и внимателно нюансираше, сякаш беше професионален актьор. Караше хората да мислят, че е безобиден и безпомощен, защото истината беше точно обратното.

Не ми остана време да мисля за Дидие и за загадъчните му реплики, защото скоро Карла се върна и си тръгнахме от ресторанта почти веднага. Избрахме по-дългия път до къщичката й, покрай вълнолома от „Портата на Индия“ до хотел „Радио Клуб“. Дългата и широка улица беше пуста. Вдясно от нас зад редица от чинари се издигаха хотели и жилищни блокове. Няколко светещи лампи тук-там разкриваха прозоречните картини от живота в стаите: скулптурен релеф на едната стена, полица с книги на друга, плакат с някакво индийско божество в дървена рамка, обкръжен от цветя и струйки дим от благовония, и едва видими в ъгъла на прозореца, на нивото на улицата — две изящни ръце, сплетени в молитва.

Отдясно се ширеше най-голямото световно пристанище. Сред тъмните води като звезди блещукаха светлините на стотина закотвени кораба. Отвъд тях огньовете, пламтящи по върховете на кулите на крайбрежните рафинерии, караха хоризонта да трепти. Луна нямаше. Бе почти полунощ, но въздухът все още беше топъл като в ранния следобед. Приливът на Арабско море сегиз-тогиз хвърляше пръски над високата до кръста бетонна стена: кълбящите се мъгли на Симум, дошли чак от африканския бряг.

Вървяхме бавно. Често поглеждах към небето, така натежало от звезди, че черната мрежа на нощта се издуваше, преливаща от блестящия си улов. Затворът означаваше години наред без изгреви, без залези и без нощно небе, затворен в килията по шестнайсет часа дневно, от ранния следобед до късно сутринта. Затворът означаваше да ти отнемат слънцето, луната, звездите. Затворът не беше адът, но в него нямаше рай. И това по свой начин беше не по-малко ужасно.

— Понякога ставаш прекалено добър слушател, знаеш ли.

— Какво? О, извинявай. Бях се замислил — извиних се аз и тръснах глава, за да се върна в реалността. — Хей, преди да съм забравил, ето ти парите, които Ула ми даде.

Тя взе навитите на руло банкноти и ги пъхна в чантата си, без дори да ги погледне.

— Странно е, знаеш ли. Ула тръгна с Модена, за да се откъсне от друг, който я контролираше като робиня. А сега в някакъв смисъл е робиня на Модена. Но тя го обича и се срамува, че трябва да го лъже, за да заделя по малко пари за себе си.

— Някои хора имат нужда от отношения между господар и роб.

— Не само някои хора — отвърна тя с внезапна, обезпокоителна тъга. — Когато говореше с Дидие за свободата и той те попита: „Свободата да вършиш какво?“, ти каза: „Свободата да казваш не.“ Странно, но аз мислех, че е по-важно да имаш свободата да казваш да.

— Като спомена Дидие — подех аз ведро в опит да сменя темата и да повдигна духа й, — тази вечер дълго си говорихме с него, докато те чаках.

— Сигурно е говорил главно Дидие — предположи тя.

— Ами, да, така стана, но беше интересно. Хареса ми. За пръв път си поговорихме по-така.

— И какво ти каза той?

— Какво ми е казал ли? — Думите й ми прозвучаха странно. В тях се долавяше намек, че съществуват неща, които той не биваше да казва. — Разказа ми разни неща за някои от хората в „При Леополд“. Афганците, иранците и Шив Сайниците, или както там се казват, и за шефовете на местната мафия.

Тя се подсмихна насмешливо.

— Не бих обърнала особено внимание на онова, което разправя Дидие. Той може да бъде много повърхностен, особено когато е сериозен. Той е от онези хора, които не стигат по-дълбоко от повърхността на нещата, ако ме разбираш. Веднъж му казах, че е толкова плитък, че най-доброто, на което е способен, е едносмислица. Странното е, че на него му хареса. Това мога да кажа за Дидие — че него не можеш да го обидиш.

— Мислех, че сте приятели — отбелязах и реших да не повтарям онова, което Дидие бе казал за нея.

— Приятели… ами, понякога не съм сигурна какво точно е приятелството. Познаваме се от години. Някога живеехме заедно — той каза ли ти?

— Не, не ми е казал.

— Да. Една година, като пристигнах в Бомбай. Живеехме в едно смахнато полусрутено апартаментче в района на Крепостта. Сградата се рушеше около нас. Всяка сутрин се събуждахме с лица, посипани с хоросан от провисналия таван, а в коридора винаги имаше нови парчета камък, дърво и разни други неща. Цялата сграда рухна през сезона на мусоните преди години, няколко души загинаха. Понякога минавам оттам и поглеждам дупката в небето, където беше моята спалня. Предполагам, би могло да се каже, че ние с Дидие сме близки. Но приятели? Приятелството е нещо, което разбирам все по-трудно с всяка изминала година от живота ми, да му се не види. Приятелството е като някакъв изпит по алгебра, който никой не успява, да вземе. В най-лошите си настроения си мисля, че най-хубавото, което можеш да кажеш, е: приятел е човек, когото не презираш.

Тонът й беше сериозен, но си позволих тихичък смях.

— Мисля, че малко попресилваш.

Тя ме погледна, намръщи се, но после също се разсмя.

— Сигурно. Уморена съм. През последните няколко нощи не можах да се наспя. Не искам да съм строга към Дидие. Просто понякога той много ме дразни, разбираш ли? Каза ли ти нещо за мен?

— Каза… каза, че според него си красива.

— Той ли ти го каза?!

— Да. Говореше за красотата при белите и черните и каза: „Карла е красива“.

Тя вдигна вежди с лека, доволна изненада.

— Е, приемам това за много важен комплимент, макар и той да е възмутителен лъжец.

— Дидие ми харесва.

— Защо? — побърза да попита тя.

— Ами, не знам. Заради професионализма му. Харесвам хора, които са спецове в онова, което вършат. И в него има една тъга, която… Някак си я разбирам. Напомня ми за няколко души, които познавам. Приятели.

— Той поне не държи упадъка си в тайна — заяви тя и изведнъж си припомних нещо, което Дидие ми беше казал за Карла и силата на тайните. — Може би точно това е общото между мен и Дидие — и двамата мразим лицемерите. Лицемерието е просто още един вид жестокост. А Дидие не е жесток. Буен е, но не е жесток. Напоследък се е кротнал, ама имаше времена, когато страстните му любовни афери бяха скандалът на града или поне за чужденците. Негов ревнив любовник, младо момче от Мароко, една нощ го гони с меч по „Козуей“. И двамата чисто голи — това е доста шокиращо дори за Бомбай, а в случая с Дидие си беше направо зрелище, да ти кажа. Той влетя в полицейския участък „Колаба“ и го спасиха. В Индия са много консервативно настроени по отношение на тези неща, но Дидие си има правило — никога никакви сексуални връзки с индийци, и според мен го уважават за това. Много чужденци идват тук само за да правят секс със съвсем млади индийски момчета. Дидие ги презира и ограничава връзките си само до чужденци. Не бих се изненадала, ако точно заради това тази вечер ти е разказал толкова много за работите на другите. Може би се е опитвал да те сваля, като те впечатли със знанията си за подмолния бизнес и тъмните личности. О, здравей, Катцели! Хей, ти пък откъде се появи?

Видяхме котарак, който клечеше на вълнолома и ядеше от някакъв изхвърлен пакет. Мършавото сиво животно коленичи и ни изгледа сърдито, като виеше и ръмжеше едновременно, но когато отново заби муцуна в храната, позволи на Карла да го погали по гърба. Беше видял и патил злобен екземпляр. Едното му ухо беше раздрано и приличаше на розова пъпка; имаше плешиви петна по гърба и хълбоците, където раните му още не бяха заздравели. Стори ми се невероятно, че едно такова диво, измършавяло животно позволява да го докосва непознат и че Карла бе поискала да го погали. Още по-смайващо ми се стори, че котката нагъва с такъв апетит зеленчуци с ориз, сготвени в сос с цели, много люти чушки.

— Виж го само! — изгугука тя. — Не е ли красавец?

— Ами…

— Не се ли възхищаваш от смелостта му, от неговата решителност да оцелее?

— Боя се, че не обичам особено котките. Нямам нищо против кучетата, но котките…

— Но ти трябва да обичаш котки! В един съвършен свят всички хора трябва да са като котките… в два часа следобед.

Засмях се.

— Казвали ли са ти, че имаш много особен начин на изразяване?

— Какво искаш да кажеш с това? — тя рязко се обърна към мен.

Дори и на светлината на уличните лампи виждах, че лицето й е зачервено и сърдито. Тогава не знаех, че английският език й е малка мания и че тя учеше, пишеше и се трудеше здравата, за да съставя тези хитроумни фрагменти на своята реч.

— Само това, че се изразяваш по уникален начин. Не ме разбирай погрешно, това ми харесва. Много ми харесва. Това е все едно… ами… например вчера, когато всички разговаряхме за истината. За истината с главно И за абсолютната истина. Върховната истина. И дали съществува истина, има ли нещо истинско? Всеки имаше какво да каже — Дидие, Ула, Маурицио, дори Модена. А после ти каза… „истината е побойник, когото всички ние се преструваме, че харесваме“. Направо ме хвърли в нокаут. В някоя книга ли си го прочела? Или пък си го чула в пиеса или филм?

— Не, сама го измислих.

— Точно за това говоря. Мисля си, че не мога да повтарям неща, казани от другите, и да ги цитирам точно. Но това ти изказване… Никога няма да го забравя.

— Съгласен ли си?

— С кое — че истината е побойник, когото всички ние се преструваме, че харесваме ли?

— Да.

— Не, изобщо не съм съгласен. Но много ми харесват идеята и начинът, по който я изрази.

Полуусмивката й притегляше моя поглед. Умълчахме се и тъкмо когато тя понечи да извърне очи, аз отново заговорих, за да задържа вниманието й.

— Защо харесваш Биариц?

— Какво?

— Завчера, преди един ден каза, че Биариц е едно от любимите ти места. Никога не съм бил там и така или иначе нямам понятие. Но бих искал да знам защо ти го харесваш толкова.

Тя се усмихна и набърчи нос в загадъчно изражение — то можеше да означава и презрение, и задоволство.

— И ти го помниш? Значи сигурно е най-добре да ти кажа. Биариц… Как да ти обясня… Мисля, че е заради океана. Атлантическият океан. Обичам Биариц през зимата, когато туристите ги няма, а морето е толкова страшно, че вкаменява хората. Виждаш ги как стоят по пустите плажове и гледат морето — статуи, разпръснати по брега между скалите, смразени от ужаса, който им внушава океанът. Той не е като другите океани — не е като топлия Тихи океан или като Индийския. Атлантика през зимата наистина не прощава и е безжалостно жесток. Чувстваш го как те зове. Знаеш, че иска да те повлече и да те придърпа в дълбините. Толкова е красив, че първия път, когато наистина го видях, избухнах в сълзи. И исках да потъна в него. Исках да се оставя да ме повлече под огромните сърдити вълни. Много е страшно. Но хората в Биариц са най-разбраните и дружелюбни хора в цяла Европа според мен. Нищо не може да ги накара да изпушат. Нищо не е прекалено. Много е странно — на повечето ваканционни места хората са сърдити, а морето е спокойно. В Биариц е точно обратното.

— Мислиш ли, че ще се върнеш там някой ден — искам да кажа, — за постоянно?

— Не — бързо отвърна тя. — Ако някога си тръгна оттук завинаги, това ще значи да се завърна в Щатите. Там израснах, след като родителите ми починаха. И бих искала да се върна някой ден там. Мисля, че това е мястото, което най-много обичам. В Америка и у американците има една такава увереност, такова чистосърдечие и такава… храброст. Не се чувствам американка, или поне така си мисля, но с тях ми е уютно, ако ме разбираш — повече, отколкото, с който и да е друг народ.

— Разкажи ми за другите — помолих аз. Искаше ми се да не спира да говори.

— Другите ли? — намръщи се тя изведнъж.

— Тайфата от „При Леополд“. Дидие й останалите. Като за начало ми разкажи за Летиша. Откъде я познаваш?

Тя се успокои и пусна очите си да скитат из сенките от отсрещната страна на улицата. Все така замислена, вдигна поглед към нощното небе. Синкаво бялата светлина на уличната лампа се разтопи и потече по нейните устни и в кълбата на огромните й очи.

— Лети живя в Гоа известно време — започна тя, а в гласа й трептеше обич. — Дошла в Индия заради обичайната смесица от купон и духовни висини. Намерила купона и му се изкефила, мисля. Лети обича купоните. Но с духовната страна на нещата нещо не случила. Връщала се в Лондон два пъти за една година, но после пак заминавала за Индия, за да опита за последно с душевността. Тя изпълнява мисия на душата. Говори грубиянски, но е много духовно момиче. Всъщност, мисля, че е най-духовната сред нас.

— От какво живее? Не искам да нахалствам, но както съм казвал и преди, просто искам да науча как хората тук си изкарват прехраната. Как се оправят чужденците, искам да кажа.

— Тя е специалист по скъпоценностите — камъни и бижута. Работи на комисионна за някои чуждестранни купувачи. Дидие й намери тази работа. Той има връзки навсякъде в Бомбай.

— Дидие? — усмихнах се, искрено изненадан. — Мислех, че те се мразят. Е, не точно се мразят, но… Смятах, че не могат да се понасят.

— О, те се дразнят един от друг, така си е. Но между тях има истинско приятелство. Ако нещо лошо се случи с единия, другият ще се съсипе.

— Ами Маурицио? — попитах, като се стараех да прозвучи колкото се може по-безпристрастно. Високият италианец беше твърде хубав, твърде уверен и аз му завиждах, защото забелязвах, че познава по-дълбоко Карла. А и за дружбата му с нея. — Неговата история каква е?

— Неговата история ли? Не му зная историята — намръщи се тя отново. — Родителите му починали и му оставили много пари. Той ги похарчил и развил нещо като дарба за харчене за пари.

— На чужди пари? — попитах. Може би си пролича колко много искам това да е вярно, защото тя ми отговори с въпрос.

— Знаеш ли приказката за скорпиона и жабата? Ами, жабата се съгласява да пренесе скорпиона през реката, защото той обещава да не я ужили…?

— Да. А после я ужилва по средата на реката. Потъващата жаба го пита защо, след като и двамата ще се удавят, а скорпионът отговаря, че той е скорпион и такава му е природата.

— Да — въздъхна тя и закима бавно, а бръчките напускаха една по една челото й. — Маурицио е такъв. И ако си наясно с това, той не ти създава никакви проблеми, защото просто не му предлагаш да го пренесеш през реката. Нали ме разбираш?

Бил съм в затвора. Много добре я разбирах. Кимнах и я попитах за Ула и Модена.

— Ула ми харесва — отвърна тя бързо и отново се усмихна едва-едва. — Тя е луда и на нея не може да се разчита, но изпитвам симпатия към нея. Била е богато момиче в Германия, но се заиграла с хероина и се закачила. Семейството й я прогонило и тя дошла в Индия. Беше с един кофти тип, германец, и той наркоман като нея, който я набута да работи на много гадно място. Ужасно място. Тя го обичаше и го правеше заради него. На всичко бе готова заради него. Някои жени са такива. Някои любови са такива. Повечето любови са такива, доколкото виждам. Сърцето ти заприличва на претъпкана спасителна лодка. Захвърляш гордостта си, за да я удържиш да не потъне, и самоуважението си, и своята независимост. И пак не е достатъчно. Спасителната лодка продължава да потъва и знаеш, че ще завлече и тебе на дъното. Виждала съм това да се случва на много момичета тук. Мисля, че точно заради това от любовта ми се повдига.

Не можех да разбера дали говори за себе си, или насочва думите към мен. Но и в двата случая те бяха остри и не исках да ги чувам.

— Ами Кавита? Тя как се вписва?

— Кавита е страхотна! Тя работи на свободна практика, нали разбираш, писателка на свободна практика. Иска да стане журналист и според мен ще успее. Дано успее. Тя е умна, честна и куражлийка. А е и красива. Разкошно момиче е, не мислиш ли?

— Да — съгласих се, припомняйки си очите с цвят на мед, пълните, добре очертани устни и дългите изразителни пръсти. — Хубаво момиче е. Но всички те изглеждат добре според мен. Дори и в Дидие, с неговия мърляв вид, има нещичко от лорд Байрон. Лети е красавица. Очите й вечно се смеят — нейните очи са наистина леденосини, нали? Ула прилича на кукличка с тези големи очи и пухкави устни на кръглото личице. Но това е лице на кукла хубавица. Маурицио е красив като модел от списание, Модена също е красив, но по друг начин, прилича на тореадор. А ти си… ти си най-красивата жена, която някога очите ми са виждали.

Ето, казах го. И дори изпаднал в шок от това, че съм изговорил тази мисъл на глас, се чудех дали тя е разбрала, дали е проумяла моите думи за тяхната красота и за нейната и дали е открила нещастието, което ги е вдъхновило: нещастието, което чувства един грозник във всяка осъзната минута на влюбеност.

Тя се разсмя — добродушен, дълбок смях с цяло гърло, хвана ме импулсивно за лакътя и ме задърпа по пътеката. И тогава, сякаш привлечен от нейния смях, от сенките се разнесоха трясъци и един просяк, покачен на малка дървена платформа с колела от сачмени лагери, се изтъркаля на тротоара от отсрещната страна на улицата. Избута се с ръце до центъра на опустялото платно и спря с драматичен пирует. Жалките му мършави крака, подобни на крачката на богомолка, бяха сгънати и пъхнати под него на платформата — дъска, не по-голяма от сгънат вестник. Беше облечен в момчешка ученическа униформа — шорти с цвят каки и синкава риза. Въпреки че беше мъж на двайсет и нещо, дрехите му бяха големи.

Карла му подвикна по име и спряхме насреща му. Те заговориха на хинди. Аз се взирах през десетте метра, които ни деляха, запленен от неговите ръце. Бяха огромни, от става до става откъм опаката страна бяха широки колкото лицето му. На светлината на уличната лампа виждах, че пръстите и дланите му са покрити с мазоли като лапите на мечка.

— Лека нощ! — извика той на английски след минута, вдигна ръка, първо към челото, а после към сърцето в изящен жест на ненадмината галантност и с още един бавен пирует потегли отново по пътя, като набираше скорост надолу по полегатия склон към Портата-паметник.

Гледахме го, докато не изчезна от погледа ни, а после Карла ме задърпа за ръката и отново ме поведе по пътеката. Оставих се да ме води. Оставих се да ме увлекат тихите молби на вълните и руладите на гласа й, и черното небе, и още по-черната нощ на косата й; мирисът на заспалата улица — на море, на дървета и на камък, й ароматът на парфюм по топлата й кожа. Оставих се да бъда въвлечен в живота й и в живота на града. Изпратих я до вкъщи. Пожелах й лека нощ. И си пеех тихо, докато се прибирах в хотела по притихналата сбирщина от улици.

[1] От немски — хахо, тотално луд. — Бел.ред. ↑

[2] От немски — искаше да свърши върху дрехите ми. — Бел.ред. ↑

[3] От немски — ненормалника му с ненормалник, искаше да се изпразни. — Бел.ред. ↑

[4] От немски — не е истина! — Бел.ред. ↑

[5] От немски — беше си заврял оная си работа в обувката ми. — Бел.ред. ↑

[6] От немски — ега ти чудото! — Бел.ред. ↑

[7] От немски — как се казва. — Бел.ред. ↑

ТРЕТА ГЛАВА

— Значи ми казваш, че най-сетне стигаме до истинските неща.

— Истински напълно, баба — увери ме Прабакер. — И неща ще има много. Сега ще го видиш наистинския град. Обикновено никога не водя туристи по тези места. Тях не им харесва и аз на мен не ми харесва, че на тях не им харесва. Или пък понякога им твърде харесва по тези места и това аз ми харесва още по-малко, нали така? Трябва да има добър ум да харесва тия работи и трябва да има добро сърце да не харесва твърде. Като тебе, Линбаба. Ти си мой добър приятел. Знаех го много добре още от първия ден, когато пиехме уиски в твоя стая. Сега мой Бомбай, с твой добър ум и твоето доброто сърце, всичкия ще го видиш.

Пътувахме с такси по булевард „Махатма Ганди“ покрай фонтан „Флора“ към гара Виктория. Беше един час преди пладне и вълните на уличното движение в този каменен каньон преливаха от многобройни бегачи, бутащи каруци с тифин. Те събираха от домовете и апартаментите храна за обяд в тенекиени цилиндрични кутии, наречени джалпаан или тифин, и бутаха огромните подноси на дълги каруци, по шест или повече души. През хеви метъл трафика от автобуси, камиони, мотопеди и леки коли бегачите доставяха храната по офиси и канцеларии навсякъде из града. Никой, освен мъжете и жените, които управляваха тази служба, не знаеше как точно го правят — как полуграмотни хора са разработили смущаващо сложна система от символи, цветове и ключови номера, за да бележат и разпознават кутиите; как ден след ден стотици хиляди от тези еднакви контейнери минаваха през града на дървени колела, омазани с пот, и всеки път стигаха точно, до онзи мъж или онази жена сред милионите, и как това се постигаше на цена, която се измерваше в центове, а не в долари. Магията, трикът, който свързваше обичайното с невъзможното, беше невидимата река, протичаща по всяка улица и във всяко туптящо сърце в Бомбай през онези години. Нищо — от пощенските услуги до молбите на просяците — не се получаваше без нейна намеса.

— Кой номер този автобус, Линбаба? Бързо го кажи.

— Секунда. — Надникнах през полуотворения прозорец и се опитах да разчета изписаните със завъртулки цифри върху предницата на двуетажния автобус, спрял насреща. — Сто и четири е, нали?

— Много, много хубаво! Много хубаво научил хинди числа. Сега няма проблем за теб да разчете номера на автобус, на влак, на меню, на купуване на дрога и други хубави работи. Кажи ми сега какво е алу палак?

— Алу палак е картофи със спанак.

— Хубаво. И е хубаво ядене — не казал! Аз го обичам да го ям алу палак. Какво е пул гоби и бинди?

— Това е… а, да, карфиол и… и бамя.

— Правилно. И също пак хубаво ядене, ти пак не казал! Какво е баинган масала?

— Това е, ъъ, патладжан с подправки.

— Пак правилно! Какво, не ти е вкусно да ядеш баинган?

— Да, да, добре! И баинган е хубаво ядене!

— Аз не го обичам баинган толкова много — ухили се той и набърчи късия си нос. — Кажи ми на какво аз казвам чера, мунх и дил?

— Чакай, не ми казвай… лице, уста и сърце. Правилно ли е?

— Много правилно, няма проблеми. Гледах го как ти толкова хубаво ядеш яденетата с ръце, хубаво както индийците. И как се учиш да питаш за нещата — колко струва това, колко струва онова, дай ми две чаши чай, искам още хашиш — и говориш само на хинди на хората. Аз видял всичко това. Ти си най-добър мой ученик, Линбаба. И аз съм твой най-добър учител, нали така?

— Така е, Прабу — разсмях се. — Хей! Пази се!

Викът ми стресна шофьора и той зави тъкмо навреме, за да избегне волската двуколка, която се опитваше да завие пред нас. Шофьорът — тъмнокож здравеняк с щръкнали мустачки — сякаш се възмути, че така безочливо искахме да спасим живота си. Когато взехме таксито, той нагласи огледалото си така, че да не вижда в него нищо друго, освен лицето ми. След като се разминахме на косъм с двуколката, той ме изгледа кръвнишки и изръмжа някакви обиди на хинди. Караше, все едно бягахме от някого, връткаше ту наляво, ту надясно, за да изпревари по-бавните коли. Имаше някаква сърдита, хулиганска войнственост в отношението му към всички останали на пътя. Връхлиташе на сантиметри от всяка по-бавна кола по трасето, натискаше клаксона и само дето не я избутваше от платното. Ако бавната кола отбиеше малко наляво, за да го пропусне, нашият шофьор спираше до нея и започваше да крещи обиди. Щом забележеше някоя друга по-бавна кола пред нас, той настъпваше газта и повтаряше процедурата. От време на време отваряше вратата, навеждаше се навън, за да изплюе сок от паки и откъсваше поглед от движението за няколко продължителни секунди, а ние продължавахме да се носим с раздрънканото такси по платното.

— Тоя е ненормален! — измърморих на Прабакер.

— Шофиране не добро — отвърна Прабакер, стиснал с две ръце облегалката на шофьорската седалка. — Но трябва да призная, плюене и обиди първа класа!

— За Бога, кажи му да спре! — креснах, когато таксито ускори ход и се запромъква още по-бързо наляво и надясно през прииждащите коли. — Тоя ще ни убие!

— Банд каро! — извика Прабакер. — Спри!

И добави и злостна псувня за всеки случай, но шофьорът само се вбеси още повече. Колата се носеше с мръсна газ, а той се извърна да изръмжи. Устата му зееше с оголените зъби. Ярост бушуваше в черното на опулените му очи.

— Арей! — писна Прабакер и посочи встрани от шофьора.

Беше късно. Мъжът бързо се извърна. Ръцете му на волана се вцепениха и той наби спирачки. Последва пауза — една секунда… две секунди, три секунди. Чух го как със свистене всмука въздух дълбоко в гърлото си — мляскащ звук, подобен на онзи, когато вдигаш плосък камък от влажна глина на речен бряг. После бумтене и трясък — врязахме се в колата, спряла пред нас, за да завие. Изхвърчахме напред, забихме се в седалката и чухме още два удара — две коли се бяха блъснали в нас.

Счупени стъкла и парченца хром затракаха по платното като рехави металически аплодисменти във внезапно възцарилата се тишина. В суматохата главата ми се удари във вратата. Усетих, че от раната над окото ми тече кръв, но иначе бях добре. Когато с гърчене се надигнах от пода и се наместих отново на задната седалка, усетих докосването на Прабакер.

— Нищо счупено ти няма, Лин? Добре си?

— Добре съм, добре съм.

— Сигурен ли си? Всичко не е счупено?

— Боже, Прабу, не ми пука колко добре плюе тоя! — изсмях се нервно аз и се отпуснах облекчено. — Няма да получи бакшиш. Ти добре ли си?

— Лин, трябва да слезем! — отвърна той и гласът му премина в истеричен писък. — Вън! Вън оттук! Веднага!

Паркиралата до нас кола подпираше вратата от неговата страна и той почна да я бута с рамо. Не можа да я отвори. Протегна се през мен да изпробва моята, но се оказа, че и тя е подпряна и заклещена от кола.

Погледнахме се в очите — толкова се беше уплашил, такъв ужас изпълваше облещените му, поръбени с бяло очи, че усетих студ дълбоко в гърдите си. Той веднага се обърна и се метна отново към вратата от неговата страна.

От мътната вода на ума ми с плясък се изтръгна една мисъл, ясна и единствена: Огън. От това ли се боеше той? Веднъж задал си този въпрос, не можех да освободя мислите си от него. Гледах ужаса, който разкривяваше зиналата уста на Прабакер, и бях сигурен, че таксито ще се запали. Знаех, че сме в клопка. Задните стъкла във всички бомбайски таксита, в които се бях возил, се отваряха само няколко сантиметра. Вратите бяха заклещени, прозорците не помръдваха, таксито щеше да избухне в огън — бяхме в клопка. Да изгорим живи… Затова ли толкова го е страх?

Погледнах шофьора. Беше се прегърбил между кормилото и вратата. Тялото му бе неподвижно, но чух, че стене. Под тънката риза подобният му на робот гръбнак се надигаше и спускаше с всяко бавно, плитко вдишване.

На прозорците се появиха лица, чух възбудени гласове. Прабакер се въртеше и ги гледаше, а лицето му бе сгърчено от ужасна болка. Внезапно той се изкатери върху предната седалка и успя да отвори вратата. Бързо се обърна назад, хвана ме с изненадваща сила под мишниците, напрегна се и се опита да ме извлече над облегалката, която ни разделяше.

— Насам, Лин! Излез веднага! Бързо! Бързо!

Прескочих облегалката. Прабакер слезе от колата и си запробива път през тълпата от зяпачи. Посегнах към шофьора и се опитах да го измъкна изпод притисналото го кормило, но ръцете на Прабакер отново ме стиснаха грубо и брутално. Ноктите на едната му ръка се впиха в кожата на гърба ми, а другата се вкопчи в яката на ризата ми.

— Не го пипай, Лин! — кресна той. — Не го пипай! Зарежи го и слизай! Слизай веднага!

Той ме измъкна от колата и ме повлече през плетеницата от тела, скупчили се около катастрофата. В близката алея седнахме под листака на глоговите храсти, надвесили се над шиповете на една ограда от ковано желязо, и се огледахме един друг за наранявания. Ударът на челото над дясното ми око не беше толкова сериозен, колкото си мислех. Кървенето вече бе спряло и от раната сълзеше прозрачна лепкава течност. Бях се натъртил на няколко места, но нямаше защо да се притеснявам. Прабакер се държеше за ръката — същата ръка, която ме беше измъкнала от колата е такава неустоима сила — виждаше се, че много го боли. Вече се беше подула до лакътя. Знаех, че ще остане отвратителна синина, но като че нямаше нищо счупено.

— Май не беше прав Прабу — сгълчах го аз усмихнато, докато му палех цигара.

— Не съм бил прав, баба?

— Да ни измъкваш от колата в такава паника. Много ме стресна. Помислих си, че проклетата таратайка ще се запали, но май нищо й няма.

— О — отвърна той тихо, вперил поглед напред. — Мислиш, че мен било страх от огън? Не огън в кола, Лин, а огън в хора. Виж сега. Виж публиката, каква тя е.

Станахме, изпънахме рамене и протегнахме вратове, за да прогоним болката и да погледнем към катастрофата на десетина метра от нас. Трийсетина души се бяха скупчили около четирите катастрофирали коли. Неколцина помагаха на шофьорите и на пътниците да излязат от тях. Останалите се бяха събрали на групи, ръкомахаха като побеснели и крещяха. От всички посоки прииждаха все повече хора. Шофьорите, на които им бяха затворили пътя, зарязваха колите и се присъединяваха към тълпата. Докато гледахме, трийсетте души станаха петдесет, осемдесет, сто.

Един мъж беше в центъра на вниманието — неговата кола се бе опитала да завие надясно и точно в нея се бяхме натресли с набити спирачки. Застанал до таксито, той ревеше яростно. Беше мъж със закръглени рамене, в средата на четирийсетте, облечен в сив памучен сафари костюм, скроен така, че да обгръща огромното му издуто шкембе. Оредялата му коса беше разрошена. Нагръдните джобове на костюма му бяха откъснати, панталонът му — съдран, беше загубил единия си сандал. Неговият одърпан вид в съчетание с театралните жестове и настоятелните му крясъци представляваше по-завладяващо зрелище за тълпата зяпачи от помлените коли. Беше си порязал ръката от дланта до китката. Насъбралата се тълпа все повече утихваше, потресена от драмата, а той мацаше кръв от раната по лицето и сивия си костюм, като не спираше да крещи.

Точно тогава няколко души донесоха една жена в малкото открито пространство около мъжа и я настаниха върху постланото на земята парче плат. Завикаха към тълпата и само след малко се появи двуколка, бутана от гологръди мъже само по потници и къси лунги[1]. Вдигнаха жената и я положиха на двуколката, надиплиха червеното и сари и го увиха около краката й. Вероятно тя беше съпругата на мъжа — нямаше как да съм сигурен — но изведнъж неговата ярост премина в истерия. Той я сграбчи за раменете и я разтърси. Задърпа я за косата. Заръкомаха пред тълпата с пресилени театрални жестове — разтваряше широко ръце и удряше омазаното си с кръв лице. Жестовете му бяха пантомима, преувеличени преструвки от неми филми — не мога да се въздържа да ги окачествя като абсурдни и смешни. Но раните на хората бяха истински, както и тътенът на заплахите, който се надигаше сред все по-увеличаващата се тълпа.

Когато откараха жената в полусъзнание със скромната двуколка, мъжът се хвърли към вратата на таксито и рязко я отвори. Тълпата реагира като един. Извлякоха замаяния ранен шофьор от колата само за миг и го тръшнаха на капака. Той вдигна ръце в немощна молба, но десетина, двайсет, петдесет ръце го заудряха и задърпаха. Ударите се сипеха по лицето, гърдите, корема и слабините му. Нокти го дращеха и деряха, разпориха устата му от едната страна почти до ухото и разкъсаха ризата му на парцали.

Случи се за секунди. Докато наблюдавах как го пребиват, помислих, че всичко се развива твърде бързо, че ми се вие свят и няма време да реагирам. Онова, което наричаме страхливост, често е само друго име на изненадата, а храбростта рядко е нещо повече от обикновена подготвеност. Може би, ако това се беше случило в Австралия, щях да направя нещо повече, щях да предприема нещо — каквото и да е. Това не е твоята страна — казах си, докато наблюдавах пребиването. — Не е твоята култура…

Но ми хрумна и друга мисъл, мрачна и тайна, и пределно ясна: че този човек беше идиот, войнствен идиот, който обижда и чиято безразсъдна глупост бе подложила на риск живота на Прабакер и моя собствен. Остра злоба прониза сърцето ми, когато тълпата му се нахвърли, и поне една мъничка частица от тяхното отмъщение — един удар, един крясък, едно блъскане — беше и моя. Безпомощен, малодушен, засрамен, аз не предприех нищо.

— Трябва да направим нещо… — казах неубедително.

— Достатъчно хора правят, баба — отвърна Прабакер.

— Не, искам да кажа, че трябва да… не можем ли някак да му помогнем?

— Няма помощ за тоя — въздъхна той. — Виж го сега, Лин. Катастрофите много лоша работа в Бомбай. По-добре се махни от тая кола или такси, или в каквото се возиш, много, много бързо. Хора не търпи такивата работи. Виж, за оня вече е твърде късно.

Боят беше кратък, ала дивашки. Кръвта течеше от многобройните рани по лицето и голото тяло на мъжа. По сигнал, дочут някак сред воя и писъците, тълпата го вдигна и го понесе над главите си. Краката му бяха събрани един до друг, изправени, стиснати от десетина ръце. Те се бяха вкопчили и в ръцете му, изпънати под прав ъгъл спрямо тялото. Главата му се кандилкаше назад, меката мокра кожа на бузите му висеше. Очите му бяха отворени, будни и се взираха назад отдолу нагоре: черни очи, замъглени от страх и дебилна надежда. Движението от другата страна на улицата спря, за да направи път на хората, и мъжът бавно изчезна, разпнат на кръст върху ръцете и раменете на тълпата.

— Хайде, Лин, да вървим. Добре ли си?

— Нищо ми няма — смънках и се принудих да затътря крака покрай него. Самоувереността ми се беше стопила и се бе стекла от мускулите и костите в коленете ми. Краката ми бяха като натъпкани с олово, всяка крачка ми струваше усилие на волята. Не насилието ме беше потресло. В затвора бях виждал и по-лошо, и то по много по-дребен повод. Не, бях потресен от внезапното спукване на балона на собственото ми задоволство. Седмиците, прекарани в града, който си мислех, че съм започнал да опознавам — Бомбай на храмовете, пазарите, ресторантите и новите приятели — бяха изпепелени от пожара на този обществен гняв.

— Какво ще правят с него?

— Ще го закарат в полицията, мисля. Зад пазара „Крофорд“ там полицейски участък за този квартал. Може има късмета — може би ще стигне жив. Може би не. Той има много щастлива карма, този.

— Виждал ли си такова нещо и преди?

— О, много пъти, Линбаба. Понякога аз карам таксито на мой братовчед Санту. Виждал страшно много ядосано общество. Затова аз толкова се плашел заради вас и заради мене си също.

— Защо се случва така? Защо побесняват толкова?

— Това никой не го знае, Лин. — Прабакер вдигна рамене и малко ускори крачка.

— Чакай малко. — Спрях и го дръпнах за рамото. — Къде отиваме?

— Продължаваме обиколката, нали така?

— Мислех… че може би, ще искаш да я отложим днес.

— Да отлагаме защо! Ние имаме днес да гледаме истински неща, Линбаба. Затова да вървим, на?

— Ами ръката ти? Не искаш ли да я прегледат?

— Няма проблеми тия ръце, Лин. Накрая на обиколка ще пием уискита в едно ужасно място аз знам. Това ще бъде добро лекарство. Хайде да вървим, баба.

— Добре, щом така казваш. Но ние нали отивахме в другата посока?

— Ние пак отиваме в другата посока, баба — отвърна Прабакер малко припряно. — Но първо отиваме само насам. Ето там има телефон, на гарата. Трябва да се обадя на мой братовчед, той сега работи в ресторант „Слънце“, работи мияч на чинии. Той иска работа шофьор на такси за брат си Суреш и аз трябва да дам номер и име на шефа на шофьора сега, дето хората отнесли. Шефът му сега ще му трябва нов шофьор и трябва побързаме за такъв добър шанс, нали така?

Прабакер се обади. Секунди по-късно продължи по маршрута към мрачната страна на града без капка колебание, с друго такси, сякаш нищо не бе станало. Нито пък изобщо повдигна отново темата. Когато накрая споменах за случилото се, той вдигна рамене и равнодушно подхвърли, че сме извадили голям късмет и не сме пострадали сериозно. За него инцидентът беше като въргал в нощен клуб или сбиване между запалянковци на отборите — съперници на футболен мач — нещо най-обикновено, нищо забележително, стига ти да не си попаднал в центъра му.

За мен този внезапен, яростен, смущаващ бунт, гледката на таксиметровия шофьор, който отплаваше върху вълните от ръце, рамене и глави, бяха повратна точка. Те породиха у мен ново разбиране. Изведнъж осъзнах, че ако искам да остана там, в Бомбай — града, в който вече се бях влюбил, аз трябваше да се променя. Трябваше да навляза в живота му. Градът нямаше да ми позволи да бъда наблюдател, изолиран и безпристрастен. Ако исках да остана, трябваше да очаквам, че той скоро ще ме въвлече в реката на своя възторг и гняв. Разбрах, че рано или късно щеше да ми се наложи да сляза от тротоара в кървавата тълпа и да наредя и своето тяло в редицата.

И обиколката из тъмните места на града с Прабакер започна със семенцето на новото решение, родено в тези конвулсии, с тази поличба. След като продължихме, той ме заведе на пазар за роби, недалече от Донгри — вътрешен квартал, прочут със своите джамии, пазари и ресторанти, чиито специалитет бяха ястията от Муглай. Шосето премина в улици, улиците — в алеи, а когато и те станаха твърде тесни за таксито, слязохме и навлязохме пеша в люшкащото се гъмжило от хора. Колкото по-навътре прониквахме в алеите на Катилин, толкова повече губехме деня, — годината и дори века, в който живеехме. Автомобилите, а после и мотопедите изчезнаха, въздухът стана по-чист и по-свеж, наситен с аромати на подправки и парфюми, изтласквани на другите места от миризмата на дизелови и бензинови пари. Шумът на колите утихна и бе заместен от звука на улицата: един клас ученици декламираше стихове от Корана в малко дворче; бръмченето и стърженето на камък върху камък, докато жените мелеха подправки пред входовете; жалният оптимизъм във виковете на точилари, тупачи на дюшеци, техници, поправячи на печки и други улични занаятчии. Навсякъде се чуваха хорски звуци, изсвирени от гласове и ръце.

На един завой из лабиринта от алеи подминахме дълъг метален парапет, на който бяха подпрени велосипеди. Оттам нататък дори и тези прости машини изчезнаха. Стоките бяха пренасяни от носачи с огромни вързопи върху главите. Едно бреме, обичайно тегнещо върху всички — смазващият натиск на бомбайското слънце — се вдигна от гърба ни; алеите бяха тъмни, хладни, незасенчени. Въпреки че сградите бяха на три, най-много на четири етажа, се накланяха над лъкатушните улички и от небето се виждаше само тънка, сякаш изрисувана с четка бледосиня линия.

Самите сгради бяха стари съборетини. Каменни фасади, великолепни и внушителни някога, днес зацапани и неугледно закърпени се рушаха. Тук-там стърчаха балкончета — толкова наблизо едно срещу друго, че съседите можеха да си подават разни неща през тях. Мярвах вътре в къщите неизмазани стени и свличащи се стълбища. Много прозорци в сутерените бяха отворени и разкриваха импровизирани дюкяни, в които продаваха бонбони, цигари, бакалски стоки, зеленчуци и домашни потреби. Личеше си, че водопроводът е примитивен — ако изобщо го имаше. Минахме покрай няколко места, където жените с глинени или метални ведра наливаха вода от един-единствен външен кран. А над сградите като метални паяжини се преплитаха в сложен ажур електрически кабели и жици — сякаш дори и този символ и енергоизточник на съвременната епоха с нейната мощ не бе нищо повече от крехка и нетрайна мрежа, която с един груб жест можеше да бъде пометена.

След всеки завой тесните улички сякаш все повече ставаха част от друга епоха и колкото повече навлизахме в лабиринта, се изменяше и външността на хората. Виждах все по-малко и по-малко западни памучни фланелки и панталони, така често срещани навсякъде другаде из града, докато облечени с тях останаха само най-малките деца. Мъжете носеха пъстроцветни, разнообразни традиционни дрехи: дълги копринени ризи, които стигаха до коляното и се закопчаваха с перлени копчета от врата до кръста, едноцветни или раирани кафтани, наметала с качулки, които напомняха на монашеските, и безкрайни разновидности на шапчици — бели или обшити с мъниста, и тюрбани в жълто, червено и електриково синьо. Жените бяха целите отрупани в украшения, въпреки че кварталът беше бедняшки. Накитите им бяха евтини, но за сметка на това пък изключително пищни. Не по-малко забележими бяха татуираните кастови знаци по челата, бузите, ръцете и китките. Всяко босо женско стъпало бе украсено с гривни от сребърни звънчета и пиринчени пръстени.

Тези стотици хора се пременяваха за вкъщи, за себе си, не за разходки на обществени места. Сякаш тук се чувстваха на сигурно място — тук, където можеха да се обличат според традицията и да се показват. Улиците бяха чисти. Сградите бяха напукани и мръсни, в тесните улички се тълпяха кози, кокошки, кучета и човеци и всяко изпито лице носеше цвета и мършавостта на недоимъка, но улиците и хората бяха чисти, безупречно чисти.

Свърнахме в по-стари улички — толкова тесни, че двама души едва можеха да се разминат. Хората се дръпваха във входовете, изчакваха ни на прага да отминем и чак тогава продължаваха. Улиците бяха покрити с фалшиви тавани и опънати тенти и в тъмното се виждаше само на няколко метра напред и назад. Не изпусках от очи Прабакер от страх, че няма да мога да изляза оттук сам. Дребният гид често се обръщаше и ми посочваше някой разклатен камък от калдъръма или стъпало, или някаква преграда отгоре. Съсредоточен върху всички тези препятствия, загубих ориентация. Картата на града, която си бях съставил наум, започна да се върти, размаза се и изчезна. Не можех да се досетя накъде се намират нито морето, нито другите важни ориентири — фонтанът „Флора“, гара Виктория, пазарът „Крофорд“, покрай които минахме по пътя за насам. Почувствах се така надълбоко затънал в приливите и отливите на тесните улички, толкова притиснат от близостта на отворените врати и напарфюмираните тела, че сякаш се придвижвах вътре в сградите, вътре в самите домове, а не покрай тях.

Минахме покрай сергия, където мъж по памучен потник с петна от пот бъркаше някакво ястие в тенджера с цвъртящо олио. Сините пламъци на керосиновия котлон, трепкащи и самотни, бяха единственото му осветление. По лицето му трептяха чувства — болка и приглушен стоически гняв, какъвто предизвиква в очите монотонната и зле платена работа. Прабакер го подмина и навлезе в мрака отвъд. Когато приближих мъжа, той се обърна към мен и погледът му срещна моя.

За миг целият му осветен от синкавия пламък гняв нахлу с пълна сила към мен.

Когато дълги години след това афганските бунтовници, станали мои приятели, в една планина близо до обсадения Канхадар с часове говореха за индийски филми и за любимите си боливудски звезди, веднъж един от тях каза: „Индийските актьори са най-великите в света, защото индийците знаят как да крещят с очи.“ Готвачът, който пържеше на тази затънтена уличка, ме погледна с крещящи очи и ме спря, все едно ме блъсна с ръка в гърдите. Не можех да помръдна. Собствените ми очи казваха: „Съжалявам, съжалявам, че трябва да вършиш тази работа, съжалявам, че твоят свят, твоят живот е толкова жежък и мрачен и никой не си спомня за него, съжалявам, че ти се натрапвам…“

Без да откъсва поглед от мен, той хвана тенджерата за дръжките. Докато сърцето ми отмери един, два тътнещи удара, ме обзе нелепата ужасяваща мисъл, че ще излее врялото олио в лицето ми. Страхът задърпа краката ми и аз поех, долепил длани до влажната каменна стена, за да се промъквам по-лесно. Две крачки по-нататък стъпалото ми попадна на пукнатина в калдъръма, спънах се и паднах, повличайки с мен още някого. Човекът беше възрастен, слаб и немощен. Напипах плетения кош на костите му през грубата туника. Строполихме се тежко до отворената врата на една къща и старецът си удари главата. Изправих се с мъка, но се подхлъзнах върху няколко нестабилни камъка. Опитах се да помогна на човека да стане, но приседналата на вратата старица ме плясна през ръцете — гонеше ме. Извиних се на английски, като се мъчех да се сетя как беше „извинете“ на хинди — Как беше? Прабакер ме научи… Муджако афсосхаин… Това е. — Произнесох го три-четири пъти. В мрачния притихнал коридор между сградите думите ми проехтяха като пиянска молитва в празна църква.

Проснатият пред вратата старец тихо изстена. Жената му избърса лицето с ъгълчето на забрадката си и ми показа яркото кърваво петно. Не каза нищо, но сбръчканото й лице бе изкривено от презрение. С този простичък жест тя като че казваше: „Погледни, тъпако, грамаден непохватен варварино, погледни какво направи.“

Жегата ме душеше, мракът и отчуждеността на това място ме стискаха за гърлото. Стените сякаш натискаха дланите ми и само ръцете ми ги възпираха да не ме смачкат. Отдръпнах се от възрастната двойка, препънах се и се втурнах стремглаво в мрака на улицата тунел. Една ръка се пресегна и ме стисна за рамото. Докосването беше леко, но аз едва сдържах вика си.

— Насам, баба — засмя се тихичко Прабакер. — Накъде си се понесъл? Само насам. А сега по този проход. И си дръж стъпалата навънка, защото много, много мръсно, средата на улиците, нали така?

Беше застанал на входа на тясна пролука между глухите стени на две сгради. Мъждивата светлина блещукаше в очите и по зъбите в усмихнатата му уста, но зад него имаше само мрак. Той ми обърна гръб и се разкрачи така, че стъпалата му докоснаха стените, подпря се с ръце и се потътри, като пристъпваше със ситни крачки. Очакваше да го последвам. Подвоумих се, но когато нелепата звезда на неговото тътрещо се тяло се стопи в мрака, и аз се разкрачих до стените и запристъпвах подире му.

Чувах стъпките на Прабакер напред, ала беше толкова тъмно, че не го виждах. Едното ми стъпало се подхлъзна и обувката ми шляпна в калта посред пътечката. От гадната тиня се надигна воня. Опрях стъпала до стените и продължих да ситня покрай тях. Нещо тежко и тантуресто се шмугна покрай мен и отърка тлъстото си тяло в обувката ми. Секунди по-късно второ, а после трето същество изтопурка в мрака и отърка телесата си в носа на обувката ми.

— Прабу! — ревнах, без да знам колко по-напред от мен вървеше той. — Тук има някакви гадини!

— Гадини, баба?

— По земята! Нещо пълзи по краката ми! Нещо тежко!

— Тук само плъхове пълзят, Лин. Няма гадини.

— Плъхове? Майтап ли си правиш? Тия са големи колкото бултериери! Божичко, ама че екскурзия, приятелю!

— С големи плъхове няма проблем, Лин — отвърна тихо Прабакер от мрака. — Големи плъхове дружелюбни, те не правят пакости на хората. Ако не ги нападаш. Само едно нещо ги кара да хапят и дращят и такива работи.

— И какво е то, за Бога?

— Крясъците, баба — отвърна той тихо. — Те не обичат на висок глас.

— Чудничко! Чак сега ли ми го казваш? — изхриптях. — Много ли има още? Започват да ме полазват тръпки, и…

Беше спрял — блъснах се в него и го притиснах до една дървена врата.

— Пристигнахме — прошепна той, протегна ръка и отбарабани сложна поредица от почуквания и паузи. Отвътре се чу стържене и дрънчене, тежкото резе се отмести, вратата се отвори и ни заслепи ярка светлина. Прабакер ме хвана за ръкава и ме помъкна след себе си.

— Бързо, Лин, да не влязат големи плъхове вътре!

Озовахме се в малко помещение без прозорци, осветено от правоъгълника на суровата коприна на небето. Чуваха се гласове откъм вътрешността на дворчето. Едър мъж захлопна вратата, обърна се и ни погледна навъсено, оголил зъби. Прабакер веднага го зауспокоява с тихи думи и угодливи жестове. Мъжът клатеше глава, като от време, на време го прекъсваше, за да каже не, не, не.

Стоях толкова близо до него, че усещах дъха, който излизаше от широките му ноздри — вятър, свистящ из пещерите на скалист бряг. Косата му беше много къса, а ушите му — грамадни и издути като боксьорски тренировъчни ръкавици. По квадратното му лице имаше повече мускулна тъкан, отколкото по гърба на обикновен мъж. Гърдите му, широки от едното рамо до другото колкото мен в цял ръст, се надигаха и спускаха над внушителен търбух. Фината, остра като кинжал линия на мустаците подчертаваше навъсеното му изражение. Извисяваше се над мен и ме гледаше с такава чиста омраза, че в ума ми изникна кратичка молитва. Моля те, Господи, не ме карай да се бия с този човек.

Той вдигна длани, за да прекъсне подмазванията и увъртанията на Прабакер. Бяха грамадни и толкова разкривени и мазолести, че с тях можеше да изстържеш полипите от корпуса на изваден на сух док петролен танкер.

— Той каза, че не може да ни пусне вътре — обясни Прабакер.

— Е… — отвърнах аз и с непринудено въодушевление посегнах покрай мъжа, за да отворя вратата. — Не може да се каже, че не опитахме.

— Не, не, Лин! — спря ме Прабакер. — Трябва да се пазарим с него!

Големият скръсти ръце, напъвайки шевовете на кафеникавата си риза и те изпращяха.

— Идеята не ми се струва особено добра — смънках с принудена усмивка.

— Добра е, добра е! — настоя Прабакер. — Тук не пускат туристи, нито на някой друг пазар за хора, но аз му каза, че ти не си от тия туристите. Казах му, че си научил езика Марати. Той не ми вярва. Това ни е само проблемът. Той не вярва, че някой чужденец може да говори на марати. Затова трябва да поговориш малко на него на марати. Ще видиш. Ще ни пусне вътре.

— Но аз знам само двайсетина думи на марати, Прабу.

— Няма проблем двайсетина думи, баба. Само почни началото. Ще видиш. Кажи му ти как се казваш.

— Как се казвам?

— Да, както съм научил тебе. Не на хинди, а на марати. Хайде, само започни…

— А-а… маза нао Лин ахей — избърборих неуверено. Името ми е Лин.

— Бааприи! — ахна грамадният и опули очи от непресторена изненада. Боже Господи!

Окуражен, пробвах още няколко от фразите, които Прабакер ме беше научил през изминалите седмици.

— Маза деш Нова Зеландия ахей. Ата ме Колабата рахела ахей. — Моята страна е Нова Зеландия. Сега живея в „Колаба“.

— Кай гарам мадачуд![2] — ревна той и се усмихна за пръв път.

Великанът ме тупна по рамото и го стисна свирепо, но дружелюбно.

Изредих всички фрази, които знаех на марати, като започнах с първите думи, които бях помолил Прабакер да ме научи — Много обичам вашата страна — и завърших с молба, която често бях принуден да отправям в ресторантите и която сигурно прозвуча забележително не на място в малкото дворче:

— Моля, изключете вентилатора, докато си изям супата.

— Достатъчно, баба — изгъргори Прабакер, ухилен до уши. Щом млъкнах, здравенякът заговори бързо и разпалено. Прабакер ми превеждаше, като кимаше и жестикулираше изразително с ръце.

— Той каза, че той бомбайски полицай и негово име Винод.

— Той е ченге?

— О, да, Лин, полицейско ченге е той.

— Ченгетата ли въртят тоя пазар?

— О, не, това само почасова работа. Той казва, че много, много се радва да се запознае с теб…

— Казва, че си първият гора, когото среща, който говори марати…

— Казва, че някои чужденци говорят хинди, но никой чужденец не може да говори марати…

— Казва, че марати е неговият език. Негово родно място Пун…

— Казва, че много чист марати говорят в Пун и ти трябва отидеш там да го чуеш…

— Казва, че изключително щастлив! Ти на него като син…

— Казва, че трябва дойдеш у тях и ядеш ядене и запознаеш със семейството…

— Казва, че струва сто рупии.

— Кое?

— Бакшишът, Лин. Да влезем вътре. Сто рупии е той. Плати му сега.

— О, разбира се.

Извадих няколко банкноти от джоба си, отброих сто рупии и му ги дадох. Има един особен ловък трик с ръката, характерен за полицаите — фокус, с който припипват и скриват банкнотите в дланта толкова сръчно, че и опитен закоравял джебчия би им завидял. Здравенякът прибра парите с ръкостискане с две ръце, приплъзна длан по гърдите си, все едно изтръскваше трохи, след като си е изял сандвича, а после се почеса по носа с отработена невинност. Парите бяха изчезнали. Той посочи тесния коридор. Можехме да влезем.

След два остри завоя, на десетина крачки от вратата и ярко осветената шахта зад нея влязохме в нещо като двор. Неколцина мъже седяха на грубо сковани дървени пейки, други стояха по двама, по трима и разговаряха. Бяха араби, облечени в свободни памучни роби и кафии. Едно индийче щъкаше между тях и поднасяше черен чай във високи чаши. Някои от мъжете намръщено ни огледаха. Когато Прабакер се усмихна широко и махна за поздрав, те се извърнаха и отново се задълбочиха в разговора си. От време на време някой от тях вдигаше очи, за да огледа групичката деца, насядали на дълга дървена пейка под дрипава брезентова тента.

След ослепителната светлина на входа дворът тъмнееше. Няколко грубо съшити парчета брезент затулваха почти изцяло небето. Кафяви и малиновочервени глухи стени ограждаха мястото. Няколкото прозореца, които виждах през дупките в брезентовия покрив, бяха заковани с дъски. Не беше истински двор — пространството, с приблизително квадратна форма, изглеждаше непланирано, някаква грешка, почти забравена архитектурна злополука сред пренаселения квартал. Застлано беше с плочки, събирани от кол и въже, някогашни подове на кухни и бани. Мъждивата светлина идваше от две голи крушки — чудновати плодове, увиснали на повехналите лозници на жиците.

Застанахме в едно тихо ъгълче и мълчаливо приехме предложения ни чай. После Прабакер тихо и бавно ми заразказва за това място, което нарече „пазар на хора“. Децата, които седяха под дрипавата тента, бяха роби. Деца, избягали от пороите в западен Бенгал, сушата в Ориса, епидемията от холера в Харяна, битките между разколниците в Пенджаб. Преживели много беди, набирани и закупени от агенти, те бяха пропътували стотиците километри до Бомбай с влак, често сами.

Събралите се в двора мъже бяха купувачи или търговци. Въпреки че привидно не проявяваха голям интерес — разговаряха помежду си и не обръщаха особено внимание на децата, насядали на дървената пейка — Прабакер ме увери, че се води напрегнат пазарлък и докато ние гледаме, се сключват сделки.

Децата бяха мършави, уязвими и дребни. Две от тях седяха, сплели пръсти. Едно закрилнически беше прегърнало друго. Те гледаха към охранените, добре облечени купувачи и продавачи и следяха всяка промяна на израженията им, всеки изразителен жест на обкичените им с пръстени ръце. А очите им блестяха с черния блясък на кладенец.

Какъв трябва да е човек, за да не се вкамени сърцето му? Как можех да видя това място, да гледам тези деца и да не прекратя онова, което ставаше тук? Защо не се свързах с властите? Защо не намерих пушка и сам не го прекратих? Отговорът — както идват отговорите на всички големи въпроси — не дойде наведнъж. Издирваха ме, преследваха ме като престъпник, целият ми живот беше бягство. Не можеше да става и дума да се свържа с полицията или с правителствените власти. Бях странник в чужда страна — това не беше родината ми, не беше моята култура. Трябваше да науча повече. Трябваше да знам поне езика, на който се говореше, преди да реша да се намеся. А и бях научил по трудния начин, че понякога, дори и да действаме от най-чисти подбуди и да правим всичко възможно, за да подобрим положението, само влошаваме нещата още повече. Ако се върнех с пушка и сложех край на пазара на роби тук, сред този заплетен бетонен лабиринт, той щеше да възникне някъде другаде. Макар и да не бях тукашен, поне с това бях наясно. А може би на новия пазар на роби, появил се на другото място, щеше да е още по-лошо. Бях безпомощен да спра това и аз го знаех.

Но другото, което тогава не знаех и което ме тормози дълго след Деня на робите, беше как аз можех да стоя там, да гледам децата и тази гледка да не ме съкруши. Много по-късно осъзнах, че част от отговора са австралийският затвор и хората, които бях срещнал в него. Някои от тях, твърде много от тях лежаха за четвърти или пети път. Мнозина бяха започнали от поправителни домове — Домове за момчета, както ги наричаха, и Центрове за обучение на младежта. Не са били по-възрастни от тези индийски деца роби. Някои бяха пребивани, държани без храна и затваряни в карцери, с твърде много от тях се бяха гаврили сексуално. Питайте всеки мъж с достатъчно затворнически опит и той ще ви каже, че за да се вкамени сърцето ти, е достатъчна само правосъдната система.

И колкото и странно, и срамно ми е да го призная, аз се радвах, че нещо, някой, някакъв житейски опит е превърнал сърцето ми в кремък. Единствено коравият камък в гърдите ми ме закриляше от тези първи образи и звуци по време на екскурзията на Прабакер из мрачната страна на града.

В двора прокънтя пляскане с ръце и едно момиченце стана от пейката, запя и затанцува. Пееше любовна песен от популярен индийски филм. През следващите години чух тази песен много пъти, стотици пъти, и тя неизменно ми напомняше за това дете, десетгодишно, и за учудващо силния висок, тънък глас. Момиченцето люлееше бедра и пъчеше несъществуващите си гърди в детинско подражание на изкусителка и един нов, различен интерес накара купувачите и агентите да завъртят глави.

Прабакер играеше Вергилий. Тихият му глас не замлъкваше — обясняваше ми всичко, което виждахме и което знаеше. Разказа ми, че децата са щели да умрат, ако не бяха намерили пътя до пазара за хора. Професионалните агенти, известни като търсачи на таланти, обикаляха бедствие след бедствие — суша, земетресения, наводнения. Гладуващите родители, видели вече как едно или повече от децата им боледуват и умират, ги благославяха, коленичеха в нозете им и ги умоляваха да купят техен син или дъщеря, та поне едно от тях да оживее.

Момчетата за продан бяха обречени да работят като жокеи на камили в Саудитска Арабия, Кувейт или други страни от Персийския залив. Някои щяха да пострадат тежко в надбягванията с камили — следобедното забавление на богатите шейхове, каза Прабакер. Някои щяха да умрат. Оцелелите, когато пораснат твърде много и вече не могат да участват в надбягванията, често са изоставяни да се оправят сами. Момичетата щяха да работят като домашни помощници из целия Близък изток. Някои щяха да бъдат сексуални робини.

Но тези момчета и момичета — бяха останали живи, каза Прабакер. Те бяха извадили късмет, защото на всяко дете, минало през пазарите за хора, се падаха стотици или дори повече, които са преживели неописуеми страдания и глад и са издъхнали.

Гладуващите, мъртвите, робите. И зад всичко това — мъркането и ромонът на Прабакеровия глас. Има истина, по-дълбока от опита. Тя е отвъд онова, което виждаме и дори зад онова, което чувстваме. Това е истина на порядък, който отделя проникновеното от просто умното и реалността от възприятията. Ние обикновено сме безпомощни пред лицето й и цената да я познаеш, също както цената да познаеш и любовта понякога е по-голяма от това, което всяко сърце доброволно би заплатило. Обичта към света невинаги ни помага, но поне не ни позволява да го намразим. Единственият начин да познаеш тази истина, е тя да бъде споделяна от душа на душа, както ми я сподели Прабакер и както аз сега я споделям с вас.

[1] Традиционна подобна на пола мъжка азиатска дреха. — Б.пр. ↑

[2] Фразата буквално означава „Ама че яко копеле!“ Използва се толкова често и изобретателно в разговор, че свободно може да се преведе като „Ега ти пича!“ ↑

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

— Знаеш ли теста за шапките „Борсалино“?

— За кое?

— За шапките „Борсалино“. Проверката, която разкрива дали шапката е истинско „Борсалино“, или имитация. Знаеш какво е „Борсалино“, non?

— Не, не бих казал, че знам.

— Ааа а — усмихна се Дидие. Усмивката му беше съставена от доза учудване, една доза пакостливост и една доза презрение. Ефектът от съчетанието беше обезоръжаващо чаровен. Той се наведе малко напред, килна глава настрани и тръсна черната си къдрава коса, сякаш за да подчертае точките в обяснението си.

— „Борсалино“ са първо качество шапки, най-доброто. Мнозина са убедени, включително и аз, че това е най-забележителната мъжка шапка, произвеждана някога.

Ръцете му очертаха въображаема шапка около главата му.

— Тя е с широка периферия, в черно или в бяло и се прави от козината на lapin.

— Значи това е просто шапка — додадох аз, както си мислех, любезно. — Говорим за шапка от заешка козина.

Дидие се възмути.

— Просто шапка? О, не, приятелю мой! „Борсалино“ е много повече от някаква си шапка. „Борсалино“ е произведение на изкуството! Тя се изчетква хиляда пъти на ръка, преди да постъпи в продажба! Тя е първият избор за стилово изражение, отличаващ френските и италианските гангстери в Милано и Марсилия десетилетия наред. Самото име „Борсалино“ се е превърнало в синоним на гангстерите. Необузданите младежи от подземния свят на Милано и Марсилия са били наричани „борсалино“. В онези времена гангстерите са притежавали стил. Разбирали са, че щом живееш извън закона и си изкарваш прехраната с кражби и убиване на хора, това те задължава да се обличаш с известна елегантност. Не е ли така?

— Това е най-малкото, което биха могли да направят съгласих се усмихнато.

— Но разбира се! Сега за жалост всичко е поза и няма никакъв стил. Белег на епохата, в която живеем, е, че стилът се превръща в поза, вместо позата да се превръща в стил.

Той млъкна и ме остави да оценя изказа му.

— И така — продължи. — Проверката дали едно „Борсалино“ е истинско, е да го навиеш на руло, на много стегнато руло и да го прекараш през венчална халка. Ако излезе след проверката без гънки, възстанови първоначалната си форма и не се повреди, значи е истинско „Борсалино“.

— Значи казваш, че…

— Точно така! — провикна се Дидие и стовари юмрук върху масата.

Седяхме в „При Леополд“, близо до квадратната арка на портата към „Козуей“. Беше осем часът. Шумното му провикване накара някакви чужденци на съседната маса да извърнат глави, но персоналът и редовните клиенти не обърнаха никакво внимание на французина. Дидие ядеше, пиеше и спореше в „При Леополд“ от девет години насам. Всички знаеха, че той си има теглена черта, праг на поносимостта и ако го прекрачиш, става опасен. Знаеха също, че тя не е прокарана в мекия пясък на личния му живот, убеждения и чувства. Чертата на Дидие минаваше през сърцата на обичаните от него хора. Ако ги обидиш по някакъв начин, предизвикваш у него студен, смъртоносен гняв. Но нищо, което би могъл да му кажеш или сториш, ако не броим телесните повреди, не беше в състояние да го засегне или разгневи.

— Comme sa! Точно това исках да кажа! Твоят малък приятел Прабакер те е подложил на теста за шапката. Навил те е на руло и те е прекарал през венчална халка, за — да провери истинско „Борсалино“ ли си, или не. Това е целял, като те е разходил из лошите места и звуци на града. Било е тест за „Борсалино“.

Пиех си мълчаливо кафето и знаех, че е прав — мрачната обиколка на Прабакер наистина беше един вид проверка, но не исках да връча на Дидие трофея на признанието си.

Вечерната тълпа на туристи от Германия, Швейцария, Франция, Англия, Норвегия, Америка, Япония и още десетина страни се разреди и отстъпи на нощната клиентела от индийци и експатрирани, които наричаха Бомбай свой дом. Местните пълнеха заведения като „При Леопол“, „Мокамбо“, „Кафе Мондегар“ и „Светлината на Азия“ всяка нощ, след като туристите се приберат на сигурно място в хотелите.

— Ако е било проверка — отстъпих най-сетне аз, — той явно ме е одобрил. Покани ме на гости на семейството си в своето село, в северната част на щата.

Дидие вдигна вежди с театрално изумление.

— За колко време?

— Не знам. За около два месеца, мисля. Може и повече.

— Значи наистина е така — заключи той. — Малкият ти приятел започва да те обича.

— Мисля, че е малко силно казано — възразих намръщено.

— Не, не, ти не разбираш. Тук трябва да внимаваш с истинската привързаност на хората, които срещаш. Това място не прилича на никое друго. Тук е Индия. Всеки, който дойде тук, се влюбва — повечето от нас се влюбват много пъти. И най-много обичат индийците. Малкият ти приятел може би започва да те обича. В това няма нищо странно. Казвам ти го от отдавнашния си опит в тази страна и особено в този град. С индийците това се случва често и лесно. Така те — един цял милиард — успяват да живеят заедно в относителен мир. Не са идеални, разбира се. Знаят как да се бият, да се лъжат и да се мамят, и всичко останало, което ние правим. Но индийците знаят как да се обичат помежду си по-добре от всеки друг народ на света.

Той млъкна, за да запали цигара, а после я размаха като малък прът на знаме, докато келнерът не го забеляза и не кимна в отговор на поръчката му: още една водка.

— Индия е горе-долу шест пъти по-голяма от Франция — продължи той, щом алкохолът и купа мезе с къри пристигнаха на масата ни. — Но населението е почти двайсет пъти по-голямо. Двайсет пъти! Повярвай, ако в такова гъстонаселено място живееха един милиард французи, тук щяха да текат реки от кръв. Реки от кръв! А както всеки знае, ние, французите, сме най-цивилизованият народ в Европа. В целия свят, всъщност. Не, не, без любовта Индия би била невъзможна.

Летиша дойде на нашата маса и седна от лявата ми страна.

— Дидие, за какво говориш, копелдако? — попита тя дружелюбно.

Акцентът й от Южен Лондон придаде експлозивна звънкост на крайната сричка от последната дума.

— Тъкмо ми обясняваше, че французите били най-цивилизованият народ на света.

— И че цял свят го знае — допълни той.

— Когато от вашите villes и лозя се роди Шекспир, приятел, може и да се съглася с теб — подхвърли Лети през усмивка, която изглеждаше колкото топла, толкова и снизходителна.

— Миличка, моля те, не мисли, че изпитвам неуважение към вашия Шекспир — възрази Дидие с радостен смях. — Обичам английския език, защото толкова много думи в него са френски.

— Туше, както казваме на английски — ухилих се аз.

В този момент дойдоха Ула и Модена и седнаха при нас. Ула беше в работно облекло — къса, тясна черна рокля с гол гръб, мрежести чорапи и обувки с тънки токчета. На врата и на ушите си носеше ослепителни фалшиви диаманти. Нейното облекло беше в очеваден контраст с дрехите на Лети. Лети бе облечена с фино белезникаво брокатено сако, свободен тъмнокафяв сатенен панталон и ботуши. Но най-силно и най-неочаквано си контрастираха лицата на двете жени. Погледът на Лети беше изкусителен, директен, самоуверен и искрящ от ирония и тайни, а широко отворените очи на Ула, въпреки целия грим и облекло, подчертаващи професионалната й сексуалност, не изразяваха нищо друго, освен невинност — откровена и празноглава невинност.

— Дидие, забранено ти е да говориш с мен — заяви веднага Ула и се нацупи неутешимо. — Прекарах си много неприятно с Федерико цели три часа, и то само по твоя вина.

— Уф! — изплю се Дидие. — Федерико!

— О-о-о… — обади се и Лети, разтягайки възклицанието в три продължителни срички. — Нещо се е случило с младия красив Федерико, така ли? Хайде, Ула, миличка моя, да чуем всички клюки.

— Na ja, Федерико си има религия и ме подлудява с нея, и за това е виновен единствено Дидие.

— Да! — потвърди Дидие, явно отвратен. — Федерико откри религията. Трагедия. Вече не пие, не пуши и не се друса. И разбира се, не желае да прави секс с никого, дори със себе си! Отвратително похабяване на такъв талант. Човекът беше гений на пороците, моят най-добър ученик, моят шедьовър. Да побеснееш. Сега той е добър човек в най-най-_лошия_ смисъл на думата.

— Е, едно печелиш, друго губиш — въздъхна Лети с подигравателно съчувствие. — Не се оставяй на разочарованието, Дидие. Ще има и други риби, които ще изпържиш и излапаш.

— На мен трябва да съчувстваш! — упрекна я Ула. — Федерико вчера се върна след разговора с Дидие в такова лошо настроение, а днес се появи на прага ми разплакан. Scheisse! Wirklich! Плака три часа и ми бълнува, че се бил преродил. Накрая така ми дожаля за него. Много страдах, когато оставих Модена да го изхвърли заедно с библиите му на улицата. Само ти си виновен, Дидие, и ще ми трябва твърде много време, за да ти простя.

— Фанатиците — заяви Дидие, без да обръща внимание на упреците — винаги имат един такъв раздърпан, опулен вид. Приличат на хора, които не мастурбират, но непрекъснато мислят за това.

— Дидие, много те обичам, да знаеш — успя да произнесе Лети през звънкия си смях. — Въпреки че си една противна гадина.

— Не, обичаш го, защото е противна гъзина — заяви Ула.

— Гадина, миличка, не гъзина — поправи я търпеливо Лети, като продължаваше да се смее. — Той е гадина, не гъзина. Противна гъзина — това не е особено смислено, нали така? Нямаше да го обичаме или мразим, само защото е гъзина, нали, мила, дори и да знаехме какво означава това?

— Не схващам много добре английските шеги и ти го знаеш, Лети — настоя Ула. — Но аз наистина смятам, че той е голяма, грозна, космата гъзина.

— Уверявам те, че задникът ми, пък и хълбоците ми, ако става въпрос, са изключително красиви — възрази Дидие.

Карла, Маурицио и един индиец, малко над трийсетте, влязоха откъм шумната нощна улица. Маурицио и Модена примъкнаха още една маса, събрахме се осем души и си поръчахме питиета и храна.

— Лин, Лети, това е мой приятел, Викрам Пател — представи Карла индиеца, когато настана относителна тишина. — Върна се преди няколко седмици след дълга почивка в Дания и, струва ми се, само вие двамата не го познавате.

Ние с Лети се представихме на новодошлия, но вниманието ми всъщност бе съсредоточено върху Маурицио и Карла. Той седеше до нея срещу мен, отпуснал ръка на облегалката на стола й. Когато разговаряха, се навеждаше към нея и главите им почти се докосваха.

Има едно такова тъмно чувство, по-слабо от омраза, но по-силно от презрение, което грозните мъже изпитват към красавците. То е неразумно и неоправдано, разбира се, но присъства винаги, спотаено сред дългите сенки на завистта. И изпълзява на светло пред очите ти, когато се влюбваш в красива жена. Гледах Маурицио и това тъмно чувство се оформи в сърцето ми. Равните му бели зъби, гладката кожа и гъстата тъмна коса ме настройваха срещу него по-бързо и по-сигурно от недостатъците на характера му.

И Карла беше красива: косата й, прибрана на кок, блестеше като вода, струяща над черни речни камъни, а зелените й очи грееха от целеустременост и удоволствие. Носеше индийска риза малко под коленете с дълги ръкави, а под нея — свободни панталони от същата маслиненозелена коприна.

— Йаар, прекарах много добре — обясняваше новодошлият Викрам, когато мислите ми се върнаха в настоящето. — В Дания е върхът, много готино. Хората са много изтънчени. Толкова се владеят, ебати, че не можех да повярвам. В Копенхаген отидох на сауна. Грамадна беше, ебати, йаар смесена, за мъже и жени заедно, и се разкарваха чисто голи! Абсолютно, напълно голи! И всичките — никаква реакция! Дори окото им не мигваше, йаар. Индиец не би се овладял. Щеше да ври и кипи, казвам ви.

— А ти вреше и кипеше ли, Викрам, миличък? — попита мило Лети.

— Майтапиш ли се, ебати! Аз бях единственият увит с хавлия и единственият надървен!

— Не разбирам — каза Ула, когато най-сетне спряхме да се смеем. Безстрастно заявление — нито оплакване, нито молба за разяснение.

— Хей, три седмици ходех в сауната всеки ден, йаар — продължи Викрам. — Мислех си, че ако прекарвам достатъчно време там, ще свикна също като всичките тия свръхспокойни датчани.

— На какво да свикнеш? — попита Ула.

В отговор Викрам набърчи чело озадачено, а после се обърна към Лети.

— Без полза. Не се получи. След три седмици все така се налагаше да се увивам с хавлията. Няма значение колко често ходех там — щом видех как ония работи подскачат нагоре-надолу и насам-натам, и се надървях. Какво да кажа? Прекалено много съм индиец за такова място.

— Същото е и с индийките — отбеляза Маурицио. — Дори и когато се любят, е невъзможно да се съблекат голи.

— Това невинаги е вярно — отвърна Викрам. — Пък и тук всъщност мъжете имат проблем. Индийките са готови за промяна. Младите индийски мацки в семействата от средната класа са щури по промените, йаар. Те са образовани и готови за къса коса, къси поли и мимолетни връзки. Готови са, но мъжете ги възпират. Сексуалната зрялост на обикновения индиец е като на четиринайсетгодишен.

— Разкажи ми — измърмори Лети.

Кавита Сингх преди малко беше дошла на масата ни и застанала зад Викрам, докато той споделяше наблюденията си за индийките. С къса стилна прическа, по джинси и бяло памучно горнище с емблемата на Нюйоркския университет, тя беше живата жена, физическото въплъщение на онова, за което говореше той. Беше истинска.

— Ох, Вики, ти си такъв чъд — каза тя и се настани срещу него, вдясно от мен. — Така приказваш, но и ти си толкова зле, колкото и останалите. Виж как се държиш със собствената си сестра, йаар ако посмее да облече джинси и прилепнал пуловер.

— Хей, аз й го купих тоя прилепнал пуловер от Лондон миналата година! — възрази Викрам.

— Но я заливаше с цели кофи тормоз, когато тя дойде с него в джаз ятра, на?

— Е, откъде да знам, че тя ще иска да го носи извън апартамента? — смънка той и предизвика смеха и подигравките на цялата група. А най-много се смя самият Викрам.

Викрам Пател беше среден на ръст и със средно телосложение, но средното свършваше дотук, до тези характеристики. Гъстата му къдрава черна коса очертаваше красиво, интелигентно лице. Искрящите, живи кафяви очи гледаха уверено над дългия орлов нос и тънките, безупречно подстригани мустачки като на Сапата. Дрехите му бяха черни — каубойски ботуши, джинси, риза и кожена жилетка, а на гърба му висеше плоска черна испанска фламенко шапка, окачена на кожен ремък около врата. Медальонът на каубойската му вратовръзка, коланът от еднодоларови монети и лентата на шапката му бяха сребърни. Приличаше на герой от спагети уестърн и всъщност точно спагети уестърните бяха вдъхновили стила му: Викрам беше маниак на филмите на Серджо Леоне „Имало едно време на Запад“ и „Добрият, лошият и злият“. По-нататък, когато го опознах по-добре, докато го наблюдавах как спечели сърцето на жената, в която беше влюбен, и докато рамо до рамо се изправяхме лице в лице с врагове, които искаха да ме убият, и се борехме с тях, научих, че той наистина беше герой и че би надвил всеки един от обожаваните от него бандити.

Докато седях срещу него на първата ни среща, бях поразен от лекотата, с която бе възприел своята черна каубойска мечта, и от увереността в стила, с която я носеше. „Викрам е от хората, които си носят ръката на сърцето“ — каза веднъж Карла. Това беше приятелска шега и всички я разбирахме, но в нея бе втъкана и тънка нишка на презрение. Когато тя го каза, аз не се разсмях с другите. Хората като Викрам, хората, които могат да се издокарват с маниите си, винаги ме печелят, защото тяхната откровеност говори прямо на душата ми.

— Не, вярно е! — настоя той. — В Копенхаген имаше един клуб, телефонен клуб, както ги наричат там. Има много маси, йаар, и на всяка маса — телефонен номер, осветен с червено. Ако видиш някоя интересна жена, много секси, която е седнала на дванайсета маса, просто набираш номер дванайсет и говориш с нея. Смертелна система, ебати. Поне половината пъти не знаеш кой ти се обажда или пък те не знаят кой си. Понякога си говорите цял час и се опитваш да познаеш кой е отсреща, защото всички приказват едновременно. А после си казвате кой на коя маса е. Там наистина беше голям купон, да ви кажа. Но ако се опитат да направят тук такъв клуб, няма да оцелее и пет минути, защото мъжете ще се изложат. Толкова много индийци са чудят, йаар. Те ще псуват и ще говорят всякакви непристойности, копелетата му инфантилни. Това ви казвам. В Копенхаген хората бяха много по-спокойни, а тук имаме още много път да извървим, докато Индия ги настигне по спокойствие.

— Според мен положението се подобрява — намеси се Ула. — Имам чувството, че бъдещето на Индия е едно добро бъдеще. Сигурна съм, че отива на добре, че ще е по-добре от сега и че животът ще е много по-хубав за много повече хора.

Всички извърнахме глави и се вторачихме в нея. Масата замлъкна. Смаяхме се, когато чухме как една млада жена, изкарваща прехраната си като сексуална играчка за индийци, достатъчно богати, за да си я позволят, изразява подобни чувства. Тя беше изхабена, изтормозена и поне аз бих очаквал от нея повече цинизъм. Оптимизмът е първи братовчед на любовта и в — три отношения досущ прилича на нея: той е безцеремонен, няма чувство за хумор и изниква там, където най-малко го очакваш.

— Всъщност, миличка ми глупавичка Ула, нищо не се променя — Дидие нацупи устни в отвратена гримаса. — Ако искаш да пресечеш млякото на своята човешка доброта или да превърнеш състраданието си в презрение, започни работа като сервитьорка или чистачка. Двата най-бързи начина да развиеш здравословна омраза към човечеството и неговите съдбини са да му сервираш храна или да чистиш подире му на минимална заплата. Опитал съм и двете през онези ужасни времена, когато бях принуден да работя, за да си изкарвам прехраната. Беше ужас. Като се сетя сега, се потрисам. Там научих, че всъщност нищо никога не се променя. И да си кажа правичката, това ме радва. В един по-добър или в един по-лош свят аз нямаше да изкарвам никакви пари.

— Глупости — отряза го Лети. — Нещата може да се подобрят, а може и да се влошат неимоверно. Питай хората в бордеите. Те са спецове по това колко по-зле може да стане. Не е ли така, Карла?

Всички се обърнахме към Карла. Тя се заигра с чашата си и я завъртя бавно в чинийката с показалец.

— Мисля, че всички ние и всеки един от нас трябва да спечелим бъдещето си — произнесе тя бавно. — Мисля, че бъдещето е като всички останали важни неща. То трябва да се спечели. Ако не го спечелим, ние изобщо нямаме бъдеще. Ако не го спечелим, ако не си го заслужим, трябва да живеем в настоящето, завинаги — повече или по-малко. Или още по-зле, трябва да живеем в миналото. Мисля, че може би точно това е любовта — начин да си спечелиш бъдещето.

— Аз пък съм съгласен с Дидие — заяви Маурицио, докато завършваше вечерята си с чаша вода с лед. — Нещата ми харесват точно каквито са и ще съм доволен, ако не се променят.

— А ти? — обърна се Карла към мен.

— Какво аз? — усмихнах се.

— Ако можеше да бъдеш щастлив, наистина щастлив, но от самото начало знаеше, че всичко ще завърши с тъга и ще ти донесе болка, щеше ли да избереш това щастие, или щеше да го избегнеш?

Вниманието и въпросът ме стреснаха и аз се почувствах неловко сред напоеното с очакване мълчание, което чакаше отговора ми. Имах чувството, че тя е задавала този въпрос и преди, че той е някаква проверка. Може би вече го беше задавала на останалите на масата. Може би те й бяха дали своите отговори и чакаха да чуят моя. Не бях сигурен какво и се искаше да кажа, но всъщност животът ми вече беше отговорил на този въпрос. Бях направил своя избор, когато избягах от затвора.

— Бих избрал щастието — отвърнах и бях възнаграден от Карла с лека признателна или пък развеселена усмивка, а може би и двете.

— Аз не бих го избрала — намръщи се Ула. — Мразя тъгата. Не мога да я понасям. Бих предпочела да нямам нищо пред дори най-малката тъга. Мисля, че точно затова толкова много обичам да спя, на? Невъзможно е да си наистина тъжен, докато спиш. В сънищата си ти може да си щастлив, уплашен, сърдит, но за да си тъжен, трябва да си съвсем буден, не мислите ли?

— С тебе съм, Ула — съгласи се Викрам. — На този свят има прекалено много шибана тъга, йаар. Затова всички непрекъснато се напиват и се друсат. Знам, че затова аз непрекъснато се напивам и се друсам.

— Ммм… Не, аз съм съгласна с теб, Ула — вметна Кавита, въпреки че не можех да бъда сигурен доколко това е съгласие с мен и доколко — просто рефлекс да се противопостави на Викрам. — Ако има шансове за истинско щастие, независимо на каква цена, трябва да рискуваш.

Дидие не го свърташе от раздразнение заради посоката, в която — бе тръгнал разговорът.

— Прекалено сте сериозни всичките.

— Аз не съм! — възрази Викрам, засегнат от думите му.

Дидие се вторачи в него с вдигната вежда.

— Искам да кажа, че изкарвате нещата по-сложни, отколкото са и отколкото трябва да бъдат. Житейските факти са много прости. В началото сме се страхували от всичко — от животните, от климата, от дърветата, от нощното небе — от всичко, освен един от друг. Сега се страхуваме един от друг и почти от нищо друго не се боим. Никой вече не знае защо някой прави нещо. Никой не казва истината. Никой не е щастлив. Предвид всичко онова, което никак не е наред в света, най-лошото нещо за теб е да оцелееш. Ала въпреки това трябва да оцелееш. Това е дилемата, която ни кара да вярваме и да се вкопчваме в лъжата, че притежаваме душа и че има Бог, когото го е грижа за нейната участ. И сега тя е пред вас.

Той се отпусна на стола си и засука върховете на д’артаняновите си мустаци.

— Не съм сигурен, че разбрах какво каза — измърмори Викрам след малко, — но някак си хем съм съгласен с него, хем се чувствам обиден.

Маурицио стана да си върви. Докосна рамото на Карла и се обърна към останалите с бляскава, приветлива, чаровна усмивка. Нямаше как да не се възхитя на тази усмивка, макар и да се самонавивах, че го мразя заради нея.

— Не се смущавай, Викрам — рече той любезно. — Дидие винаги говори за един-единствен обект: за себе си.

— И неговото проклятие е, че този обект е пленителен — бързо допълни Карла.

— Merci, Карла, миличка — измърмори Дидие и я възнагради с лек поклон.

— Allora, Модена, да тръгваме. Може да се видим по-късно в „Президент“, si?

Той целуна Карла по бузата, сложи си тъмните очила „Рей-Бан“ и излезе наперено в оживената нощ заедно с Модена. Испанецът не беше продумал цяла вечер, дори не се беше усмихнал. Щом силуетите им се загубиха в гъмжилото от сновящи по улицата фигури, забелязах, че заговори пламенно на Маурицио и размаха свит юмрук. Гледах ги, докато не се загубиха, и се стреснах и малко се засрамих, когато чух Лети да изговаря на глас мисълта, забила се в най-мъничкото и най-подлото ъгълче на ума ми:

— Не е толкова готин, колкото изглежда — изръмжа тя.

— Никой не е толкова готин, колкото изглежда — Карла се усмихна, пресегна се и захлупи дланта на Лети с нейната.

— Не харесваш ли вече Маурицио? — попита Ула.

— Мразя го. Не, не го мразя, но го презирам. Само като го погледна, и ми се повдига.

— Скъпа ми Летиша… — подхвана Дидие, но Карла го сряза:

— Не сега, Дидие. Остави.

— Не знам как съм могла да бъда толкова глупава — изръмжа Лети през зъби.

— Na ja… — бавно изрече Ула. — Не искам да ти натяквам „Казах ли ти аз“, но…

— О, защо не? — възрази Кавита. — Аз обичам да натяквам с „Казах ли ти аз“. Натяквам на Викрам с „Казах ли ти аз“ поне веднъж седмично. Предпочитам „Казах ли ти аз“ дори пред шоколада!

— Аз го харесвам — намеси се Викрам. — Вие знаете ли, че той язди фантастично? Язди като Клинт Истууд, йаар. Миналата седмица го видях на Чоупати, яздеше по плажа с една разкошно русо маце, шведка. Яздеше точно като Клинт в „Скитникът от платата“, казвам ви. Смертелно, ебати.

— А, да, той язди коне — отвърна Лети. — Как можах така да сгреша за него? Вземам си думите обратно.

— Има и готина стереоуредба у тях — додаде Викрам, очевидно без изобщо да забелязва настроението на Лети. — И страхотна оригинална музика от италиански филми.

— Край! Махам се! — изфуча Лети, стана, грабна чантата си и донесената от нея книга. Червената й коса, падаща на нежни вълни около лицето й, се раздвижи от гняв. Бледата й кожа бе изпъната така съвършено по меките извивки на сърцевидното й лице, че на ярката бяла светлина тя се превърна за миг в разярена мраморна мадона, а аз си спомних какво беше казала Карла за нея: Мисля, че Лети е най-духовната от всички ни…

Викрам също скочи от стола.

— Ще те изпратя до хотела, в същата посока съм.

— Така ли? — нахвърли му се тя толкова бързо, че той трепна. — И коя е посоката?

— Ами… ами, аз отивам, така да се каже, навсякъде, йаар. Ще си направя дълга разходка. Затова… затова… накъдето и да си ти, аз съм в твоята посока.

— Добре де, щом трябва — процеди тя през стиснати зъби, а очите й мятаха сини искри. — Карла, обич моя, ще се видим утре в „Тадж“ на кафе. Обещавам този път да не закъснявам.

— Ще дойда — съгласи се Карла.

— Е, чао на всички! — махна Лети.

— И от мен също! — Викрам изтича след нея.

— Знаете ли, онова, което най-много харесвам в Летиша, е, че в нея няма нищичко френско — обясни Дидие. — Нашата, френската култура, е толкова всепроникваща и влиятелна, че почти всеки по целия свят е поне мъничко французин. Това особено важи за жените. Почти всяка жена на света е французойка в някакво отношение. Но Летиша е най не французойката, която съм виждал някога.

— Много си зле, Дидие — отбеляза Кавита. — Тази вечер повече от всякога. Какво ти има, влюбваш ли се, или се разлюбваш?

Той въздъхна и впери поглед в сключените си длани.

— По малко и от двете, мисля. Чувствам се много тъжен. Федерико, знаете го, откри религията. Ужасна работа, това ме нарани дълбоко, признавам. Това, че е решил да става светия, действително ми сломи сърцето. Но стига вече. Имтиаз Даркер има нова изложба в „Джехангир“. Творбите й винаги са чувствени и малко щури и ми помагат да дойда на себе си. Кавита, желаеш ли да ме придружиш?

— Разбира се — усмихна се Кавита. — С удоволствие.

— Ще повървя с вас до Кралския кръстопът — въздъхна Ула. — Имам среща с Модена.

Станаха, сбогуваха се и излязоха през арката на „Козуей“, но после Дидие се върна и застана до мен на масата. Отпусна длан на рамото ми, все едно се подпираше, и ми се усмихна с учудващо нежна привързаност.

— Иди с него, Лин — рече той. — Иди с Прабакер в селото му. В сърцето на всеки по-голям град по света има едно село. Никога няма да разбереш града, ако първо не разбереш селото. Иди там. А когато се върнеш, ще видя какво е направила от теб Индия. Бон шанс.

И той изтича навън и ме остави сам с Карла. Докато Дидие и другите бяха на масата, ресторантът беше шумен. Внезапно всичко притихна или поне така изглеждаше. Струваше ми се, че всяка произнесена от мен дума ще прокънти от маса на маса в обширното помещение.

— Напускаш ли ни? — милостиво заговори първа Карла.

— Ами, Прабакер ме покани на гости в селото на родителите му. Родното му място, както той го нарича.

— И ще отидеш?

— Да, да, мисля да отида. Да те поканят, е чест, доколкото разбирам. Той ми каза, че си ходи на село при родителите си веднъж на шест месеца, нещо такова. Ходи си от девет години, откакто обикаля с туристи из Бомбай. Но аз съм първият чужденец, когото е канил там.

Тя ми намигна и една усмивка подръпна ъгълчетата на устните й.

— Може и да не си първият поканен, а първият негов турист, достатъчно луд, че да се навие, но то е все същото.

— Мислиш ли, че съм луд, щом приех поканата?

— Никак даже! Или поне си луд в добрия смисъл на думата, като всички нас. Къде е това село?

— Не знам точно. В северната част на щата. Каза ми, че дотам се пътува с влак и после се сменят два автобуса.

— Дидие е прав. Трябва да отидеш. Ако искаш да се заселиш тук, в Бомбай, както твърдиш, ще трябва да прекараш повече време на село. Ключът към него е на село.

Преминаващият сервитьор взе последните ни поръчки и след малко донесе бананово ласи за Карла и чай за мен.

— Колко време мина, докато се почувстваш уютно тук, Карла? Защото винаги изглеждаш толкова спокойна, като у дома си. Сякаш винаги си била тук.

— О, не знам. Това е точното място за мен, ако ме разбираш, и го прозрях още в първия ден, в първия час след като пристигнах. В някакъв смисъл от самото начало се почувствах уютно.

— Странно, че го казваш. И аз го усетих горе-долу по същия начин. Час след като кацнах на летището, ме обзе изключително силното чувство, че това е точното място за мен.

— А сигурно истинският пробив е дошъл с езика. Когато започнах да сънувам на хинди, разбрах, че тук съм си у дома. Оттогава насетне всичко застана на мястото си.

— И сега ли е така? Завинаги ли ще останеш тук?

— „Завинаги“ не съществува — отвърна тя с нейния бавен, предпазлив изговор. — Не зная защо използваме тази дума.

— Знаеш за какво ти говоря.

— Да, да. Ами, ще остана, докато получа, каквото искам. А после може да отида и другаде.

— Какво искаш, Карла?

Тя намръщи чело съсредоточено, вдигна поглед и се втренчи право в очите ми. По-нататък опознах добре този израз и той сякаш казваше: „Щом се налага да зададеш въпроса, нямаш право да получиш отговор“.

— Искам всичко — отвърна тя със слаба иронична усмивка. — Знаеш ли, веднъж го казах на един мой приятел, а той ми отвърна, че истинският номер в живота бил да не искаш нищо, а да успееш да го получиш.

По-късно, след като обсъдихме тълпите по „Козуей“ и крайбрежния булевард и се разходихме под листнатите арки на пустите улици под притихналия през нощта пазар „Колаба“, се спряхме на една пейка под величествен бряст, близо до апартамента й.

— Всъщност е въпрос на смяна на парадигмата — опитах се да обясня това, за което говорех, докато вървяхме. — Съвсем различен поглед към нещата и различно мислене.

— Прав си. Точно това е.

— Прабакер ме заведе в нещо като хоспис, стар жилищен блок близо до болницата „Сейнт Джордж“. Беше пълен с болни и умиращи хора, на които бяха отпуснали място на пода, за да легнат и умрат на него. А собственикът, когото смятат едва ли не за светец, се разхождаше и слагаше на хората табели, на които беше описано колко полезни органи имат. Това беше огромна банка за органи, пълна с живи хора, които си плащат за привилегията да умрат на тихо, чисто място, а не на улицата, и да станат донори на органи, когато те потрябват на този тип. И хората му бяха покъртително благодарни за това. Те го боготворяха. Гледаха го така, сякаш го обичаха.

— Твоят приятел Прабакер те е подложил на това през последните две седмици, нали?

— Имаше и много по-лошо. Но истинският проблем е, че нищо не можеш да направиш. Виждаш деца, които… които са в тежко положение, и хора в копторите… Той ме заведе в коптора, където живее — и вонята на откритите тоалетни, и безнадеждната бъркотия, и хората, които те зяпат по вратите на колибите, и… Нищо не можеш да промениш. Нищо не можеш да направиш. Трябва да приемеш, че би могло да е и по-зле и че те никога няма да са по-добре, и си напълно безпомощен пред това.

— Хубаво е да знаеш какво не е наред със света — каза Карла след малко. — Но също така е важно да знаеш, че понякога, без значение колко несправедливо е то, не можеш да го промениш. Много от гадостите в света всъщност не са чак толкова гадни, докато някой не се опита да ги промени.

— Не съм убеден, че искам да го повярвам. Знам, че си права. Знам, че понякога колкото повече се стремим да подобрим нещата, толкова повече ги влошаваме. Но ми се иска да вярвам, че ако го правим както трябва, всичко и всеки може да се промени към по-добро.

— Знаеш ли, днес случайно срещнах Прабакер. Той ми каза да те питам за водата, каквото и да означава това.

— А, да — разсмях се. — Вчера излизах от хотела, за да се срещна с Прабакер. Но по стълбището се разминах с колона от индийци, които носеха големи кани с вода на главите си и се качваха нагоре. Долепих се до стената, за да ги пропусна да минат. Когато стигнах долу, видях голяма дървена бъчва на колела, обковани с желязо — нещо като водоноска. Един мъж гребеше с кофа вода от бъчвата и я наливаше в големите кани.

Наблюдавах това цяла вечност, а мъжете много пъти слизаха и се качваха нагоре по стълбите. Когато Прабакер дойде, го попитах какво правят. Той ми обясни, че това била водата за душа ми. Че душът бил свързан с резервоар на покрива и тези мъже го пълнели с каните.

— Естествено.

— Да, ти го знаеш и аз вече го знам, но вчера го чух за пръв път. В тази жега ми стана навик да се къпя по три пъти дневно. Дори не подозирах, че хора трябва да изкачват шест етажа, за да напълнят проклетия резервоар, та да мога аз да се изкъпя! Почувствах се ужасно, разбираш ли? Казах на Прабакер, че никога повече няма да си вземам душ в хотела. Никога.

— А какво каза той?

— Каза: Не, не, ти не разбираш. Нарече го „хорска работа“. Единствено благодарение на туристите като мен, обясни той, тези хора имали работа. С надницата си всеки от мъжете издържал семейство. Трябва да се къпеш по три пъти, четири пъти, дори пет пъти на ден, каза ми той.

Тя кимна.

— После ме посъветва да наблюдавам как те се подготвят да хукнат из града с водоноската. И мисля, че разбрах какво искаше да ми каже, какво е искал да видя. Тези мъже бяха силни. Бяха силни, горди и здрави. Нито просеха, нито крадяха. Работеха здраво, за да си изкарват хляба, и се гордееха с това. Когато се втурнаха в движението, силни и мускулести, и няколко млади индийски момичета ги загледаха дяволито, аз видях, че те вървят с гордо вдигнати глави и гледат право напред.

— И продължаваш да се къпеш в хотела?

— По три пъти на ден — засмях се аз. — Кажи ми, защо Лети така се ядоса заради Маурицио?

Тя ме погледна право в очите — за втори път тази вечер.

— Лети има доста добра връзка в отдела за регистрация на чужденци. Висш полицейски служител, вманиачен по сапфирите. Лети му ги доставя по цени на едро или малко по-ниски. Понякога в замяна на тази… услуга… тя може да уреди подновяване на виза почти за вечни времена. Маурицио искаше да си продължи визата с още една година. Подведе Лети да повярва, че е влюбен в нея. Е, може да се каже, че я прелъсти… И когато получи желаното, я заряза.

— Лети е твоя приятелка…

— Предупредих я. Маурицио не е мъж за любов. Можеш да правиш всичко друго с него, но не и да го обичаш. Тя не ме послуша.

— Все още ли имаш симпатии към Маурицио? Дори и след като е постъпил така с приятелката ти?

— Маурицио постъпи точно както аз знаех, че ще постъпи. Според собствените му разбирания той е разменил своите чувства срещу визата и сделката е била честна. С мен никога не би опитал нещо подобно.

— Страх ли го е от теб? — попитах усмихнато.

— Да, мисля, че малко го е страх. Това е една от причините да ми е симпатичен. Никога не бих уважавала мъж, на когото дотолкова му липсва разум, че не се страхува от мен поне мъничко.

Тя стана. Станах и аз. Под уличната лампа зелените й очи бяха изумруди на желанието, влажни от светлината. Устните й се разтвориха в лека усмивка, която беше моя — миг, който бе единствено мой, и онзи просяк, моето сърце, започна да умолява с надежда.

— Утре, когато заминеш за селото на Прабакер, се опитай да се отпуснеш напълно и да се отдадеш на преживяването — каза тя. — Просто… му отпусни края. Понякога в Индия се налага да се предадеш, за да победиш.

— Ти винаги имаш на разположение някой мъдър съвет, а? — разсмях се тихичко.

— Не е мъдър, Лин. Според мен мъдростта е твърде надценявана. Мъдростта е просто ум, от който са избили с ритници всичката смелост. Предпочитам да бъда умна, не мъдра — при всички случаи. От повечето мъдри хора, които познавам, ме боли глава, но никога не съм срещала умен мъж или жена, които да не съм харесала. Ако наистина раздавах мъдри съвети, а аз не ги раздавам, щях да ти кажа „не се напивай, не си харчи всичките пари и недей да се влюбваш в някоя селска красавица“. Това щеше да е мъдро. Там е разликата между умно и мъдро. Предпочитам да съм умна и затова ти казах — когато стигнеш в селото, да му се предадеш, без значение какво ще намериш там. Хайде, ще тръгвам. Ела да ме видиш, като се върнеш. Нямам търпение. Наистина.

Тя ме целуна по бузата и се обърна да си върви. Устоях на импулса да я прегърна и да я целуна по устните. Гледах я как се отдалечава и тъмният й силует се слива с нощта. После тя навлезе в топлата жълта светлина на лампата до входа на апартамента й и сякаш очите ми, които я наблюдаваха, накараха сянката й да оживее, сякаш моето сърце само я бе нарисувало в мрака със светлината и цветовете на любовта. Преди да затвори полека вратата и да заключи, тя се обърна веднъж и видя, че я гледам.

Този последен час с нея беше проверка на Борсалиното — бях убеден в това. Докато вървях обратно към хотела, се питах дали съм я издържал, или съм се провалил. Все още мисля за това — след толкова много години. И все още не знам.

ПЕТА ГЛАВА

Дългите и равни перони на междущатските линии на гара Виктория се простираха и губеха в далечината под металните небеса на сводестите тавани. Херувимите на това архитектурно небе бяха гълъбите, които прехвърчаха и кацаха толкова нависоко, че едва се виждаха — далечни небесни създания от полет и бяла светлина. Голямата гара — онези, които всеки ден пътуваха през нея, я наричаха Ви Ти — оправдано се славеше с великолепието на фасадите, кулите и външната си украса, покрити със сложни детайли. Но най-красивото нещо в нея според мен бяха катедралните интериори. Там функционалните ограничения се допълваха от стремежите на изкуството — така, както разписанието бе не по-малко важно от безвремието на изкуството.

Цял един дълъг час аз седях върху нашата купчина багаж на входа откъм улицата на междущатския перон, от който влаковете отпътуваха на север. Беше шест часът вечерта и гарата гъмжеше от хора, багаж, вързопи със стока и селскостопански асортимент от живи и наскоро убити животни.

Прабакер се втурна сред навалицата, сновяща между двата спрели влака. За пети път го наблюдавах как тръгва нанякъде. А след няколко минути, отново за пети път, го видях да тича обратно.

— За Бога, Прабу, седни.

— Не мога да седя, Лин.

— Тогава хайде да се качваме на влака.

— Не мога и да се кача, Лин. Сега не му е време да се качваме на влака.

— Тогава кога ще стане време да се качим на влака?

— Мисля… малко почти много скоро и не много дълго. Слушай! Слушай!

По радиоуредбата съобщаваха нещо. Можеше да е и на английски. Звукът приличаше на рева на сърдит пияница, минал през уникалните изкривявания на многобройните прастари високоговорители с конусовидна форма. Докато слушаше, изражението на Прабакер се промени от одобрение към мъка.

— Сега! Сега, Лин! Бързо! Трябва да бързаме! Да бързаме!

— Чакай, чакай малко. Накара ме да клеча тук като пиринчен Буда цял час, а сега, ей така изведнъж, се разбързахме и трябва да тичам?

— Да, баба. Няма време да правиш Буда, да ме извинява Пресветия. Трябва да се разбързаш. Той идва! Трябва да си готов! Той идва!

— Кой идва?

Прабакер се обърна да огледа перона. Съобщението, каквото и да беше то, бе наелектризирало тълпите от хора, те търчаха към двата спрели влака и мятаха телата и вързопите си през вратите и прозорците. От кипящите преплетени тела се измъкна един мъж и тръгна към нас. Беше огромен, един от най-едрите мъже, които съм виждал някога — два метра висок, мускулест, с дълга, гъста брада, която се спускаше върху мощните му гърди. Беше облечен с униформата на бомбайски гаров носач — кепе, риза и шорти от груб лен в червено и цвят каки.

— Той! — възкликна Прабакер, съзерцаващ великана с възхита и ужас. — Сега тръгвай с този мъж, Лин.

Носачът имаше продължителен опит с чужденци и веднага овладя положението. Протегна ръце. Реших, че иска да се здрависаме, и на свой ред му протегнах ръка. Той я бутна и ме изгледа така, че не остана никакво съмнение колко отблъскващ бе за него този жест. После ме прихвана под мишниците, вдигна ме и ме тръшна отстрани на багажа, да не преча.

Преживяването беше обезпокоително, макар и развеселяващо: когато самият ти тежиш 90 кила — друг мъж да те вдигне като перце. И тогава, в този миг, реших оттам нататък да съдействам на носача, доколкото ми позволява приличието.

Когато грамадният вдигна тежката ми раница на главата си и събра останалите чанти, Прабакер ме бутна зад него и го стисна за червената ленена риза.

— Лин, хвани тая риза ето така — нареди ми той. — Дръж я и никога не я пускай тая риза. Кажи ми голямо специално обещание. Никога няма да пуснеш тая риза.

Физиономията му беше толкова необичайно сериозна, че кимнах и хванах носача за ризата.

— Не, кажи го също, Лин! Кажи думите — аз никога няма да я пусна тая риза. Бързо!

— Ох, Боже мой. Добре, де, аз никога няма да я пусна тая риза. Доволен ли си?

— Довиждане, Лин! — извика Прабакер и се втурна сред бъркотията и шумотевицата на тълпата.

— Какво?_ Какво_? Къде тръгна? Прабу! Прабу!

— Хайде! Тръгваме! — ревна гороломно носачът с глас, който явно бе намерил в някоя меча бърлога и прекарал през дулото на ръждясало оръдие, и навлезе в навалицата, като ме мъкнеше подире си на буксир. На всяка крачка той вдигаше дебелите си колена и риташе насам-натам. Хората се разбягваха пред него. А ако не се разбягваха, отхвърчаваха встрани.

Ревейки заплахи, обиди и псувни, той правеше пъртина през задушаващата навалица. Всяко повдигане и изхвърляне на мощните му крака събаряше хора на земята или ги изритваше настрана. Посред навалицата врявата беше толкова силна, че я усещах как думка по кожата ми. Хората пищяха и крещяха, сякаш бяха жертви на ужасно бедствие. Изкривени, неразбираеми съобщения ехтяха от високоговорителите над главите ни. Сирени, камбани и свирки дрънчаха и виеха непрекъснато.

Стигнахме един вагон, който като всички останали беше претъпкан до дупка, и плътна стена от тела затулваше входа му. Бариерата от човешки крака, гърбове и глави изглеждаше непроходима. Смаян и силно засрамен, аз се бях вкопчил в носача, докато той пробиваше път навътре във вагона с неуморните си неудържими колена.

По средата на вагона безмилостният му ход изведнъж спря. Предположих, че по-нататък хората са толкова наблъскани, че възпряха дори този човек камион. Стисках ризата, решен да не го изпускам за нищо на света. Той отново тръгна напред. В цялата яростна шумотевица на тази преса от тела различих една дума, повтаряна като настоятелна измъчена мантра: cap… cap… cap… cap… cap…

Най-сетне осъзнах, че това е гласът на моя носач. Думата, която повтаряше до изтощение, ми звучеше непознато, защото не бях свикнал да се обръщат така към мен: сър.

— Сър! Сър! Сър! Сър! — кряскаше той.

Пуснах ризата му, огледах се и открих Прабакер, разпънал се в цял ръст върху цяла една седалка. Беше си пробил път пред нас, за да запази места, и ги охраняваше с тялото си. Стъпалата му бяха заклинени в облегалката, а ръцете — вкопчени в облегалката откъм прозореца. Половин дузина мъже се бяха натъпкали в тази част на вагона и всеки от тях с несекваща енергия и грубост се мъчеше да го избута от седалката. Скубеха го, удряха го и му биеха плесници. Той беше безпомощен пред атаката, но когато погледът му срещна моя, тържествуваща усмивка грейна върху разкривеното му от болка лице.

Вбесен, разбутах мъжете; като ги дърпах за яките на ризите със силата, изпълваща ръцете на обладания от праведен гняв. Прабакер свали със замах краката си на пода и аз се настаних до него. Веднага избухна свада за останалата част от седалката. Носачът стовари багажа в краката ни. Лицето, косата и ризата му бяха подгизнали от пот. Той кимна, на Прабакер в знак на уважение. То беше точно толкова голямо, колкото и презрението му към мен — кръвнишкият му поглед не оставяше съмнение в това. После си запробива път към вратата, като разбутваше блъсканицата и ревеше обиди.

— Колко плати на този?

— Четирийсет рупии, Лин.

Четирийсет рупии. Мъжът си бе пробил път с бой във вагона, натоварен с целия ни багаж, за два американски долара.

— Четирийсет рупии!

— Да, Лин — въздъхна Прабакер. — Много е скъпо. Но такива хубави колена са много скъпи. Колената на тоя човек са прочути. Много гидове правиха конкуренция за негови колена. Но аз го убедих да ни помогне, защото му казах, че ти си… Не знам как точно да го кажа на английски… Казах му, че не си съвсем добре с главата.

— Умствено изостанал. Казал си му, че съм умствено изостанал?

— Не, не — намръщи се той, обмисляйки възможностите. — Мисля, че по-най-точната дума е тъп.

— Чакай да се изясним — ти си му казал, че съм тъп, и затова той се е съгласил да ни помогне?

— Да — ухили се Прабакер. — Но не само малко тъп. Казах му, че си много, много, много, много, много.

— Добре, разбрах.

— Затова цената беше по двайсет рупии на коляното. И сега го имаме това хубаво място.

— Ти наред ли си? — попитах го, вбесен, че бе позволил да го удрят заради мен.

— Да, баба. Няколко синини ще имам по всичкото си тяло, ама няма нищо счупено.

— Ама какво, по дяволите, си направил ти, бе?! Дадох ти пари за билети. Можехме да седнем в първа или втора класа като цивилизовани хора. Защо се забихме тук?

Той ме погледна и големите му кадифенокафяви очи се преизпълниха с упрек и разочарование. Извади тънък наръч банкноти от джоба си и ми го подаде.

— Това рестото от парите за билетите. Всеки може да купи билетите първа класа, Лин. Ако искаш да купиш билети първа класа, можеш да го направиш това съвсем самичък. Нямаш нужда от бомбайски гид да купиш билети в удобни празни вагони. Но ти трябва много отличен бомбайски гид, като мен, като Прабакер Кишан Каре, за да се качиш в този вагон на Ви Ти гара и да седнеш на добри места, нали така? Това моята работа.

— Разбира се — омекнах, но продължавах да му се сърдя, защото все още се чувствах виновен. — Но моля те, до края на пътуването не се оставяй да те бият само за да мога да седна, да му се не види!

Той се замисли, присвил съсредоточено вежди, а после отново грейна и познатата му усмивка засия в полумрака на вагона.

— Абсолютно трябва да има бой — заяви той дружелюбно, ала твърдо определяйки работните си условия. — Ще викам даже още по-силно, а ти можеш да отървеш моите синини за нулата време. Договорка ли сме?

— Да — въздъхнах, а влакът изведнъж подскочи напред и се зае да прокопава пътя си извън гарата.

В мига, в който той потегли, ръгането, хапането и джавкането секнаха напълно и бяха заместени от подчертана и благовъзпитана учтивост, която продължи през цялото пътуване.

Един мъж срещу мен размърда крака и без да иска допря стъпалото си до моето. Докосването беше леко, почти незабележимо, но мъжът моментално се протегна и докосна коляното ми, а после и гърдите си с пръстите на дясната си ръка с индийския жест на извинение за неволна обида. Във вагона и навън в коридора останалите пътници проявяваха същата почтителност, внимание и загриженост един към друг.

В началото на това първо пътуване в Индия извън големия, град тази внезапна любезност след яростната битка, за да се качиш на влака, ме вбесяваше. Струваше ми се лицемерно хората да проявяват такава подчертана учтивост заради едно сръчкване, когато само преди минути са се изблъсквали през прозорците.

Днес, след толкова години и толкова пътешествия, последвали онова първо пътуване с претъпкания селски влак, знам, че и блъсканицата, и боят, и почтителната любезност са изражения на една и съща философия: доктрината на нуждата. Силата и насилието, нужни да се качиш на влака, например, са нито по-големи, нито по-малки от учтивостта и зачитането, необходими да бъде последвалото пътуване в претъпкания влак възможно най-приятно. Какво е нужно? Това бе неизказаният, но подразбиращ се и неизбежен въпрос навсякъде в Индия. Когато го проумях, разбрах твърде много от най-озадачаващите страни, характерни за обществения живот: от приемането на ширналите се коптори от страна на градските власти до свободата на кравите да скитат, накъдето си искат в най-претовареното улично движение; от търпимостта към просяците по улиците до сложно навързаните бюрократични процедури; и от разкошния и безсрамен ескейпизъм на боливудските филми до приемането на стотици хиляди бежанци от Тибет, Иран, Афганистан, Африка и Бангладеш в страна, която и без друго е затънала в собствените си мъки и нужди.

Истинското лицемерие, осъзнах аз, беше в очите, в умовете и в критиките на онези, които идваха от земите на изобилието, където на никого не му се налагаше да се бие, за да седне във влака. Дори и по време на това първо пътуване с влак сърцето ми подсказваше, че Дидие е бил прав, когато сравни Индия и нейния един милиард души с Франция. Интуитивно, като ехо на мисълта му усещах, че ако един милиард французи или австралийци, или американци живеят на такова тясно пространство, битката да се качиш на влака щеше да е много по-жестока, а любезността след това — много по-малко.

В действителност учтивостта и загрижеността, проявявана от селяните земеделци, пътуващите търговци, странстващи работници и завръщащи се синове, бащи и съпрузи, спомогна твърде много пътуването да е търпимо въпреки теснотията и неумолимо растящата жега. Всеки наличен сантиметър място за сядане беше зает, дори и яките метални лавици за багаж над главите ни. Мъжете в коридора се редуваха да седят или клечат върху една част на пода, отделена и почистена за целта. Всеки човек бе притиснат поне от още две тела. Но нито веднъж някой не прояви раздразнителност или сръдливост.

Когато обаче отстъпих мястото си за четири часа на възрастен мъж с рошава бяла коса и очила със стъкла, дебели колкото лупите на армейски бинокъл, Прабакер изведнъж яростно се възмути:

— Аз толкова силно се борил с добри хора за твоя седалка, Лин, а сега ти го даваш като плюнка от паан и ставаш в коридора и на крака!

— Стига, Прабу, той е стар. Не може да стои прав, а аз да седя.

— Това лесно, само не гледаш стария, Лин. Като стои прав, не гледаш как стои. Това само негова си работа, че той стои, няма нищо общо с твоя седалка.

— Но аз съм такъв — настоях и се разсмях смутено, защото Прабакер бе успял да привлече интереса на целия вагон към разговора.

— Аз по тялото ми такива драскотини и синини, Лин — изхленчи той. Обръщаше се към мен, но говореше на любопитната публика. Вдигна ризата и потника си и показа наистина тежко охлузване, което се беше подуло. — И това, за да си сложи тоя старец ляв задник на седалка, аз имам толкова много драскотини и синини! За десен задник имам още синини от дясната страна също. За него да си сложи двата задника на седалката аз целия посинил и издраскал тялото! Това много срам, Лин, само това ти казвам. Много срам.

Постоянно минаваше от английски на хинди и обратно, докато всички не разбрахме смисъла на жалбата му. Всичките ми спътници ме гледаха с упрек или клатеха глави. А най-свирепият укорен поглед, разбира се, получих от възрастния човек, на когото бях отстъпил мястото си. Гледаше ме злобно през всичките тези четири часа. Когато най-сетне стана да слиза и аз отново заех мястото си, той измърмори такава злостна псувня, че останалите пътници избухнаха в смях, а двама-трима съчувствено ме потупаха по раменете и гърба.

Влакът трака през цялата сънена нощ чак докато зората се разпукна като розова пъпка. Гледах и слушах буквално рамо до рамо с хората от по-малките градчета и селца. И през тези четиринайсет часа натясно, през които почти никой не промълви нито дума в претъпкания третокласен вагон, аз научих повече, общувайки безмълвно, отколкото бих могъл да науча за цял месец пътуване в първа класа.

По време на това първо излизане извън града никое откритие не ме зарадва толкова, колкото пълният превод на прочутото индийско въртене на главата. Седмиците, прекарани в Бомбай с Прабакер, ме бяха научили, че клатенето или въртенето на главата насам-натам, най-характерният индийски жест, е равносилен на кимването с глава и означава „Да“. Бях различил и нюансите „Съгласен съм с теб“ и „Да, бих искал“. Но във влака научих едно универсално послание, което, прибавено към жеста, го правеше уникално полезен.

Повечето от качващите се поздравяваха седящите и правостоящите с леко завъртане на главата. Жестът винаги предизвикваше ответно врътване на главата у поне един, а понякога и у няколко пътници. Наблюдавах това гара след гара и знаех, че с това въртене на главата качилите се не казват „Да“ или „Съгласен съм“, защото никой нищо не казваше и липсваше друго общуване, освен самия жест. Постепенно проумях, че завъртането на главата е сигнал за другите, предаващ дружелюбно и обезоръжаващо послание: „Аз съм мирен човек, няма да ви сторя зло“.

Трогнат от възхищение и немалка завист пред този чудесен жест, реших лично да го изпробвам. Влакът спря на една селска гаричка и един непознат се присъедини към групата във вагона. Когато очите ни се срещнаха, за пръв път, аз леко врътнах глава и се усмихнах. Резултатът бе смайващ. Мъжът грейна в усмивка — широка и ослепителна почти колкото на Прабакер — и така усърдно завъртя глава в отговор, че отначало леко се стреснах. Към края на пътуването обаче вече се бях упражнявал достатъчно и изпълнявах движението също толкова непринудено, колкото и останалите във вагона, предавайки дружелюбното послание. Това беше първият истински индийски жест от всички онези, които тялото ми научи през дългите години, последвали това пътуване сред тълпа от сърца.

Слязохме в Джалгаон, районен център с широки, шумни и многолюдни търговски улици. Бе девет часът и сутрешната суматоха беше в разгара си — навсякъде гърмеше и трещеше. Когато слязохме на гарата, от влака разтоварваха различни суровини — желязо, стъкло, дърво, платове и пластмаса. Какви ли не продукти — от грънци и дрехи до ръчно тъкани татамита, пристигаха на гарата, за да ги развозят по градовете.

Ароматът на прясна, силно пикантна храна погъделичка апетита ми, но Прабакер ме повлече към автогарата. Тя представляваше голямо открито неасфалтирано пространство с паркирани десетки автобуси, пътуващи на дълги разстояния. Половин час обикаляхме от автобус на автобус, помъкнали обемистия си багаж. Не можех да разчета надписите на хинди и марати отпред и отстрани. Прабакер можеше, но въпреки това смяташе за необходимо да разпита всички шофьори закъде пътуват.

— Не пише ли на предното стъкло на всеки автобус къде отива? — сопнах се аз, раздразнен от неговото протакане.

— Да, Лин. Ето, на този пише Аурангабад, на този — Аджанта, на този — Чалисгао, а на този…

— Да, да. Но защо тогава е нужно да разпитваме всички шофьори тук закъде пътуват?

— О! — възкликна той, искрено изненадан от въпроса. — Защото не всяка табела вярната табела.

— Как така не е вярната?

Той спря, остави багажа на земята и ми се усмихна със снизходително търпение.

— Лин, виж сега, някои от тези хора заминават за местата, дето никой не иска да ходи. Малки места само с по няколко души. Затова слагат табела на по-популярно място.

— Значи ми казваш, че слагат табела с името на голям град, където искат да отидат много хора, но всъщност пътуват за другаде, където никой не иска да ходи?

— Точно така, Лин — ухили се той.

— Защо?

— Ами виж, защото тия хора, които идват при тях, за да отидат на популярно място, тях може шофьорът да ги убеди да заминат за непопулярно място. За работа, Лин. Това за бизнеса.

— Смахната работа — заявих ядосано.

— Трябва да проявяваш малко съчувствие за тези хора, Лин. Ако те сложат истинската табелата на техния автобус, никой няма да говори с тях цял ден и те ще са самотни.

— А, сега вече разбрах — измърморих жлъчно. — А ние не искаме те да се чувстват самотни.

— Знам, Лин — усмихна се Прабакер. — Ти имаш много добро сърце в твоето тяло.

Когато най-сетне се качихме на един автобус, изглежда той пътуваше за популярно място. Преди шофьорът и помощникът му да пуснат пътниците да се качат, двамата разпитваха всеки мъж или жена къде точно смятат да слязат. Тези, които пътуваха най-надалече, бяха настанявани на задните седалки. Бързо натрупващите се купчини багаж, деца и добитък изпълниха пътеката между седалките на височина до врата, а на всичките двойни седалки се гъчкаха по трима пътници.

Тъй като моето място беше от вътрешната страна, постоянно ме молеха да подавам най-различни неща през задръстената от багаж пътека — от вързопи до бебета. Младият фермер, който ми подаде първия предмет, се поколеба, вперил поглед в сивите ми очи. Щом завъртях глава и се усмихнах, той се усмихна в отговор и ми подаде вързопа. Когато автобусът потегли от оживената автогара, аз вече приемах усмивки и въртене на глави от де що имаше хора вътре и сам въртях глава в отговор.

На табелата зад главата на шофьора пишеше с големи букви на марати и на английски, че автобусът има разрешение за точно 48 седящи места. Май никого не го беше грижа, че пътниците са седемдесет, плюс два-три тона товар. Раздрънканият автобус се клатушкаше на изтощените си ресори като влекач сред бурно море. Скрибуцане, пъшкане и стържене се носеха отгоре и отдолу, отляво и отдясно, а всеки път, щом шофьорът набиеше спирачките, те квичаха тревожно. Въпреки всичко, щом излязохме извън града, той успя да надуе осемдесет-деветдесет километра в час. По тесния път, ограден от едната страна с урва, а от другата — с често изникващите колони от хора и животни, с титаничната маса на нашия клатушкащ се Ноев ковчег и шеметната злост, с която шофьорът вземаше всеки завой, тази скорост бе достатъчна, за да ме отърве от нуждата да спя или да си почивам по време на пътуването.

През трите часа на това рисковано пътешествие ние се изкачихме до билото на планината, ограждащо широкото плато, и се спуснахме към плодородните му равнини. С благодарствени молитви, наново осъзнали стойността на този крехък дар, живота, слязохме от първия автобус на малка, прашна, безлюдна спирка, означена само с дрипав флаг, вързан на клона на едно стройно дърво. След час на нея спря втори автобус.

— Гора каун хаин? — попита шофьорът, щом се качихме на стъпалото. — Кой е белият?

— Маза митра ахей — отговори Прабакер с пресилено безразличие, като напразно се мъчеше да прикрие гордостта си. — Приятел ми е.

Разговорът се водеше на марати, езикът на щата Махаращра, чиято столица е Бомбай. Тогава не разбирах много, но същите тези въпроси и отговори се повтаряха толкова често през месеците, прекарани в селото, че научих наизуст повечето фрази, с някои вариации.

— Какво прави тук?

— На гости на семейството ми е.

— Откъде е?

— От Нова Зеландия — отвърна Прабакер.

— Нова Зеландия?

— Да, Нова Зеландия. В Европа.

— Много пари ли има в Нова Зеландия?

— Да, да. Много. Всичките бели хора там са богати.

— Говори ли марати?

— Не.

— Хинди?

— Не. Само английски.

— Само английски?

— Да.

— Защо?

— В неговата страна не говорят хинди.

— Там не говорят хинди?

— Не.

— Нито марати? Нито хинди?

— Не. Само английски.

— Свети Боже! Горкият глупак.

— Да.

— На колко години е?

— На трийсет.

— По-голям изглежда.

— Всичките изглеждат по-големи. Всички европейци изглеждат по-големи и по-сърдити, отколкото са. Белите са такива.

— Женен ли е?

— Не.

— Не е женен? На трийсет години и не е женен? Какво му има?

— Той е европеец. Много от тях се женят чак на стари години.

— Смахната работа.

— Да.

— Какво работи?

— Учител е.

— Учител, хубаво.

— Да.

— Майка и баща имали?

— Да.

— Къде са те?

— В родната му земя. Нова Зеландия.

— Той защо не е при тях?

— Той пътува. Оглежда света.

— Защо?

— Европейците така правят. Работят известно време и после пътуват, самотни, известно време, без семейство, докато остареят, а после се женят и стават много сериозни.

— Смахната работа.

— Да.

— Сигурно е самотен без мама и татко И като няма жена и деца.

— Да. Но на европейците така им е добре. Те трупат голям опит сами.

— Има едро и силно тяло.

— Да.

— Много силно тяло.

— Да.

— Гледай да го храниш добре и да му даваш много мляко.

— Да.

— Биволско мляко.

— Да, да.

— И гледай да не научи разни мръсни думи. Не го учи да псува. Има много гадове и копелдаци, които ще го научат на грозни думи, сестра им да шибам. Пази го от такива копелета.

— Ще го пазя.

— И не позволявай да го използват. Не ми изглежда много умен. Дръж го под око.

— По-умен е, отколкото изглежда, но добре, ще се грижа за него.

Никой от другите пътници не го беше грижа, че този разговор се точи няколко минути, преди да се качим и да продължим. Шофьорът и Прабакер говореха достатъчно силно, че да могат всички в автобуса да чуят. Всъщност, докато пътувахме, шофьорът се опитваше да приобщи към новото преживяване дори хората извън автобуса. Щом мернеше мъже или жени да вървят покрай пътя, той натискаше клаксона, за да им привлече вниманието, сочеше с палец чужденеца в дъното на автобуса, намаляваше скоростта и започваше да пълзи едва-едва, та да може всеки пешеходец да ме огледа внимателно и да остане доволен.

Заради това демократично споделяне с всички на поразителната нова атракция едночасовото пътуване се разтегли почти до два часа и най-сетне, късно следобед, ние стигнахме прашния път, водещ към село Сундер. Автобусът изпъшка и продължи да се тътри по пътя си. Остави ни сред тишина — толкова дълбока, че свистенето на вятъра в ушите ми беше като сънен шепот на дете. През последния час от пътуването бяхме минали покрай безбройни царевични ниви и бананови горички, а после се помъкнахме пеш по черния път между безкрайни редове от просо. Избуялите посеви надхвърляха човешки бой и след няколко минути ходене вече бяхме навлезли в лабиринт с дебели стени. Небесната шир се сви до малка синя дъга, а пътят пред нас се разтвори в златистозелени завои като завеси, спуснати върху живата сцена на света.

От известно време чувствах безпокойство. Глождеше ме нещо, за което трябваше вече да знам или да съм се досетил. Потисканата мисъл ме тормози почти цял час, преди да изплува в полезрението на вътрешното ми око. Тук нямаше телеграфни стълбове. Нито електрически. През този час не бях видял никакви признаци за електрическа енергия, нямаше дори далекопроводи.

— Има ли ток в твоето село?

— О, не, няма — ухили се Прабакер.

— Няма ток?

— Няма. Никакъв.

Последва мълчание — бавно изключвах наум всички електроуреди, които смятах за жизненоважни. Без електрическа светлина. Без електрически чайник. Без телевизия. Без стереоуредба. Без радио. Без музика. Не носех със себе си дори уокмен. Как щях да живея без музика?

— Какво ще правя без музика? — попитах. Осъзнавах колко жалко звучи това, но не можах да потисна разочарования си хленч.

— Там ще има пълно с музика, баба — отвърна ми той весело. — Аз ще пея. Всички ще пеят. Ще пеем, ще пеем, ще пеем.

— О, много хубаво, сега вече съм спокоен.

— И ти също ще пееш, Лин.

— Надали, Прабу.

— На село всички пеят — каза той, внезапно станал сериозен.

— Аха.

— Да. Всички.

— Дай да го запеем тоя припев, като стигнем до него. Колко още има до селото?

— О, само мъничко, почти не много далече. А пък да знаеш, сега имаме вода в селото също.

— Как така сега имате вода?

— Така, че сега има един кран в селото.

— Един кран. За цялото село.

— Да. И водата идва за един цял час в два часа всеки следобед.

— По цял час на ден…

— О, да. Е, повечето дни. Някои дни идва само за по половин час. Някои дни изобщо не идва да тече. Тогава се връщаме и махаме зеленото отгоре на водата в кладенеца и водата няма проблеми. О, виж! Ето го баща ми!

Една волска кола беше препречила пред нас лъкатушния, обрасъл с бурени път. Волът, огромно виторого животно с цвят на кафе с мляко беше впрегнат във висока двуколка с формата на кошница с две дървени колелета, обковани с желязо. Те бяха тънки, ала високи и ми стигаха до раменете. Бащата на Прабакер седеше на капрата, увесил крака, и пушеше пурета.

Кишан Манго Каре — беше дребничък, по-нисък дори от Прабакер, с много ниско подстригана побеляла коса, малки побелели мустачки и издуто шкембе на иначе стройното тяло. Носеше бялото кепе, памучната риза и дхоти на фермерската каста. Технически дхоти представлява набедрена препаска, но това название ограбва дрехата от нейната ведра, фина елегантност. Можеш да я събереш и превърнеш в работни шорти за полска работа, или да я отпуснеш като шалвари, нестегнати в глезените. Самото дхоти винаги е в движение и следва човешките очертания при всяко действие — от бягането до неподвижното седене. По пладне то улавя всеки полъх, а призори пази от утринния хлад. То е скромно и практично, ала същевременно те разкрасява и е привлекателно. Ганди направи дхоти прочуто с пътуванията си из Европа по време на борбата на Индия за независимост от Англия. Но с цялото дължимо уважение към Махатма, чак когато поживееш и поработиш с индийските фермери, можеш да оцениш напълно меката, облагородяваща красота на това простичко парче плат.

Прабакер захвърли чантите си и се втурна напред. Баща му скочи от капрата и двамата се прегърнаха срамежливо. От всички усмивки, които бях виждал, единствено усмивката на по-възрастния можеше да съперничи на Прабакеровата. Беше широка и покриваше половината му лице, сякаш то се бе вцепенило, докато се пръскаше от смях. Когато Прабакер се обърна към мен и ме подложи на двойна доза великанска усмивка — оригинала и леко уголеменото й генетично копие — въздействието беше толкова ударно, че в отговор само се ухилих безпомощно.

— Лин, това е баща ми Кишан Манго Каре. Татко, това е господин Лин. Щастлив съм, твърде щастлив, че вие двамата се запознавате.

Стиснахме си ръцете и се погледнахме в очите, Прабакер и баща му имаха еднакви идеално кръгли лица и чипи носове. Но докато лицето на Прабакер бе напълно открито, безгрижно и гладко, лицето на баща му бе прорязано с дълбоки бръчки, а когато не се усмихваше, уморена сянка надвисваше над очите му. Сякаш бе запечатал някакви врати в себе си и застанал на стража пред тях, ги вардеше само с очите си. По лицето му се четеше гордост, ала беше тъжен, уморен и тревожен. Дълго време ми трябваше да разбера, че земеделците навсякъде са също толкова уморени, тревожни, горди и тъжни и че когато живееш и обработваш земята, почвата и семето, което засяваш, са единственото, което имаш. А понякога, твърде често, нищо друго, освен тихата, тайна, покъртителна радост, която Господ влага в цъфтящите и избуяващи растения, не ти помага да противостоиш на страха от глад и ужаса от злото.

— Баща ми много успехов мъж — усмихна се гордо Прабакер, прегърнал го през раменете. Аз говорех много слабо марати, а Кишан не знаеше английски, затова Прабакер повтаряше всичко на двата езика. Щом чу думите му на своя език, Кишан вдигна ризата си с елегантен, непринуден замах и се потупа по косматото шкембе. Когато ми заговори, очите му заблестяха и той започна да клати глава с изкусителна усмивка, която ме нервираше.

— Какво каза той?

— Той иска да го потупаш по тумбака — обясни ухилен Прабакер.

Кишан също се ухили широко.

— Не, ще се въздържа.

— О, да, Лин. Той иска ти да потупаш го по тумбака.

— Не.

— Той много иска да му потупаш.

— Кажи му, че съм поласкан и според мен тумбака му е чудесен, но предпочитам да се въздържа, Прабу.

— Само мъничко го потупай, Лин.

— Не — заявих аз твърдо.

Усмивката на Кишан стана още по-широка и той насърчително вдигна вежди няколко пъти. Продължаваше да придържа ризата си на гърдите, оголил кръгло космато шкембе.

— Давай, Лин. Само няколко тупки. Тя няма да те ухапе, тумбаката на баща ми.

„Понякога трябва да се предадеш, за да победиш.“ — беше казала Карла. И беше права. Да се предадеш — това е сърцевината на индийския опит. И аз се предадох. Огледах се наоколо по пустия път, пресегнах се и потупах топлия рунтав корем.

И точно тогава, разбира се, високите зелени стебла на просото край пътеката се разтвориха и разкриха четири тъмнокафяви лица. Бяха млади мъже, втренчили в нас широко отворени очи с почуда, в която имаше едновременно и страх, и погнуса, и възхищение.

Бавно и с достойнство — доколкото можах да го събера — аз отдръпнах ръка от корема на Кишан. Той ме погледна, после погледна и другите с вдигната вежда, а ъгълчетата на устата му бяха извити в доволната усмивка на полицейски обвинител, приключил доклада си.

— Прабу, не искам да развалям удоволствието на баща ти, но според теб не трябва ли да тръгваме?

— Чало! — обяви Кишан, разгадал значението на казаното от мен. Да вървим!

Натоварихме багажа и се качихме отзад на двуколката. Кишан се настани на капрата, вдигна дългия бамбуков остен с гвоздей накрая и подкара животното с яростен удар по бутовете.

В отговор на мощния удар волът подскочи напред, а после потегли мудно и тромаво. Неспирното и влачещо се едва-едва придвижване напред ме накара да се чудя защо за тази задача от всички животни са избрали точно това. Струваше ми се, че индийските волове, които наричаха байле, несъмнено са най-бавните впрегатни животни на света. Ако слезех от двуколката и тръгнех с умерена крачка, щях да вървя поне два пъти по-бързо. Хората, които ни наблюдаваха в просото, сега тичаха напред през гъстите посеви от двете страни на пътя, за да известят за пристигането ни.

На всеки двайсетина петдесет метра между разтворените стебла на царевицата и просото се мяркаха нови лица. Изразът им неизменно бе един и същ — откровена, слисана, опулена почуда. Ако Прабакер и баща му бяха хванали мечка и я бяха научили да говори, тия хора нямаше да зяпат толкова изумено.

— Хората са твърде щастливи — разсмя се Прабакер. — Ти си първият човек от чужбина, който идва на гости в моето село от двайсет и една години. Последният чужбинец, дошъл тука, беше от белгиец. Това беше преди двайсет и една години. Всичките хората, дето нямат двайсет и една години, никога не са виждали чужденец с очите си. Този последният, тоя от белгиец, той беше добър човек. Но ти си много, много добър човек, Лин. Хората ще те обичат силно много. Ти ще си толкова щастлив тук, чак няма на себе си да си. Ще видиш.

Хората, които ме зяпаха от горичките и храсталаците покрай пътя, изглеждаха по-скоро измъчени и уплашени, отколкото щастливи. С надежда да прогоня уплахата им, започнах да упражнявам въртенето на глава по индийски. Реакцията бе незабавна. Хората започнаха да се усмихват, да се смеят, да въртят глави в отговор и хукнаха напред с викове, за да съобщят на съседите си за забавното зрелище, което се влачеше по пътя към тях.

За да не спира волът хода си, Кишан го налагаше жестоко и често. Прътът се издигаше във въздуха и изплющяваше върху гърба му през няколко минути. Ритъмът на тежките удари се подсилваше от ръгане в хълбоците с гвоздея в края на пръчката. Той пробиваше дебелата кожа и рошеше кремавата козина.

Волът не реагираше на атаките и продължаваше да се влачи по пътя, тътрейки крака. Беше ми жал за животното. Всеки удар и всяко наръгване усилваха състраданието ми и накрая не издържах.

— Прабу, бъди така любезен, моля те, помоли баща ти да не удря животното.

— Да не… да не удря?

— Да. Помоли го да не го удря повече, моля те.

— Не, това невъзможно, Лин — разсмя се той.

Прътът се стовари върху широкия гръб на животното, последван от две бързи сръчквания с остена.

— Сериозно говоря, Прабу. Моля те, кажи му да престане.

— Но, Лин…

Прътът се стовари отново и аз потръпнах. Изражението на лицето ми го умоляваше да се намеси.

Прабакер с неохота преведе молбата ми на баща си. Кишан го изслуша съсредоточено, а после се разкиска безпомощно. След малко обаче забеляза притеснението на сина си, смехът му утихна и замря и го последва порой от въпроси. Прабакер се стараеше да им отговаря, но по лицето му се изписваше все по-голямо смущение и накрая той отново се обърна към мен.

— Баща ми, Лин, той иска да знае защо ти искаш да не удря с пръта.

— Не искам да причинява болка на вола.

Този път Прабакер се разсмя и когато най-сетне успя да преведе думите ми на баща си, и двамата избухнаха в смях. Те си размениха няколко думи, като продължаваха да се смеят, а после Прабакер отново се обърна към мен:

— Баща ми пита вярно ли, че във вашата страна хората ядат кравите?

— Ами да, вярно е. Но…

— Колко много от кравите изяждате там?

— Ами… ние ги изнасяме от страната ми, не ги изяждаме сами.

— Колко?

— Ами, стотици хиляди. Може би и милиони, ако броиш и овцете. Но използваме хуманни методи и вярваме, че не бива да им причиняваме болка без нужда.

— Баща ми казва, той мисли много трудно да изядеш такова голямо животно, без да му причиниш болка.

После той се опита да обясни на баща си що за човек съм, като му разказа как си бях отстъпил мястото във влака на възрастния мъж, как делях плодовете и останалата храна със спътниците си и как често давах пари на уличните просяци в Бомбай.

Кишан изведнъж спря двуколката и скочи от дървената капра. После изстреля поток от заповеди към Прабакер, който най-сетне се обърна, за да ми преведе.

— Баща ми иска да знае дали носим с нас подаръци от Бомбай за него и семейството. Казах му, че носим. Сега той иска да му дадем тези подаръци тук, на това място, преди да продължим по-нататък по пътя.

— Иска да ровим из чантите си тук посред път?

— Да. Той страх го е, че като стигнем в село Сундер, ще ти омекне сърцето и ще ги раздадеш всичките тия подаръци на други хора и той няма да получи подаръци за него. Той сега си иска всичките за него подаръци.

Така и направихме. Под индиговото знаме на здрачаващото се небе, на педята земя между нивите с полюшващи се царевица и просо, ние разстлахме цветовете на Индия — жълтото, червеното и пауновото синьо на ризи, препаски лунги и сарита. После ги опаковахме наново, заедно с ароматни сапуни, игли за шиене, благовония и карфици, парфюми, шампоани, масажни масла в една чанта само с донесените за семейството на Прабакер подаръци. С чантата, пъхната на сигурно място зад него във волската кола, Кишан Манго Каре — подкара по последната отсечка от пътя, като удряше вола с невъзмутимо търпение по-често и доста по-енергично, отколкото преди да се застъпя за животното.

Най-сетне ни посрещнаха гласовете на жени и деца, които се смееха и викаха развълнувано. Звуците ни настигнаха, мигове преди да свърнем зад последния остър завой и да влезем в село Сундер по единствената му широка улица, покрита със златист, утъпкан речен пясък. От двете й страни къщите бяха наредени така, че никоя не се падаше срещу друга. Къщите бяха кръгли, от бледокафява глина, с кръгли прозорци и сводести врати. Покривите представляваха малки куполи от слама.

Мълвата, че пристига чужденец, се беше разнесла. Към двестате души от село Сундер се бяха присъединили още стотици от съседните села. Кишан навлезе в навалицата и спря пред дома си. Беше така ухилен, че който го погледнеше, започваше да се смее.

Слязохме от колата и се намерихме — с целия багаж в краката ни — в центъра на шестстотин вперени погледа и неспирно шушнене. Настана тишина, в която се чуваше само дишането на тълпата, толкова гъста, че всеки се притискаше в съседа си. Хората бяха толкова близо, че чувствах дъха им по лицето си. Шестстотин чифта очи бяха вперени в мен като омагьосани. Никой не казваше нищо. Прабакер стоеше до мен и въпреки че се усмихваше и се радваше на славата, която този миг му донасяше, натискът на вниманието и обградилата ни стена от почуда и очаквания също го стресна.

— Сигурно се чудите защо извиках всички ви тук — казах аз с толкова сериозен глас, че би могъл да прозвучи и смешно, ако поне един-единствен човек в тълпата разбираше шегата. Но, разбира се, никой не я разбра и тишината натежа още повече — дори и най-лекото мърморене притихна.

Какво се казва на грамадна тълпа непознати, които те чакат да кажеш нещо, но не говорят твоя език?

Раницата беше в краката ми. В джоба на капака имаше сувенир, подарък от мой приятел — шапка на шут в черно и бяло, със звънчета в краищата на трите й рога от плат. Приятелят ми, актьор в Нова Зеландия, я беше направил за един костюм. На летището, минути преди да се кача на самолета за Индия, той ми я подари като талисман за спомен и аз я бутнах в джоба на капака.

Има един вид късмет, който се изразява само в това да попаднеш в нужното време на нужното място, и едно вдъхновение, което не е нищо повече от това да направиш каквото трябва и както трябва. И двете те спохождат само когато прогониш от сърцето си амбициите, целенасочеността и плановете; когато напълно се отдадеш на златния, съдбовния миг.

Извадих шутовската шапка от раницата и си я сложих. Придърпах я плътно под брадичката ми и изправих платнените рога с пръсти. Всички най-отпред се дръпнаха с тихо, изненадано възклицание на безпокойство. После аз се усмихнах и завъртях глава, а звънчетата зазвъняха.

— Здравейте, хора! — казах. — Време е за шоу!

Ефектът беше наелектризиращ. Всички се разсмяха. Цялата група от жени, деца и мъже избухна като един в смях, шеги и викове. Един човек се пресегна да ме докосне по рамото. Децата отпред ме хванаха за ръцете. А после всички на една ръка разстояние от мен започнаха да ме тупат, галят и стискат. Улучих погледа на Прабакер. Изражението му на радост и гордост, което забелязах, бе същинска молитва.

Той ги остави да ме нападат нежно няколко минути, а после наложи властта си върху новата атракция и разпръсна тълпата. Най-сетне успя да отвори път към бащината си къща и щом влязохме в тъмния кръг на Кишановия дом, бърборещата и засмяна навалица започна да се разпръсва.

— Трябва да се изкъпеш, Лин. След толкова дълго пътуване сигурно вониш нещастно. Ела насам. Сестрите ми вече са нагрели водата на огъня. Гърнетата са готови за твойта баня. Ела.

Минахме под нисък свод и той ме заведе на едно място до къщата, обградено от три страни с окачени рогозки. Беше застлано с плоски речни камъни, а до тях бяха наредени три големи глинени гърнета с топла вода. Бяха изкопали и канал, по който водата се оттичаше зад къщата. Прабакер ми обясни, че трябва да се поливам с малката месингова кана и ми подаде сапунерката.

Докато говореше, аз си развързах ботушите, хвърлих ги настрана, а после изхлузих ризата и джинсите.

— Лин! — изпищя Прабакер, обзет от паника, прескочи с един скок двата метра, които ни разделяха, и се опита да прикрие тялото ми с ръце, но после се огледа страдалчески и откри, че кърпата е върху раницата ми, още два метра по-нататък. Той скочи, грабна кърпата и се метна обратно, като всеки път надаваше кратък паникьосан вик — „Ааа!“. Уви ме с кърпата и се огледа ужасено.

— Полудя ли, Лин? Какво правиш?

— Опитвам се… да се изкъпя…

— Но така ли? Така?!

— Прабу, ама какво ти става? Нали ми каза да се изкъпя. Доведе ме тук, за да се изкъпя. Е, опитвам се да се изкъпя, но ти подскачаш наоколо като заек! Какво те прихваща?

— Ти беше гол, Лин! Гол и без никакви дрехи също!

— Аз така се къпя — отвърнах, вбесен от загадъчния му ужас. Той се стрелкаше насам-натам и надничаше през различни пролуки на рогозките. — Нали така се къпят всички?

— Не! Не! Не, Лин! — поправи ме той и отново се обърна към мен. Отчаяние бе разкривило обикновено щастливите му черти.

— Ти не се ли събличаш?

— Не, Лин! Тук е Индия. Никой не може да се съблича, дори не за да си измие тялото. Тук е Индия. В Индия, никой никога не е гол. И особено никой не е гол без дрехи.

— Тогава… как се къпете?

— Ние за къпане в Индия носим в гащите.

— Е, чудесно — казах аз, пуснах кърпата и открих черния си слип. — Аз съм с гащи.

— Йаар! — писна Прабакер, наведе се за кърпата и пак ме покри. — Тези мъничките, Лин? Това не гащи, това само гащи за под гащите. Ти трябва да си с горните долни гащи.

— Горни долни гащи?!

— Да. Разбира се. Като тези, моите, с които съм в тях.

Той разкопча панталоните си и ми показа, че под тях носи зелени шорти.

— В Индия мъжете носят този горни долни гащи под дрехите завинаги и при всички положения. Дори и когато носят долни долни гащи, те още носят и горни долни гащи отгоре над долните. Разбираш ли?

— Не.

— Ами чакай тук тогава. Ще ти донеса горни долни гащи за банята ти. Но не махай кърпата. Моля те! Обещай! Ако хората тебе видят без кърпата в тия мъничките, те ще са бесни хората! Чакай тук!

И той избяга, а след няколко минути се върна с два чифта червени футболни шорти.

— Ето, Лин — изпухтя той. — Ти толкова голям мъж, дано на тебе добре ти станат. Тези са на Дебелия Сатиш. Той е толкова дебел, че мисля може на тебе да станат. Разказах му история и той тогава дал ми тия два чифта за тебе. Казах му, че по време на пътуването ти си имал разстройства и такова нацапал твойте горни долни гащи, че сме ги изхвърлили.

— Казал си му, че съм се насрал в гащите? — попитах го.

— О, да, Лин. Аз разбира се не можех да кажа на него, че ти нямаш горни долни гащи!

— Ама разбира се!

— Защото какво той помисли си за тебе?

— Благодаря, Прабу — процедих през стиснати зъби толкова сухо, че хавлията щеше да ми е излишна.

— Мое удоволствие изцяло, Лин. Аз твой много добър приятел. Затова моля ти се ми обещай няма да ходиш гол в Индия. Особено не и по без дрехи.

— Обещавам.

— Много се радвам, че ти на мен дал това обещание, Лин. Ти си също мой много добър приятел, нали така? Сега и аз ще взема банята, все едно сме двама братя, и ще ти покажа как това по индийски.

Така заедно се изкъпахме в банята на бащината му къща. Гледах го и повтарях след него — първо се намокрих с две кани вода от едното голямо гърне и се насапунисах под шортите, без да ги свалям. След последното изплакване и бързо подсушаване с хавлията той ми показа как да вържа лунги над мокрите шорти. Лунги е правоъгълник от плат, подобен на саронг, дълъг от кръста до глезените. Той събра отпред двата му дълги края, а после ги кръстоса около талията ми и ги подгъна под горния ръб отзад, точно под кръста. Увит в лунги, аз свалих мокрите шорти, хвърлих ги и пак под него си обух сухи. С тази техника, увери ме Прабакер, можех да се къпя и на открито, без да обидя съседите.

След душа и вкусната вечеря от дал[1], ориз и домашни питки двамата с Прабакер наблюдавахме как родителите му и двете му сестри отварят подаръците си. После пихме чай и след това два часа отговаряхме на въпроси за мен, дома ми и семейството ми. Опитвах се да казвам истината, без най-важната истина — че съм в изгнание и ме преследват. Не вярвах някога отново да видя дома и семейството си. Най-после Прабакер заяви, че се е уморил да превежда и трябва да ме пуснат да си почина.

Постлаха ми легло от дървесината на кокосови палми с матрак от опънати въжета от кокосови влакна — навън, пред Кишановата къща. Това беше леглото на самия Кишан. Прабакер ми каза, че направата на ново легло, което да се хареса на баща му, може да отнеме и два дни. Дотогава той щеше да спи до сина си на пода, а аз — на леглото му. Опитах се да възразя, но протестите ми потънаха в морето на тяхното нежно и безмилостно настояване. И така, настаних се в леглото на бедния земеделец и първата ми вечер в това първо бедно индийско село завърши така, както и беше започнала — аз се предадох.

Прабакер ми каза, че семейството и съседите му се безпокоели, че сигурно ще се чувствам самотен на непознато място без своите близки. Затова решили тази първа нощ да останат с мен — и стояха на стража в тъмното, докато не се увериха, че съм потънал в кротък, дълбок сън. В края на краищата, заяви дребничкият гид, хората в моята страна, в моето село, щели да направят същото за него, ако той дойде и му е мъчно за семейството му, нали така?

Насядали на земята около ниското ми легло, Прабакер, родителите и съседите му ми правеха компания в топлата, тъмна, напоена с аромата на канела нощ — като защитен пръстен. Мислех си, че ще ми е невъзможно да заспя, обкръжен от зрители, но само след минути започнах да се унасям от ромолящите вълни на гласовете им — тих, ритмичен прибой, който се плискаше под бездънната нощ, пълна с ярки, шепнещи звезди.

По някое време бащата на Прабакер, седнал от лявата ми страна, се пресегна и сложи ръка на рамото ми — простичък жест на доброта и утеха. Но това ме разтърси. Само преди миг се унасях в сън. Внезапно се почувствах съвсем буден. Впуснах се в спомени и мисли за дъщеря ми, за родителите ми, за брат ми; за престъпленията, които бях извършил, и за обичта, която бях предал и загубил завинаги.

Може това да ви се стори странно, вероятно дори е невъзможно друг да го разбере, но до този миг аз не бях осъзнал напълно какви злини съм сторил и как съм погубил живота си. По време на въоръжените грабежи бях дрогиран, бях се закачил за хероина. Опиатна мъгла обвиваше всичките ми мисли и действия, и дори спомените от онова време. После, по време на процеса и на трите години в затвора, бях чист, с ясна мисъл и би трябвало да осъзная какво означават престъпленията и наказанията за мен, за семейството ми и хората, които бях обрал под дулото на пистолета. Но тогава нито го проумявах, нито го чувствах. Бях прекалено зает с изтърпяването на своето наказание и с усещането, че съм наказан, така че още не можех да го приема в душата си. Дори и след бягството от затвора, докато се криех и ме издирваха с обявена за главата ми награда, дори и тогава не бях осъзнал окончателно, ясно и напълно стореното и последиците, съставляващи новата, мъчителна история на живота ми.

И чак тогава, в това индийско село, в тази първа нощ, докато се унасях върху сала под ромон от гласове, а очите ми бяха пълни със звезди, едва тогава, когато нечий чужд баща протегна ръка, за да ме утеши, и положи грубата мазолеста длан на беден земеделец на рамото ми, едва там и тогава проумях и почувствах какви страдания съм причинил и в какво съм се превърнал — болката и страха, и загубата, и глупавото непростимо пропиляване на всичко. Сърцето ми се сломи от срам и мъка. Внезапно осъзнах колко много плач се таи в мен и колко малко обич. Най-сетне осъзнах колко съм самотен.

Ала не можех да откликна. Моята култура добре ме беше научила на всичко погрешно. Затова продължих да лежа съвсем неподвижно, безмълвно. Но душата няма култура. Душата няма национална принадлежност. Душата няма цвят, акцент и начин на живот. Душата е вечна. Тя е една. И когато сърцето изживява своите мигове на истина и на скръб, душата не може да бъде усмирена.

Стиснах зъби срещу звездите. Затворих очи. Отдадох се на съня. Една от причините да копнеем за любов и да я търсим така отчаяно е, че любовта е единственият лек за самотата, и за срама, и за мъката. Но някои чувства се спотайват толкова дълбоко в сърцето, че само самотата може да ти помогне да ги намериш отново. Някои истини за самия теб са толкова болезнени, че само срамът може да ти помогне да живееш с тях. А някои неща просто са толкова тъжни, че само душата ти може да плаче вместо теб.

[1] Индийско ястие от леща. — Б.пр. ↑

ШЕСТА ГЛАВА

Бащата на Прабакер ми показа село Сундер, но майка му бе тази, която ме накара да се почувствам там у дома си. Животът й — с неговите радости и тъги — обгърна моя с лекотата, с която червеният й шал понякога загръщаше плачещо дете, преминаващо край нейния праг. Историята й, която постепенно научавах месец след месец, се превърна в житейска история на много хора, включително и на мен самия. А любовта и стремежът й да познае истината за моята душа и да ме обича, промениха живота ми.

Когато я срещнах за първи път, Рухмабай Каре — беше на четирийсет години, в разцвета на силите и на обществения си престиж. Тя беше с цяла глава по-висока от съпруга си и когато стояха един до друг, разликата в ръста в съчетание с пищната й, закръглена фигура, създаваше фалшивото впечатление, че е някаква амазонка. Черната й коса, блестяща от кокосовото масло, никога не беше подстригвана и величественото въже на плитката й стигаше коленете. Кожата й бе мургава. Очите — с цвета на кехлибар с обков от розово злато. Бялото на очите й винаги розовееше и й придаваше вид, сякаш току-що е плакала или ей сега ще се разплаче. Големият процеп между двата й предни зъба придаваше на усмивката и палава дяволитост, а великолепната гърбица на орловия нос надаряваше сериозния й израз с властна авторитетност. Челото й беше високо и широко, точно като челото на Прабакер, а изпъкналите извивки на скулите й бяха планините, от чиито върхове кехлибарените й очи оглеждаха света. Имаше бърза мисъл и изпитваше дълбоко състрадание към неволите на другите. Не се месеше в споровете на съседите си, докато не я помолеха да даде мнението си, и тогава обикновено имаше последната дума. Беше жена, достойна за възхищение и копнеж, но посланието, излъчвано от очите и осанката й, бе категорично: решиш ли да я обидиш или да я унижиш, рискуваш много.

Силната й личност се радваше на високо обществено положение в селото, което се дължеше на земите на Кишан и на начина, по който тя управляваше малкото състояние. Беше се омъжила за Кишан с уреден брак. Срамежливо шестнайсетгодишно девойче, тя надникнала иззад завесата, за да зърне годеника си, и тогава го видяла за пръв и единствен път преди сватбата. Когато се научих да говоря езика й що-годе сносно, тя ми разказа с обезоръжаваща откровеност колко разочарована се почувствала, когато го съзряла за пръв път. Бил нисък. Кожата му, загоряла от селския труд до тъмнокафявия цвят на пръстта, била по-тъмна от нейната и това я разтревожило. Ръцете му били груби, говорел дрезгаво. Дрехите му били чисти, но износени. И бил неграмотен. Баща й бил началник на селския съвет — панчаят — и Рухмабай четяла и пишела на хинди и марати. Когато видяла Кишан за пръв път, сърцето й така бясно се разтуптяло, издавайки тайните й, че тя се уплашила да не би той да го чуе. Била убедена, че не е способна да го обикне, и че се омъжва за човек под нейното положение.

Точно в мига, когато стигнала до това обезпокоително прозрение, Кишан извърнал глава и се втренчил в мястото, където се била скрила зад завесата. Тя била сигурна, че не я вижда, ала той така се втренчил, сякаш я гледа в очите. А после се усмихнал. И това била най-голямата усмивка, която била виждала някога — лъчезарна и пропита от неудържимо добро настроение. Тя се вгледала в тази чудна усмивка и я обзело странно чувство. Усмихнала му се в отговор, въпреки мислите си преди миг, и усетила как я обзема чувство на благополучие и необяснима, разтърсваща жизнерадост. Всичко ще се нареди — промълвил гласът на сърцето й. — Всичко ще е както трябва. И тя разбрала, точно както аз разбрах още щом видях Прабакер за първи път, че мъж, който се усмихва така сърдечно, не би могъл умишлено да стори зло и да навреди на никого.

Щом той отново извърнал очи, стаята сякаш помръкнала и тя разбрала, че го е заобичала само заради лъчезарието на неговата усмивка, което й вдъхвало увереност. Не възразила, когато баща й обявил годежа, и два месеца след като съзряла за пръв път вълшебната усмивка на Кишан, вдигнали сватбата и забременяла с първия си син — Прабакер.

Когато най-големият му син се оженил, бащата на Кишан му дал две плодородни ниви, а бащата на Рухмабай дарил младото семейство с още една. Още от първите дни на съюза младата булка поела управлението на малкото им богатство. Тя прилагаше уменията си да чете и пише и водеше педантично записките за техните печалби и загуби в обикновени ученически тетрадки, които, овързани по няколко, пазеше в един цинков сандък.

С далновидни вложения в начинанията на съседите им и внимателно управление на наличностите загубите били малобройни. След раждането на третото им дете — тогава била на двайсет и пет — Рухмабай превърнала скромното им състояние в най-голямото в цялото село. Имаха пет ниви. Садяха доходни култури. Гледаха три млечни биволици и три вола, както и две млечни кози и десетина кокошки носачки. В, банката имаше пари, достатъчни за добра зестра на двете й дъщери. Момичетата щяха да се омъжат добре, бе решила тя, и да постигнат още по-високо обществено положение за внуците им.

Когато Прабакер бил на девет години, го пратили чирак в Бомбай при негов чичо, който карал такси и живеел в голям бордей във вътрешността на града. Рухмабай го включила в сутрешните си молитви с надежди и планове за бъдещето на семейството. По-късно преживяла спонтанен аборт. За по-малко от година пометнала още два пъти. Лекарите установили, че матката й е пострадала при раждането на третото дете. Препоръчали пълна хистеректомия и я извършили. Била на двайсет и шест години.

Сърцето на Рухмабай обикаляло из празните стаи на живота й: стаите, запазени за трите бебета, загубени при помятанията, и за всички останали, на които е можела да даде живот. Две години била безутешна. Дори и вълшебната усмивка на Кишан, който се усмихвал през сълзи, не успяла да я съвземе. Самотна и сломена, тя креела от скръб и с мъка се грижела за дъщерите си. Смехът я напуснал, тъгата се стелела над запуснатите ниви.

Душата на Рухмабай умирала и може би е щяла да пропадне завинаги, ако от нещастието й не я извадило едно разтърсващо събитие, застрашило цялото село. Банда дакаити — въоръжени бандити — се заселили в района и започнали да искат налози. Съсекли един мъж от съседното село с мачете, изнасилили жена от същото село, а после застреляли друг от селото на Кишан, който им се съпротивлявал.

Рухмабай познавала много добре убития. Бил братовчед на Кишан, който се оженил за момиче от нейното село. Всички мъже, жени и деца от Сундер отишли на погребението. Накрая тя заговорила пред насъбралите се селяни. Била разрошена, кехлибарените й очи блестели от гняв и решителност. Тя упрекнала онези, които искали да угодят на дакаитите, призовала ги да се съпротивяват, да се борят, да убиват, ако е нужно, за да защитят живота и земята си. Смаяни — колкото от внезапното й съживяване след двегодишната скръб, толкова и от войнствената й реч — селяните се развълнували и надъхали. И още там, на място, разработили план за действие и съпротива.

До дакаитите стигнала вестта, че селяните от Сундер са решени да им се противопоставят. Заплахите, престрелките и набезите довели назряващия сблъсък до точката, в която битката била неизбежна. Бандитите пратили заплашително предупреждение, че в определен ден селяните трябва да предадат голям налог, иначе щели да пострадат жестоко.

Хората се въоръжили със сърпове, брадви, тояги и ножове. Жените и децата били евакуирани в съседно село. Страх и съжаление обзели редиците на мъжете, които останали в селото. Неколцина заявили, че борбата им е глупав инат и че да се плащат налози не боляло толкова, колкото от смъртта. Дошли братята на убития, вдъхнали на селяните кураж и утеха и порицали отстъпниците страхливци.

Било съобщено, че по пътя откъм града се задават мъже. Селяните се скрили зад набързо издигнатите барикади между глинените си къщи. Възбудени и уплашени, те тъкмо се готвели да нападнат, когато станало ясно, че мъжете са техни съюзници. Щом седмица по-рано Прабакер чул за войната с дакаитите, събрал група от шестима приятели и братовчеди от бордея, в който живеел, и пристигнал при семейството си. По това време бил само на петнайсет, а най-възрастният от приятелите му — едва на осемнайсет, но били улични бойци от един от най-бандитските квартали на Бомбай. Един от тях — Раджу, високо момче с хубаво лице и бухнала коса като на бомбайска кинозвезда — имал пистолет. Той го показал на селяните и ги насърчил.

Наглите и самоуверени дакаити пристигнали в селото един час преди залез-слънце. Водачът им още не бил довършил първата смразяваща кръвта закана, когато Раджу излязъл от скривалището си и тръгнал право към тях, като стрелял на всяка трета крачка. Брадви, сърпове, ножове, тояги и камъни полетели от барикадите, запратени от отчаяните селяни, за да сеят смърт. Раджу вървял все така уверено и с последния куршум улучил от упор водача на дакаитите в гърдите. Когато мъжът се строполил на земята, бил вече мъртъв, разказваха селяните.

Останалите ранени дакаити се пръснали и повече никой никога не ги видял. Отнесли тялото на убития водач в полицейското управление на окръг Джамнер. Всички селяни твърдели едно и също — че се съпротивлявали срещу дакаитите и в суматохата бандитите сами застреляли водача си. Изобщо не споменали името на Раджу. След два дни празненства младежите се върнали в града с Прабакер. Храбрият и дързък Раджу загинал година по-късно при сбиване в бар. Две от останалите момчета починали при подобни обстоятелства, а друго излежавало дългосрочна присъда в затвора заради престъпление на страстта, свързано с любовта му към една актриса и враждата с неговия съперник.

След като се научих да говоря марати, селяните ми разказваха много пъти за голямата битка. Заведоха ме на историческите места, където се бяха укривали и където се бе състоял боят. Разиграха го няколко пъти, а момчетата винаги спореха кой да бъде Раджу. Не по-малко важни за разказа бяха историите за младежите от града, били се редом с тях. Селяните си припомняха съдбата на всеки от тях — бяха ги научили от гостуванията на Прабакер — и ми я разказваха като част от великата сага. При всички разкази и спорове Рухмабай Каре се ползваше с особено уважение. Те я обичаха, гордееха се с нея и й се възхищаваха за ролята на подбудителка, която бе изиграла с речта си на гробището — първия и последен път, когато бе говорила пред селяните. Уважаваха нейната дързост и силата на волята й. Но едновременно, чрез борбата с дакаитите; празнуваха и нейното завръщане след мъката и отчаянието — завръщането на силната, проницателна, засмяна жена, каквато винаги е била. В това бедно, скромно село никой не се съмняваше и не забравяше, че богатството на селото са хората.

И всичко това бе изписано по прелестното й лице. Бръчките по високите й скули бяха вирове, в които са се събирали нейните сълзи. Не изговорени въпроси без отговор разделяха пълните й червени устни, когато бе сама или увлечена в работата си. Решителността придаваше резки очертания на гордо вдигнатата й брадичка с трапчинка по средата. А няколко бръчици разсичаха челото между веждите й, сякаш в гънките на кожата бе събрала чудовищното и скръбно осъзнаване, че няма щастие без мъка, че всяко богатство си има цена и че няма живот, който рано или късно да не получи в пълна мяра своя дял от скръб и смърт.

Общуването ми с Рухмабай започна от първата сутрин. Спях на въженото легло пред къщата на Кишан така дълбоко, че продължавах да хъркам мощно, когато призори тя изведе млечните си биволици навън. Едно от животните, привлечено от хъркането ми, решило да ме проучи. Събуди ме някакво мокро, задушаващо чувство и аз се стреснах. Отворих очи и видях огромния розов език на грамаден бивол да захлупва лицето ми. Разкрещях се, слисан и ужасен, паднах от леглото и побягнах на четири крака.

Рухмабай много се смя, но смехът й не беше злоблив, а откровен и добродушен — в него не прозвънваха ножове. После тя ми протегна ръка да ми помогне, аз я поех и също се засмях.

— Гаии! — възкликна тя и посочи биволицата, с което наложи основното правило, че ако ще общуваме с думи, аз ще съм този, който ще учи чужд език. Бивол!

Взе една чаша и приклекна до вимето на огромната черна виторога биволица, за да издои мляко. Гледах как млякото цвърка право в чашата. С няколко сръчни движения я напълни, а после ми я поднесе и избърса ръба й с червения си памучен шал.

Аз съм градско момче. Роден съм и съм израсъл в доста голям, три милионен град. Една от причините години наред да успявам да бягам и да се крия, е това, че обичам големите градове и в тях се чувствам напълно спокоен и уверен. И всички подозрения на градското момче, и ужасът от селото се надигнаха в мен, когато поех чашата току-що издоено мляко. Беше топло на пипане. Миришеше на биволица. В чашата като че плуваха някакви неща. Подвоумих се. Имах чувството, че Луи Пастьор стои зад гърба ми, вперил поглед в чашата през рамото ми, и го чувах как казва: „Ъъъ, мосю, на Ваше място първо бих сварил това мляко…“

Преглътнах предразсъдъците, страха и млякото наведнъж, на няколко глътки. Не беше толкова лошо, колкото очаквах — плътен сметанов аромат с нотка на сушени треви и биволски привкус. Рухмабай грабна чашата от ръката ми и приклекна да я напълни повторно, но настоятелните ми умолителни възражения я убедиха, че една чаша ми стига.

След като си измихме лицата и зъбите и приключихме с тоалета си, с Прабакер солидно закусихме с чай и роти под погледа на Рухмабай. Пресни роти — плоски питки, се пържеха всеки път за закуска в намазан с олио тиган на открития огън. Върху топлия, подобен на палачинки хляб слагаха бучка гхи — пречистено масло — и голяма лъжица захар, а после го навиваха на руло, толкова дебело, че едвам го обхващах, и го ядяха с чаша горещ, сладък чай с мляко.

На закуска Рухмабай ни гледаше в устата и ни боцваше с пръст или ни плясваше по главите или по рамената всеки път, когато понечехме да си поемем въздух. Попаднали в клопката й, дъвчейки иначе наистина вкусната храна, и двамата хвърляхме потайно погледи, към младите жени, които пържеха, с надеждата, че това роти, след вече третото четвъртото, което бяхме изяли, ще е последното.

И така, през всички тези седмици денят ми в селото започваше с чаша биволско мляко, измиване и най-накрая — продължителна закуска с чай и роти. Повечето сутрини излизах с мъжете на нивите с царевица, просо, пшеница, бобови растения и памук. Работният ден се разделяше на две части от по три часа с обедна почивка и сиеста по средата. Децата и младите жени ни носеха обяда в многобройни неръждаеми съдове. Той обикновено се състоеше от вездесъщите роти, пикантен дал от леща и чътни от манго и суров лук, подправело със сок от лайм. След като обядвахме заедно, мъжете си намираха някое по-тихо и сенчесто местенце, за да подремнат около час. Когато се залавяха отново за работа, нахранени и отпочинали, те се трудеха с повече енергия и въодушевление, докато старшият на групата не обявеше, че приключват за деня. След това селяните се събираха на някой от главните пътища, пооправяха си вида и със смях и шеги се завръщаха в селото.

В самото село почти нямаше работа за мъже. Готвенето, чистенето, прането и цялата къщна работа се вършеше от жените — най-вече от младите, наставлявани от по-възрастните. Селските жени работеха средно по четири часа на ден. Сеитбата и жътвата изискваха повече усилия, но общо взето селяните от Махаращра работеха по-малък брой часове от градските работници.

Тук не беше рай. Някои мъже се бъхтеха и след работата на обществените ниви, за да изкарат нещичко от посевите памук в частните си парцели със скалиста почва. Рано или късно идваха дъждовете. Нивите се наводняваха или пък ги връхлиташе напаст от насекоми и болести по растенията. Жените нямаха отдушник за реализиране на творческите си способности и се примиряваха с дългото, мълчаливо закърняване на своите дарби. Други наблюдаваха бавното пропадане на умни деца, които биха постигнали много повече на някое друго, по-оживено място, но никога нямаше да видят нещо по-различно от селото, нивите и реката. Понякога, много рядко, някой мъж или жена се чувстваха до такава степен окаяни и нещастни, че всички слушахме как цяла нощ вопли раздираха мрака.

Но, точно както бе казал Прабакер, хората пееха почти всеки ден. Ако изобилието от добра храна, смях, песни и дружелюбие може да се приемат за показатели на благополучието и щастието, то по качество на живот селяните бяха задминали западните си събратя. През шестте месеца, които прекарах там, никога не чух свиреп глас, нито видях вдигната от ярост ръка. Нещо повече, мъжете и жените в селото на Прабакер бяха яки и здрави. Дядовците и бабите бяха закръглени, но не дебели, родителите — силни и с грейнали очи, а децата — с прави крака, умни и жизнени.

В селото цареше чувство за сигурност, каквото нито един от известните ми градове не вдъхва: сигурността, която възниква, когато човешките същества и природата на едно място станат взаимозаменяеми, когато идентичността им съвпадне. Характерният за града звук е тракането на чука, подобно на шума на гърмящата змия — предупреждението за нападащата змия на бизнеса. Но селото непрекъснато е подложено на движение — онова, което се променя в природата, се възстановява при следващото завъртане на годишния кръговрат. Онова, което расте от земята, винаги се завръща. Онова, което цъфти, умира, за да разцъфне отново.

След като поживях в селото около три месеца, Рухмабай и жителите на Сундер ми подариха частица от тази сигурност — част от тях и от техния живот, която промени моя завинаги. В деня, когато започна сезонът на мусоните, аз плувах в реката заедно с още десетина млади мъже и двайсетина деца. Черните облаци, които от седмици се мръщеха от небето, се струпаха от хоризонт до хоризонт и сякаш притиснаха върховете на най-високите дървета. Въздухът, след осем месеца суша, бе така изобилно напоен с аромата на дъжд, че бяхме пияни от вълнение.

— Паус алла! Салла гуррии! — неспирно викаха децата и стискаха ръцете ми. Сочеха небето и ме дърпаха към селото. — Ще вали! Да се прибираме!

Докато тичахме, паднаха първите капки дъжд. Само след секунди те преминаха в порой. След минути пороят се превърна във водопад. След час мусонът се лееше като из ведро — толкова плътен, че на открито трудно се дишаше, без да събереш шепи около устата си и да направиш малка пещера от въздух.

Отначало селяните танцуваха в дъжда и си погаждаха номера. Някои взеха сапун и се изкъпаха под небесния душ. Други отидоха в местния храм и коленичиха да се молят. Трети се заеха да поправят покривите на къщите си и отводнителните канавки около кирпичените стени.

Накрая всички спряха и просто се загледаха в разветите, плющящи, къдрещи се завеси от дъжд. На вратата на всяка къща се бяха струпали лица и всяка светкавица осветяваше застинали живи картини на почуда.

Този неколкочасов порой бе последван от също толкова продължително затишие. Слънцето грейна и дъждовната вода започна да се изпарява от затоплената земя. Първите десет дни от сезона минаха по същия начин, с яростни бури и затишия, сякаш мусонът проучваше къде са слабите места на селото, преди да предприеме окончателното нападение. А после, когато се изсипа големият дъжд, настана същинско езеро във въздуха и валя почти без прекъсване седем дни и седем нощи. На седмия ден бях на брега на реката и перях новите си дрехи, когато дъждът рукна. Посегнах да си взема сапуна и разбрах, че камъкът, върху който го бях сложил, е потънал. Водата, която дотогава галеше босите ми крака, се вдигна за секунди от глезените до коленете ми. Докато погледна нагоре към бурната придошла река, тя стигна бедрата ми и продължаваше да се вдига.

Стъписан и разтревожен, аз излязох от водата, понесъл мокрите си дрехи, и тръгнах към селото. По пътя спирах два пъти и гледах доколко е придошла реката. Тя бързо заля стръмните брегове, а после обширната полегата равнина започна да потъва под всепоглъщащия потоп. Всичко се случваше толкова бързо — придошлата река заливаше равнината, настъпваше към селото с бавен човешки ход. Уплаших се и хукнах да предупредя селяните.

— Реката! Реката идва! — крещях аз на развален марати.

Селяните усетиха тревогата ми, но не ме разбираха. Те се скупчиха около мен. После извиках Прабакер и го затрупах с въпроси.

— Лин, какво ти става? Хората много се тревожат за теб.

— Реката! Тя приижда бързо! Ще помете селото!

Прабакер се усмихна.

— О, не, Лин. Това няма да стане.

— Казвам ти! Видях я. Прабу, не се шегувам! Шибаната река ще ни наводни!

Прабакер преведе на другите. Всички се засмяха.

— Луди ли сте? — изкрещях отчаяно. — Никак не е смешно!

Те се разсмяха още по-силно, струпаха се около мен и започнаха да ме галят и потупват, за да ме успокоят, а засмените им гласове ми говореха успокоителни думи и въздишаха. После, начело с Прабакер, ме забутаха и повлякоха към реката.

Реката, само на неколкостотин метра по-нататък, не беше река, а потоп: огромен кален потоп, който помиташе долината с могъщи вълни и въртопи. Докато стояхме там, дъждът удвои силата му, а дрехите ни подгизнаха като пръстта. Придошлата река продължаваше да вилнее и да поглъща земя с всеки удар на сърцето ми.

— Виж онези пръчки, Лин — посочи ми Прабакер с особено дразнещ успокоителен тон. — Това пръчките за играта на наводнението. Помниш ли кога хората ги забиха в земята? Сатиш и Пандей, Нараян и Бхарат… Помниш ли?

Помнех. Преди дни имаше някаква томбола. Написаха сто и дванайсет числа на листчета за всеки мъж в селото и после ги смесиха в празно гърне за вода, наречено матка. Мъжете се наредиха да теглят числата, а после разбъркаха същите листчета в гърнето за втори път. На едно малко момиченце предоставиха честта да изтегли шестте печеливши числа от гърнето. Цялото село наблюдаваше церемонията и ръкопляска радостно на победителите.

Шестимата печеливши се удостоиха с правото да забият в земята дървени колове, високи малко повече от метър. Тримата най-стари мъже в селото също имаха право да забият дървен кол, без да участват в томболата. Те прилежно избраха местата и по-млади мъже побиха дървените им колове в пръстта. Когато всичките девет кола бяха забити, вързаха знаменца с името на всеки, а после хората се прибраха по къщите.

Наблюдавах това на сянка под едно клонато дърво. Точно тогава работех по малкия си разговорник на марати с фонетично изписани думи, които чувах всеки ден из селото. Не обърнах особено внимание на церемонията и така и не попитах какво цели.

Докато стояхме под поройния дъжд и наблюдавахме как реката пълзи към нас, Прабакер обясни, че дървените колове били част от играта с наводнението, която се разигравала всяка година. На най-старите мъже в селото и на шестимата победители от томболата се предоставял шанс да предскажат докъде ще придойде водата. Дървените пръти със знаменца от жълта коприна обозначаваха догадките им.

— Виждаш ли знаменце? — попита ме Прабакер и посочи най-далечния кол. — То ще загуби. Реката ще стигне до него и го потопи утре или още довечера.

После преведе на хората какво ми е казал и те избутаха напред Сатиш, якия кравар. Почти потъналият кол беше неговият и той, забил поглед надолу, със засрамен смях прие добродушните задявки на приятелите си и ехидните усмивки на старците.

— А този тук — продължи Прабакер и посочи най-близкия кол, — този тук реката няма да докосне. Тя никога не стига по-далече оттук. Старият Дипакбай избрал мястото да забие кола си. Той мисли, че тази година мусонът ще е тежък.

Селяните бяха загубили интерес и вече вървяха или тичаха обратно към селото. С Прабакер останахме сами.

— Но… откъде знаете, че реката няма да стигне по-нататък?

— Ние сме тук отдавна, Лин. Село Сундер го има на това място от две хиляди години. Съседното село, Натинкера, го има от много по-отдавна, към три хиляди години. На други места, не близо тук, на хората се случва лошо от наводненията през време на мусона. Но не тук. Не в Сундер. Нашата река никога не е стигала толкова далече. Тази година също аз не мисля да стигне чак дотук, въпреки че старият Дипакбай така казва. Всички знаят къде ще спре реката, Лин.

Той присви очи и се загледа в облаците.

— Обикновено чакаме, докато дъждът спре и тогава излизаме от къщите да видим прътите от играта с наводнението. Лин, ако няма нищо против, плувам в дрехи и преди да се прибера, ще трябва да изстискам водата от моите кокалите.

Бях се взрял право напред. Той погледна отново струпаните облаци и ме попита:

— В твоя страна, Лин, не знаете ли къде спира реката?

Не му отговорих. Той ме потупа няколко пъти по гърба и тръгна. Сам, аз гледах пропития с дъжд свят и най-сетне вдигнах очи към небето.

Мислех за друга река, онази, която протича през всеки от нас, без значение откъде идваме — по целия свят. Реката на сърцето и неговите желания. Чистата, най-важната истина за това какъв е всеки от нас и какво може да постигне. Цял живот съм бил боец. Бях винаги готов, прекалено готов да се боря за онова, което обичам, и срещу онова, което ненавиждам. Накрая се превърнах в изражение на тази борба, а истинската ми природа бе скрита зад маска от злоба и враждебност. Посланието, което излъчваха лицето и движенията на тялото ми, беше същото като на много други корави мъже — „Не се ебавай с мен!“ Накрая вече бях толкова добър в изразяването му, че целият ми живот се превърна в това послание.

Но в селото не го разпознаваха. Никой не можеше да разчита езика на тялото ми. Те не познаваха други чужденци и нямаше с кого да ме сравнят. Ако бях мрачен или дори само сериозен, те се смееха и ме тупаха насърчително по гърба. Възприемаха ме като мирен човек, без значение какво е изражението ми. Аз бях шегаджия, работяга, човек, който прави смешки на децата, пее с тях, танцува с тях и се смее с открито сърце.

И мисля, че наистина се смеех така. Даде ми се възможност да стана нов човек, да последвам онази вътрешна река и да стана човекът, който винаги съм искал да бъда. В мига, в който научих за дървените колове и играта с наводнението, няма и три часа по-рано, аз стоях сам в дъжда. Майката на Прабакер ми каза, че е свикала женско събрание в селото: бе решила да ми даде ново име, име от щата Махаращра, като нейното. Тъй като живеех в къщата на Прабакер, решиха да приема фамилията Каре. Кишан беше баща на Прабакер и като мой осиновител традицията повеляваше да взема името му за мое второ име. А тъй като според тях характерът ми е благословен с мирно щастие, заключи Рухмабай, жените бяха одобрили нейния избор на име за мен: Шантарам, което означава човек на мира, или човек на божия мир.

Тези селяни забиха своите колове в пръстта на моя живот. Те знаеха на кое място в мен реката спира и отбелязаха това място с ново име. Щантарам Кишан Каре. Не зная дали бяха открили това име в сърцето на човека, за когото ме смятаха, или го посадиха там като дърво на желанията, за да порасне и разцъфти. Но независимо дали бяха открили този мир, или го бяха създали, истината е, че човекът, който съм днес, се роди в онези мигове, докато стоях до коловете, подложил лице под струите на кръщелния дъжд. Шантарам. По-добрият човек, който бавно и много по-късно започнах да ставам.

СЕДМА ГЛАВА

— Тя красива проститутка — умоляваше ме Прабакер. — Толкова е дебела и то в най-сериозните и най-важните места. Можеш да грабиш с шепи, откъдето си щеш. Ще си в толкова възбуда, че ще ти призлее!

— Предложението ти е изкусително, Прабу — отвърнах, сдържайки смеха си, — но не ме интересува. Едва вчера си тръгнахме от селото и умът ми е още там. Просто… не съм в настроение.

— Настроение няма проблем, баба. Почнеш ли да помпаш здраво, лошо настроение скоро промени се, футафут.

— Може и да си прав, но все пак смятам да откажа.

— Ама тя много опит! — изхленчи той. — Хората ми казаха, че тя правила секси бизнес страшно много пъти и със страшно много стотици клиенти само в този хотел! Видях я. Погледнах я вътре в очите и знам, че тя много голям специалист по секси бизнес.

— Не искам проститутка, Прабу, независимо колко е опитна.

— Но ако само я видиш. Ще си луд за нея.

— Извинявай, Прабу.

— Но аз им казах… че ти ще дойдеш да я видиш. Само виждаш. Да гледаш лошо няма, Линбаба.

— Не.

— Ама… ако не дойдеш с мен и не гледаш нея, няма да мога да си прибера парите депозит!

— Платил си депозит?

— Да, Лин.

— Платил си депозит, за да правя секс с жена в този хотел?

— Да, Лин — въздъхна той, вдигна ръце и ги отпусна в безпомощен жест. — Шест месеца в селото ти беше. Шест месеца без секси бизнес. Мислех, че ти сигурно чувстваш големи силни нужди. А сега на мен няма да ми върнат парите депозит, ако поне мъничко не хвърлиш на нея едно око.

— Добре — въздъхнах аз и повторих безпомощния му жест. — Хайде да я видим, само за да ти върнем парите.

Затворих вратата на хотелската стая и я заключих. Тръгнахме заедно по коридора. Хотел „Апсара“ в Аурангабад, северно от Бомбай, беше на повече от сто години, построен за една друга, по-разкошна епоха. Големите му стаи с високи тавани бяха украсени с открити балкони над оживената улица, а корнизите и розетките по таваните бяха фино изпипани. Мебелите бяха очукани и нахвърляни в случайни комбинации, а килимът в коридора на много места се беше протрил до дупка. Боята се лющеше, стените бяха зацапани, стаите — евтини. Тъкмо мястото, както ме увери Прабакер, да прекараме една щастлива нощ на път за Бомбай.

Спряхме пред една врата в другия край на нашия етаж. Прабакер трепереше от вълнение, очите му се блещеха обезпокоително.

Почуках и вратата се отвори почти веднага. Една жена, над петдесетгодишна, застана на прага. Беше облечена със сари в жълто и червено и ни изгледа накриво. В стаята отзад имаше няколко мъже. Бяха облечени в дхоти и с бели шапчици като селяните от селото на Прабакер, седяха на пода и вечеряха обилно с дал, ориз и роти.

Жената излезе в коридора, затвори вратата след себе си и се втренчи в Прабакер. Той беше с цяла глава по-нисък от нея и отвърна на злобния й поглед, като на свой ред се вторачи в нея като малкия помощник на училищния побойник.

— Видя ли, Лин? — измърмори той, без да откъсва очи от нея. — Видя ли какво ти казах?

Аз виждах простовато широко лице с голям нос като камба и презрително присвити устни — толкова тънки, че устата й ми приличаше на сръчкана с пръчка мида. Лицето и шията й бяха намазани с плътен слой грим като на гейша, който така подчертаваше намръщеното й изражение, че приличаше на разбойничка.

Прабакер заговори на жената на марати:

— Покажи му!

В отговор тя разтвори горната част на сарито си и ми показа тлъст корем. Стисна между дебелите си пръсти два-три пръста плът. Гледаше ме с вдигната вежда и ме подканваше да я похваля.

Прабакер изстена тихо и опули очи.

Тогава жената се огледа театрално наляво и надясно по коридора, а после вдигна малко блузата си и показа дълга, тънка, провиснала гърда. Хвана гърдата и я раздруса към мен, като вдигаше вежда с озадачаващо непроницаемо изражение. Моята догадка, лутайки се в тъмното, беше, че най-вероятно е презрителна високомерна усмивка.

Прабакер се опули още повече и задиша шумно с отворена уста.

Жената покри гърдата си, врътна глава и метна през рамо дългата си черна плитка. Хвана я с две ръце и започна да приплъзва пръсти към края й, сякаш тя беше полуизцедена туба паста за зъби. Под пръстите й се събра голяма капка кокосово масло и капна на изтъркания килим.

— Виж какво, Лин — измънка Прабакер, зяпнал жадно и почти уплашено капките масло. — Ако не искаш да правиш секси бизнес с тази жена… ако… ако наистина не искаш… ами… мога да използвам тоя депозит за себе си…

— Ще те чакам в стаята, Прабу — отвърнах и се усмихнах учтиво на жената. Поклоних й се леко и се изнесох към стаята, съпроводен от презрителното й изръмжаване.

Реших да използвам това време, за да си обогатя речника по марати. В списъка вече имаше около шестстотин думи за ежедневна употреба.

Записвах ги на листчета, когато хората от селото ми ги обясняваха, а после ги преписвах в дебел тефтер за бъдещи справки. Последните, най-скорошните листчета бяха пръснати по малкото писалище и тъкмо бях почнал да ги записвам в тефтера, когато вратата рязко се отвори и Прабакер нахлу в стаята. Той ме подмина безмълвно и се тръшна по гръб на леглото си. Откакто го оставих пред вратата на проститутката, бяха минали около девет минути.

— О, Лин! — изстена той щастливо, ухилен срещу тавана. — Знаех си, знаех, че тя е много опитна жена!

Вторачих се озадачено в него.

— О, да! — възкликна той, седна и овеси надолу късите си крака. — Много си струваше тя парите! И аз също й направих много, много добър секс. А сега! Хайде да излезем! Ще си хапнем яденета и ще си пием, и купон!

— Само ако си сигурен, че ще имаш сили — измърморих.

— О, там няма нужда от сили, баба. Това място, където аз заведа теб, толкова хубаво място, че често можеш да седнеш, докато си пиеш.

Прабакер удържа на думата си и ме заведе в една дупка на около час пеш от последната автобусна спирка в покрайнините на града. С питиетата за сметка на заведението ние се настанихме сред навалицата от прашни, сериозни пияници, насядали на единствената каменна пейка в бара. Австралийците наричат такива места таен магазин за грог — нелегален бар, в който мъжете се наливат с алкохол менте на тайни цени.

Хората, при които седнахме, бяха работници, фермери и обичайният набор от нарушители на закона. Всичките бяха с кисели, изтормозени физиономии. Говореха малко или мълчаха. Свирепи гримаси разкривяваха лицата им, докато гълтаха домашната шльокавица с гаден вкус, а след всяка чаша сумтяха, охкаха и се задавяха. Ние с Прабакер се настанихме при тях и гаврътнахме питиетата на една глътка, като си запушихме носовете и изляхме гадното менте в гърлата си. Със свирепа решителност напрегнахме воля, за да задържим отровата в коремите си. А щом се поокопитихме, обърнахме с голяма неохота и следващата чаша отрова.

Тук се пиеше мрачно и без кеф. Напрежението личеше по всички лица. На някои им дойде твърде много и те се измъкнаха, победени. Други окапваха, но бяха принуждавани да продължат от измъчените насърчения на братята си по страдание. Прабакер дълго мисли над петата си чаша летлива течност. Мислех, че ще си признае поражението, но най-накрая той въздъхна и я преглътна. Тогава един мъж захвърли чашата си, стана, застана по средата на мизерната стаичка и зарева фалшиво някаква песен. Всички ние се разкрещяхме възторжено и по това разбрахме, че сме яко пияни.

Един по един, всички изпяхме по една песен. Ридаещо изпълнение на индийския национален химн бе последвано от религиозни песнопения. Любовни песни на хинди звънтяха до сърцераздирателни газали. Двамата яки келнери се усетиха, че пиянството е минало в нова фаза. Те оставиха подносите и чашите и се настаниха на високите столчета от двете, страни на вратата. Усмихваха се до уши, кимаха, клатеха глави и прегръщаха нежно с дебелите си ръце здравите, дълги дървени бухалки. Всички ръкопляскахме и подвиквахме на всяка песен. Когато дойде моят ред, изпях, и аз не знам защо, едно старо парче на „Кинкс“ — You Really Got Me.

„Момиче, ти ме побъркваш,

чак нощем не мога да спя…“

Така се бях натряскал, че почнах да уча и Прабакер, а той беше достатъчно къркан да ми приглася на припева.

„О, да, о, Боже, ти си момиче!

И ме побъркваш ужасно!“

Докато се връщахме по дългия тъмен път към града, продължавахме да пеем. Продължавахме да пеем и когато белият „Амбасадор“ ни подмина бавно и обърна. Продължавахме да пеем, когато колата ни подмина отново, пак обърна и ни прегради пътя отстрани на шосето. От нея слязоха четирима мъже, а шофьорът остана зад волана. Най-високият ме грабна за ризата и изкряска някаква заповед на марати.

— Какво е това? — изломотах му и аз на марати.

Друг мъж се приближи и рязко ме удари. Главата ми отхвърча. Още два силни удара разбиха устата и носа ми. Залитнах назад и усетих, че съм нестабилен с единия крак. Паднах и видях как Прабакер се нахвърли срещу четиримата, с разперени ръце, за да им попречи да стигнат до мен. Надигнах се и събрах сили. Успях да нанеса ляво кроше и един удар с десен лакът — за мой късмет и двата бяха много силни. Зад мен Прабакер падна, после скочи на крака, но отнесе такъв тупаник, че се просна зашеметен на земята. Опитах се да застана до него и да го защитя с крака, но се спънах и също паднах. Заваляха удари и ритници. Прикрих се, а един тих глас в ума ми повтаряше: Познавам това… Познавам го…

Мъжете ме хванаха, единият опитно и сръчно ми пребърка джобовете. Пиян и пребит, виждах надвесените над мен хора като в мъгла. После чух още един глас, гласа на Прабакер, разбирах някои думи от молбите му и дръзките обиди, които сипеше върху тях. Скара им се, че срамели страната и народа си с това, че са пребили и ограбили чужденец, гостенин, който нищо не им е направил. Беше дълга реч, в която ги нарече страхливци и спомена Махатма Ганди, Буда, бог Кришна, майка Тереза и боливудската кинозвезда Амитабх Бачан само в едно изречение. Това им подейства. Водачът на групата приклекна до мен. Замаян от пиенето, се опитах да стана и да продължа да се бия, но другите ме бутнаха и ме притиснаха на земята. Познавам това… Познавам го…

Мъжът се наведе и ме погледна в очите. Лицето му бе сурово безстрастно и много приличаше на моето. Той разтвори скъсаната ми риза и пъхна нещо вътре. Бяха паспортът и часовникът ми.

Станаха, изгледаха Прабакер за последно с непонятна омраза и се качиха в колата. Вратите се затръшнаха и колата офейка, разпръсквайки прах и дребни камъчета.

Мъката на Прабакер — след като се убеди, че не съм пострадал тежко и вече можеше спокойно да реве и хленчи — бе неутешима. Обвиняваше себе си шумно и непрекъснато, че ме е завел в този отдалечен бар и ни е оставил да се натряскаме. Каза съвсем откровено, че с радост би поел раните ми върху своето тяло, ако беше възможно. Знамето на неговата гордост, че е най-добрият бомбайски уличен гид, сега бе наполовина свалено. А страстната му безусловна любов към неговата страна, Бхарат Матаджи, Майка Индия, бе понесла по-тежки удари, отколкото тялото може да понесе.

— Лин, има само едно добро, което можем да направим — заключи той, когато си измих лицето на мивката в голямата баня с бели плочки в хотела. — Като се върнем в Бомбай, трябва да изпратиш телеграма на твое семейство и твои приятели за още пари и трябва да отидеш в твоето посолство на Нова Зеландия да се оплачеш за злополука.

Избърсах си лицето, наведох се над мивката и се огледах в огледалото. Не бях пострадал особено тежко. Оформяше се синина около окото. Носът ми беше подут, но не счупен. Устните ми бяха разранени и подпухнали, а по бузите и челюстта ми имаше драскотини от ритниците. Можеше да е много по-зле и аз го знаех. Бях израсъл в бандитски квартал, в който бандите от работническата класа се дебнеха една друга и бяха безмилостни към самотници като мен, които отказваха да се присъединят към някоя от тях. После и затворът. Никой не ме е пребивал по-жестоко от униформените, на които им плащат, за да пазят мира — от надзирателите. Точно това си бе спомнил гласът, собственият ми глас… Познавам това… Това беше споменът — как трима-четирима офицери от наказателния отряд ме притискат, а още двама-трима ме млатят с юмруци, палки и ботуши. Сигурно винаги е по-лошо да те пребият точно те — нали уж са добрите. Когато те млатят лошите, тогава разбираш и го приемаш. Но когато добрите те приковават с белезници за стена, а после се изреждат да те тъпчат и ритат, цялата система, целият свят троши костите ти. А после — и писъците. Писъците на другите мъже, другите затворници. Всяка нощ.

Вгледах се в собствените си очи в огледалото и се замислих за предложението на Прабакер. Невъзможно беше да се свържа с посолството на Нова Зеландия, нито с което и да било посолство. Не можех да се свържа със семейството и приятелите си, защото полицията ги следеше и само това чакаше. Нямах си никого. Нямаше помощ отникъде. Нямах пари. Крадците бяха взели всичко, което имам, до последния цент. Иронията не ми убягна — избягалият въоръжен обирджия бе обран до шушка. Какво ми каза Карла, преди да замина за селото? Не пий алкохол по време на пътуването…

— Няма пари в Нова Зеландия, Прабу — казах му, докато се прибирахме. — Няма семейство, което да помогне, няма приятели, няма и помощ от посолството.

— Няма пари?

— Няма.

— И не можеш да вземеш още? Отникъде?

— Не — отвърнах и събрах малкото си багаж в раницата.

— Това много сериозни неприятности, Лин, извинявай, че ти го казвам в насиненото надраното лице.

— Знам. Според теб можем ли да продадем часовника ми на управителя на хотела?

— Да, Лин, аз мисля съм сигурен. Много хубав часовник. Но мисля той няма да ни даде голяма справедлива цена. В такива работи индийски бизнесмен прибира си религията в задния джоб и много силно с тебе се пазари.

— Няма значение — отвърнах и щракнах закопчалките на раницата. — Стига да може да покрием сметката и да хванем нощния влак за Бомбай, за който говореше. Хайде, стягай си багажа и да вървим.

— Това много, много, много сериозни неприятности — каза той, щом затворихме стаята за последен път и тръгнахме по коридора. Без пари лоша работа в Индия, Лин, ти казвам.

Намръщената му физиономия и присвитите устни не изчезнаха чак до Бомбай. С парите от продадения часовник успях да платя хотела в Аурангабад, останаха ми и за два-три дни в Къща за гости „Индия“ в Бомбай. След като оставихме багажа в любимата ми стая, аз изпратих Прабакер до малкото фоайе на хотела, като напразно се мъчех да съживя малкото чудо на прекрасната му усмивка!

— Ще оставиш всичките тия нещастия на моя грижа — каза той, съвсем сериозен. — Ще видиш, Лин. Аз тебе направя щастлив резултат.

Сподирих го с поглед как слиза по стълбите, а после чух управителя, Ананд, да ми подвиква дружески на марати.

Обърнах се с усмивка и се заприказвахме на марати. След шестте месеца на село можех да говоря с прости, ежедневни разговорни фрази, въпроси и изречения. Скромно постижение, но Ананд очевидно остана много доволен и учуден. След неколкоминутен разговор той извика всички колеги — управители и камериери — да ме чуят как говоря на техния език. Всички те също реагираха с радост и почуда. Познаваха чужденци, които говореха слабо хинди, дори и такива, които го говореха добре, но никой от тях не беше срещал чужденец, който може да разговаря с тях на собствения им любим марати.

Разпитаха ме за село Сундер — никога не бяха чували за него. Разговаряхме за ежедневието, което те добре познаваха от собствените си села и си представяха идилично в спомените. След като поприказвахме, се върнах в стаята си. Едва бях затворил вратата, когато по нея предпазливо се почука.

— Извинете, моля. Прощавайте, че ви безпокоя. — Гласът принадлежеше на висок и слаб чужденец, може би немец или швейцарец, с рядка брада на продълговатото лице и руса коса, прибрана в дебела плитка. — Чух ви, че говорите с управителя и камериерите, и… Ясно е, че сте от много време в Индия… и… Хашиш. Ние с приятелката ми току-що пристигнахме и искаме да купим хашиш. Вие… Може би знаете откъде можем да си купим хашиш, без никой да ни издаде и без неприятности с полицията?

Знаех, разбира се. До края на нощта им помогнах също да сменят пари на черно без риск да ги издадат. Брадатият германец и приятелката му останаха доволни от сделката и ми платиха комисионна. Черноборсаджиите — приятели на Прабакер и негови хора на улицата, се зарадваха, че съм им довел нови клиенти и също ми платиха комисионна. Знаех, че на всяка улица в „Колаба“ ще има и други чужденци, които не искат да се минат. Този разговор на марати с Ананд и камериерите в хотела, случайно дочут от двамата немци, ми беше подсказал как да оцелея в града.

По належащ проблем обаче беше туристическата ми виза. Когато Ананд ме регистрира в хотела, ме предупреди, че е изтекла. Всички хотели в Бомбай трябваше да поддържат регистър за гостите — чужденци със записани номера на валидни визи за всяко чуждо име и паспортен номер. Този регистър бе известен като Си-формуляр и полицията ги следеше много внимателно. Пресрочването на визата беше сериозно престъпление в Индия. Понякога за това наказваха със затвор до две години, а полицията налагаше тежки глоби на хотелските служители, които си позволяваха нередности със Си-формуляра.

Ананд ми го обясни сериозно, преди да запише цифрите и да ме регистрира. Той ме харесваше. Беше от Махаращра, а аз бях първият чужденец, който разговаряше с него на марати. Веднъж можеше да наруши правилата заради мен, но ме предупреди незабавно да отида в Отдела за регистрация за чужденци в полицейското управление и да се погрижа за удължаване на визата.

Седях в стаята си и претеглях възможностите. Не бяха много. Имах малко пари. Вярно, че неволно бях открил начин да припечелвам пари като посредник и да помагам на предпазливите чужденци да се оправят с черноборсаджиите. Но не бях сигурен, че така можех да изкарам достатъчно, за да живея на хотел и да се храня по ресторанти. Несъмнено парите нямаше да стигнат за самолетен билет, за да напусна Индия. А на всичкото отгоре вече бях пресрочил визата си и формално бях извършил престъпление. Ананд ме увери, че полицаите ще сметнат просрочената виза за обикновено недоглеждане и ще я удължат, без да ме разпитват, но не можех да рискувам свободата си. Не можех да отида в Отдела за регистриране на чужденци. И така, нямаше как да си продължа визата, но без валидна виза не можех да отседна на хотел в Бомбай. Бях натясно между скалата на закона и пропастта на живота на беглец.

Легнах си в тъмното и се заслушах в звуците от улицата, които нахлуваха през отворения ми прозорец — паануола, който канеше клиентите да опитат сладостта на неговите ароматни хапки; продавача на дини, който пронизваше топлата влажна нощ с кънтящия си вик; уличен акробат, подвикващ на тълпата туристи, докато с пот на чело изпълняваше номерата си. И музика, винаги музика. Дали имаше народ, който обича музиката повече от индийците? — чудех се аз.

Мисли за селото — мисли, които бях избягвал и прогонвал, докато не засвири музиката, затанцуваха в ума ми. В деня, когато с Прабакер си тръгнахме, хората ме поканиха да живея с тях. Предложиха ми къща и работа. През последните три месеца от престоя си аз помагах на учителя в местното училище със специални разговорни, уроци по английски. Учех го на чисто произношение на английските думи, помагах му да подобрява тежкия акцент, с който преподаваше на децата. Учителят и селският съвет настояваха да остана. Там имаше място за мен, място и предназначение.

Но не беше възможно да се върна в Сундер. Не и тогава. В града човек може да върви по пътя си, стиснал сърцето и душата си в юмрук; но за да живее на село, трябва да ги разкрие пред собствените си очи. Аз ежечасно носех с мен престъплението и наказанието. Същата тази съдба, която ми помогна да избягам от затвора, бе стиснала бъдещето ми в ноктестите си лапи. Рано или късно, ако се вглеждаха достатъчно дълго и упорито, хората щяха да видят ноктите й в очите ми. Рано или късно те щяха да ме разкрият. Аз се представях като свободен, мирен човек и за кратко бях познал истинското щастие в това село, ала душата ми не беше чиста. Как бих могъл да предотвратя повторното си залавяне? И какво не бих направил за това? Бих ли убил, за да се спася от затвора?

Знаех отговорите на тези въпроси, знаех и че присъствието ми в Сундер омърсява селото. Знаех, че ги мамя винаги, когато ми се усмихнат. Животът на беглеца омърсява с лъжа ехото на всеки смях и е малка кражба при всяка проява на любов.

На вратата се почука. Извиках, че е отворена. Влезе Ананд и ми съобщи с неприязън, че Прабакер е дошъл да ме види с двама свои приятели. Потупах го по гърба, усмихнах се на загрижеността, която проявяваше към мен, и излязохме в хотелското фоайе.

— О, Лин! — усмихна се Прабакер, щом погледите ни се срещнаха. — Имам за теб много добра новина! Това е приятелят Джони Пурата. Той много важен приятел в жопадпати, в нашия квартал. А това е Раджу. Той помага на господин Касим Али Хюсеин, който началник на квартала.

Стиснахме си ръцете. Джони Пурата беше с ръст и телосложение горе-долу като моите — това го правеше по-висок и по-тежък от средния индиец. Реших, че е трийсетинагодишен. Дългото му лице бе откровено и бдително. Очите му с пясъчен цвят се втренчиха уверено в мен. Редките му мустаци бяха подрязани в тънка линия над изразителните устни и решителната челюст. Другият, Раджу, беше малко по-висок от Прабакер и с още по-крехко телосложение от неговото.

Нежното му лице носеше печата на тъга, която извикваше състрадание. Такава тъга твърде често е спътница на педантичната, безкомпромисната честност. Гъсти вежди надвисваха над интелигентните му тъмни очи. Тези умни, проницателни очи ме гледаха от уморено и отпуснато лице, което бе много по-старо от трийсет и петте години, които му давах. И двамата ги харесах от пръв поглед.

Поговорихме — новите ми познати ме разпитваха за селото на Прабакер и за впечатленията ми от живота там. Разпитаха ме и за града — за любимите ми места в Бомбай и какво обичам да правя най-много. Тъй като разговорът обещаваше да е дълъг, аз ги поканих на чай в един от близките ресторанти.

— Не, не, Лин — поклати глава Прабакер. — Трябва да тръгваме. Исках само да се запознаеш с Джонито и с Раджуто и те също да се запознаят с тебе. Мисля, че Джони Пурата има нещо да ти каже сега, нали така?

— Взехме решение за теб — обяви Джони Пурата. — Ти ще живееш с нас. Ти си добър приятел на Прабакер. Има място за теб.

— Да, Лин! — додаде бързо Прабакер. — Едно семейство утре заминава и после, вдругиден, тази къща ще е твоя.

— Ама… ама… — заекнах, поласкан от щедрия жест, но и ужасен от мисълта за живота в бордея. Спомнях си твърде добре първото ми посещение на коптора на Прабакер. Миризмата на открити клозети, потресаващата бедност, хората, хиляди и хиляди наблъскани натясно — спомнях си го като някакъв ад, нова метафора за най-лошото или почти най-лошото, което можеше да се случи.

— Няма проблем, Лин — засмя се Прабакер. — Ти ще си много щастлив с нас, ще видиш. Знаеш ли, сега изглеждаш различен човек, вярно е, но след няколко месеца с нас ще изглеждаш съвсем като всички други. Хората ще си мислят, че вече живееш в квартала от години и години, и години. Ще видиш.

— Там е мястото за теб — каза Раджу и бавно се пресегна, за да ме докосне по ръката. — Сигурно място, докато спестиш пари. Нашият хотел е безплатен.

Другите се засмяха, засмях се и аз, вдъхновен от оптимизма и ентусиазма им. Бордеят беше мръсен и толкова претъпкан, че надхвърляше всяко въображение, но беше безплатен и там не изискваха Си-формуляр за живущите. Щях да имам време да си помисля, и да съставям планове.

— Ами… аз… Благодаря, Прабу. Благодаря, Джони. Благодаря, Раджу. Приемам предложението ви. Много съм ви благодарен. Благодаря.

— Няма проблеми — отвърна Джони Пурата, стисна ми ръката и ме погледна проницателно в очите.

Тогава не знаех, че Джони и Раджу са изпратени от боса на квартала, Касим Али Хюсеин, за да ме огледат. В своето невежество и егоизъм се бях потресъл при мисълта за ужасните условия в коптора и приел неохотно предложението им. Не знаех, че колибите не достигат и че има дълъг списък със семейства, които чакат за подслон. По онова време не можех да знам, че да ми предложат жилище, означаваше едно нуждаещо се семейство да остане без дом. Последната стъпка на Касим Али Хюсеин, преди да вземе решението, беше да изпрати Раджу и Джони в моя хотел. Задачата на Раджу бе да реши дали мога да живея с тях, а на Джони — дали те могат да живеят с мен. В онази първа вечер на запознанството ни аз знаех само, че ръкостискането на Джони е достатъчно честно и мога да изградя приятелство върху него, а в тъжната усмивка на Раджу имаше повече приемане и доверие, отколкото заслужавах.

— Добре, Лин — усмихна се Прабакер. — Вдругиден идваме да вземаме твоя много багаж, и тебе също, в късно следобеда.

— Благодаря, Прабу. Добре. Но чакай! Вдругиден… това няма ли да обърка уговорката ни?

— Уговорка? Каква такава уговорка, Линбаба?

— Ами… Стоящите Баба! — смънках.

Стоящите Баба, легендарен манастир със смахнати, вдъхновени монаси, държеше салон за пушене на хашиш в покрайнините на Би кула. Прабакер ме заведе там, когато ми показваше тъмната страна на града, преди месеци. На връщане от селото го накарах да ми обещае да ме заведе пак заедно с Карла. Знаех, че тя никога не е ходила в салона и че е запленена от историите, които беше чувала за него. Да повдигна въпроса веднага, след като ми бяха отправили гостоприемното си предложение, си беше чиста неблагодарност, но не ми се искаше да пропусна шанса да я впечатля, като я заведа там.

— О, да, Лин, няма проблеми. Ние пак можем да отидем при Стоящите Баба с госпожицата Карла, а после ще съберем всичките ти багажи. Ще дойда да те взема тук вдругиден в три часа следобед. Много съм щастлив, че ще живееш в коптора с нас, Лин! Страшно щастлив!

Излязохме от фоайето и слязохме по стълбите. Гледах го как навлиза сред светлините и суматохата на шумната улица три етажа по-надолу. Тревогите утихнаха и се разсеяха. Имаше как да изкарвам по малко пари. Имах сигурно място, където да живея. И тогава, сякаш отприщени от тази сигурност, мислите ми се завихриха и хукнаха по улиците към Карла. Мислех за нейния апартамент, за прозорците на приземния етаж, за високата френска врата, която извеждаше на калдъръмената пътека на няма и пет минути от моя хотел. Но вратата, която си представях, си оставаше заключена. И докато се опитвах да си представя наум лицето и очите й, но все безуспешно, изведнъж осъзнах, че ако се заселя в коптор, ако заживея сред тази мизерия, сред това гъмжило, аз може да я загубя. Сигурно щях да я загубя. Знаех, че ако изпадна толкова, срамът ще ме отдели от нея безвъзвратно и безмилостно като стена на затвор.

Легнах си в моята стая. Преместването в бордея щеше да ми даде време: това беше трудно, ала практично разрешение на проблема с визата. Обзе ме спокойствие и бях настроен оптимистично. Бях и много уморен. Би трябвало да спя непробудно, ала сънищата ми през онази нощ бяха мъчителни и неспокойни. Веднъж Дидие, изпаднал в среднощни откровения, ми каза, че сънищата са мястото, където се срещат желанията и страхът. „Когато желанието и страхът са едно и също — продължи той — наричаме този сън кошмар.“

ОСМА ГЛАВА

Стоящите Баба бяха мъже, дали клетва никога повече да не сядат и да не лягат до края на живота си. Стоят на крак денонощно, цяла вечност. Хранят се на крак и правят тоалета си на крак. Молят се, трудят се и пеят на крак. Дори спят на крак, завързани с ремъци така, че тежестта им да пада върху краката, но ги задържат да не паднат, докато не са будни.

През първите пет-десет години от това непрекъснато стоене прави краката им започват да се подуват. Кръвта едва се движи по изтощените им вени, мускулите им заякват. Нозете им стават огромни и издути, с характерна форма, покрити с лилави варикозни вени. Пръстите им стърчат от месестите стъпала като пръсти на слон. В следващите години краката им постепенно и все повече изтъняват. Накрая остават само костите, покрити с тънка като боя кожа, и изсъхнали вени, тънки като термити.

Болката е безкрайна и ужасна. Шипове и копия от агония пронизват стъпалата им при всяка стъпка. Изтормозени, измъчени, Стоящите Баба никога не застават на едно място. Постоянно пристъпват от крак на крак в лек, олюляващ се танц, който хипнотизира всеки, който го е видял, също както ръцете на свирача, изплитащ на флейтата си звуци за своите кобри.

Някои Баба полагат клетвата на шестнайсет-седемнайсетгодишна възраст, почувствали призвание, подобно на онова, което в другите култури подтиква някои да стават свещеници, равини, имами. Мнозина много по-възрастни мъже бяха отхвърлили света, за да се подготвят за смъртта и за следващото ниво на прераждане. Немалко от Стоящите Баба са бизнесмени, в предишното си трудово битие отдадени на безмилостно преследване на удоволствия, власт и печалба. Те бяха светци, преминали през много други призвания и за наказание жертвали много неща, преди да дадат окончателната клетва на Стоящ Баба. Имаше и престъпници — крадци, убийци, едри мафиоти и дори бивши военачалници, търсещи изкупление и дори опрощение в безкрайната агония на клетвата.

Салонът всъщност представляваше коридор между две тухлени сгради зад храма. Напълно скрити, в двора на светилището се намираха тайните градини, аркади и спални, достъпни само за положилите и спазващите клетвата. Покривът на салона беше железен, а подът — застлан с плоски каменни плочи. Стоящите Баба влизаха през една врата в дъното на коридора, а всички останали — през желязната врата откъм улицата.

Клиентите, мъже от всички краища на страната и всички слоеве на обществото, стояха покрай стените на коридора. Стояха, разбира се — в присъствие на Стоящите Баба никой никога не сядаше. Над една открита канавка близо до входа имаше чешма, от която гостите пиеха вода и в която плюеха. Баба обикаляха от човек на човек и от група на група, приготвяха хашиша в глинени лули за клиентите и пушеха с тях.

Лицата им бяха озарени от терзанията. Рано или късно в мъките на безкрайно нарастващата болка всеки от тях изпадаше в сияйно, съвършено блаженство. Светлина, родена от агонията, струеше от очите им. Не познавам по-голямо човешко сияние от сиянието на измъчените им усмивки.

Освен това баба до един бяха божествено, величествено напушени. Пушеха единствено Кашмири — най-добрият хашиш в света, отгледан и произведен в подножието на Хималаите в Кашмир. Пушеха го по цял ден и по цяла нощ, цял живот.

Стоях до задната стена на тесния коридор заедно с Карла и Прабакер. Зад нас беше запечатаната врата, през която влязоха Стоящите Баба, пред нас две редици мъже, строили се покрай стените до желязната врата в края на коридора откъм улицата. Някои бяха с костюми, други — с дизайнерски джинси. Работници с избелели лунги стояха до мъже в традиционно облекло от различни райони на Индия. Имаше млади и стари, бедни и богати. Ние с Карла, бледокожите чужденци, застанали с гръб към стената, често привличахме погледите им. Личеше си, че някои от тях бяха шокирани да видят жена тук. Въпреки откритото им любопитство, никой не дойде при нас и не ни обърна специално внимание — през повечето време то бе насочено към Стоящите Баба и хашиша. Тихото жужене на разговорите се смесваше с музиката и молитвените песнопения, които се чуваха от някаква друга част на комплекса.

— Как ти се струва?

— Невероятно е! — отвърна тя с очи, грейнали в меката светлина на засенчените с абажури лампи. Беше въодушевена и може би малко изнервена. Хашишът бе отпуснал мускулите на лицето и раменете й, но в очите на кротката й усмивка дебнеха тигри. — Невероятно. Ужасно и свещено едновременно. Не мога да реша кое точно е свещеното и кое — ужасното. Ужасно — не е точно това думата, но е нещо такова.

— Разбирам те — съгласих се аз, развълнуван, че съм успял да я впечатля. Тя живееше в този град от пет години и беше чувала много за Баба, но идваше тук с мен за първи път. Тонът ми намекваше, че познавам добре мястото, но не бих могъл да си припиша заслугата. Без Прабакер, който почука на вратата за нас и я отвори със златната си усмивка, нямаше да ни пуснат.

Един от Стоящите Баба се приближи бавно заедно с помощника си, понесъл сребърен поднос с лули, хашиш и всякакви неща, свързани с пушенето. Други монаси се люлееха и клатеха из целия коридор, пушеха и редяха молитви. Баба, който дойде при нас, беше висок и жилав, но краката му бяха толкова подути, че ужасните въжета на набъбналите вени пулсираха на повърхността. Лицето му беше мършаво. Костите на черепа му стърчаха около слепоочията. Скулите му, величествени, се извисяваха над дълбоки долини, спускащи се към сурова, гладна челюст. Очите под пещерите на очните дъги бяха огромни и в тях имаше такава лудост, копнеж и обич, че той внушаваше едновременно страх и неизмерима жалост.

Той приготви лулата, като се люлееше насам-натам и се усмихваше унесено. Дори не ни погледна, но усмивката му беше сякаш усмивка на много близък приятел — милостива, разбираща, опрощаваща. Люлееше се толкова близко до мен, че виждах всяка жилава нишка в гората на веждите му. Чувах го как диша на пресекулки. Бързите издишвания приличаха на малки вълни, разбиващи се в стръмен бряг. Той приготви най-сетне лулата и ме погледна. За миг се унесох в рояка от видения, които крещяха в очите му. Почувствах ги само за един мъничък миг в безкрая на неговите страдания — онова, което човешката воля може да накара тялото да понесе и постигне. Почти проумях неговата усмивка, подлудена от волята, която я принуждаваше да сияе. Бях сигурен, че ми го предава, че иска да го разбера, и се опитах да му обясня само с очи, че почти проумявам, почти го усещам. После той вдигна лулата към устата си, обхванал я с длан като фуния, разпали я и ми я поднесе. Ужасната близост с безкрайната му болка затрепера, видението се разсея и мигът отлетя с изтъняващите бели сенки на пушека. Той се обърна и бавно защъпука към входа, като тихо мърмореше молитви.

Писък прониза въздуха. Всички се обърнаха към входната врата. Мъж с червен тюрбан, жилетка и копринени панталони на северните племена беше застанал до желязната врата и крещеше с цяло гърло. Преди да успеем да разберем какво вика и изобщо да реагираме, той извади дълъг меч с масивно острие от канията на колана и го вдигна над главата си. Без да спира да крещи, мъжът тръгна по коридора с тежка маршова стъпка, вперил поглед право в мен. Не разбирах крясъците му, но знаех какво е наумил. Искаше да ме нападне. Да ме убие.

Мъжете залепиха инстинктивно гърбове за стената. Клатещите се Стоящи Баба му правеха път. Вратата зад нас беше заключена. Нямаше как да избягаме. Бяхме невъоръжени. Мъжът вървеше към нас и размахваше меча в кръг с две ръце. Нямаше къде да се денем и не ни оставаше нищо, освен да се бием с него. Изнесох десния си крак назад и вдигнах юмруци. Беше стойка от карате. Седемте години тренировки по бойни изкуства пулсираха и трептяха в ръцете и краката ми. Чувствах се уверен. Като всички други сурови, сърдити мъже, които познавах, аз избягвах боя, докато той сам не дойдеше при мен — и тогава му се наслаждавах.

В последния възможен миг един човек се откъсна от стената и спъна наперения като гъсок мъжага, който се строполи на пода. Мечът изпадна от ръката му и издрънча в нозете на Карла. Грабнах го и видях, че този, който бе спънал нападателя, го стискаше в здрава, но милостива хватка. Притискаше ръцете на падналия в ключ зад гърба му, а същевременно бе извил яката на ризата му и го душеше. Гневът или лудостта, обзели мъжа с меча, бяха утихнали и той не се съпротивяваше. Познатите му го изведоха през желязната врата. Малко по-късно един от тях се върна и дойде при мен. Погледна ме право в очите и протегна ръце за меча с длани нагоре. Поколебах се, но го върнах. Мъжът ни удостои с вежлив извинителен поклон и излезе.

След като си тръгна, гостите се разбърбориха. Погледнах Карла. Очите й бяха широко разтворени, а устните — извити в чудна усмивка. Беше спокойна. След като се съвзех, отидох да благодаря на мъжа, който ни защити. Той беше висок, по-висок от мен с няколко сантиметра, силен, с атлетично телосложение. Гъстата му черна коса беше необикновено дълга за Бомбай през онези години. Носеше я вързана на висока конска опашка. Копринената му риза и свободните панталони бяха черни, бе обут с черни кожени сандали.

— Абдула — отвърна той, когато му казах името си. — Абдула Тахери.

— Длъжник съм ти, Абдула — казах му и се усмихнах едновременно предпазливо и благодарно. Мъжът се беше намесил с такова смъртоносно изящество, че сякаш не му костваше никакви усилия да обезоръжи онзи с меча. Но не беше толкова лесно, колкото изглеждаше. Знаех колко умение и смелост са нужни и колко голяма бе ролята на инстинкта в преценката му за времето. Този мъж притежаваше природна дарба, беше роден боец. — Разминахме се на косъм.

— Няма проблем — усмихна се той. — Мисля, че онзи беше пиян или не беше наред с главата.

— Какъвто и да му е проблемът, пак съм ти длъжник — настоях аз.

— Стига пък ти — разсмя се той.

Непринуденият му смях разкри бели зъби. Извираше издълбоко от гърдите му — смях от сърце и душа. Очите му бяха с цвета на пясъка в дланта няколко минути преди слънцето да потъне в морето.

— Но все пак искам да ти благодаря.

— Добре! — тупна ме той по рамото.

Върнах се при Карла и Прабакер. Когато се обърнахме, за да излезем, Абдула вече си беше тръгнал. Улицата навън бе пуста. След няколко минути си хванахме такси за „Колаба“. По време на пътуването Карла мълчеше, аз също не казвах нищо, нещастен, че опитът ми да я впечатля завърши така объркано и почти злополучно. Само Прабакер говореше, без да се притеснява.

— Какъв късмет извадихме! — възкликна той от предната седалка и ни се ухили, щом се настанихме зад него. — Вече бях решил, че тоя ще ни накълца на малки парченца. Някои хора не бива да пушат хашиш, нали така? Някои хора стават много сърдити, като си отпуснат мозъка.

Щом стигнахме „При Леополд“, аз слязох с Карла, а Прабакер остана да ме изчака. Късната следобедна тълпа се суетеше из острова на мълчаливите ни погледи.

— Ти няма ли да влезеш?

— Не — отвърнах. Искаше ми се този момент да прилича повече на силната и уверена сцена, която цял ден си представях. — Отивам да си взема багажа от Къща за гости „Индия“ и да се преместя в коптора. Всъщност, известно време няма да идвам в „При Леополд“… всъщност никъде няма да идвам. Смятам да… нали се сещаш… да си стъпя на краката… или… не знам… да си намеря краката… или… да… какво разправях?

— Нещо за краката ти.

— Да — разсмях се. — Все отнякъде трябва да се започне.

— Това е нещо като сбогуване, нали?

— Не, не — измърморих. — Всъщност, да. Да.

— А току-що се върна от селото.

— Да — засмях се пак. — От селото — в коптора. Голям скок.

— Само гледай да се приземиш на…

— … краката си. Ясно, разбрах.

— Слушай, ако става въпрос за пари, бих могла.

— Не — прекъснах я бързо. — Не, аз искам така. Не е само заради парите. Аз…

За три секунди бях на ръба да й кажа за проблемите ми с визата. Приятелката й Лети имаше връзки в Отдела за регистрация на чужденци. Знаех, че беше помогнала на Маурицио и имаше шанс да помогне и на мен. Но после се отдръпнах от ръба и прикрих истината с усмивка. Ако кажех на Карла за визата, това щеше да предизвика други въпроси, на които не можех да дам отговор. Аз бях влюбен в нея, но не бях убеден, че мога да й имам доверие. Когато си беглец, хората, които обичаш, често са повече от онези, на които имаш доверие. За хората в света на сигурността, разбира се, важи точно обратното.

— Аз… мисля, че ще е голямо приключение. Всъщност… очаквам го с нетърпение.

— Добре — тя кимна бавно в знак на съгласие. — Добре. Но ти знаеш къде живея. Минавай да ме видиш, като имаш възможност.

— Разбира се — отвърнах и двамата се усмихнахме. И двамата знаехме, че няма да я навестявам. — Разбира се. А и ти ме знаеш къде съм — с Прабакер. Наминавай и ти.

Тя се пресегна и ме хвана за ръката, а после се наведе и ме целуна по бузата. Обърна се да си върви, но аз задържах ръката й.

— Няма ли да ми дадеш някой съвет? — попитах и се опитах да се засмея.

— Не — отвърна тя безстрастно. — Бих ти дала съвет само ако не ми пукаше какво ще стане с теб.

Поне беше нещо. Не беше много, но беше нещо, в което можех да се вкопча, да извая любовта си около него и да продължа да мечтая. Тя се отдалечи. Гледах я как влиза сред взривоопасната светлина и шумотевица в „При Леополд“, и знаех, че за известно време една врата към нейния свят се е затворила. Докато живеех в коптора, аз щях да бъда прогонен от това малко царство на светлината. Животът в коптора щеше да ме погълне и да ме скрие също толкова успешно, колкото и ако лудият ме беше поразил с меча.

Затръшнах вратата на таксито и погледнах Прабакер, чиято широка, грейнала усмивка на предната седалка се превърна във всичко за мен.

— Тик хайн. Чало! — казах. — Хайде да тръгваме!

Четирийсет минути по-късно паркирахме пред коптора в Куфи Парейд, до Световния търговски център. Контрастът между съседните, горе-долу еднакви по размер парцели, биеше на очи. Вдясно от пътя се извисяваше търговският център — грамадна модерна сграда с климатици, чиито първи три етажа заемаха магазини и витрини със скъпоценности, коприни, килими и изкусни занаятчийски произведения. Вляво беше копторът — ширнала се на десет акра бедност и мизерия, седем хиляди къщурки, приютили двайсет и пет хиляди от най-бедните хора в града. Вдясно имаше неонови светлини и осветени фонтани. Вляво нямаше ток, нямаше течаща вода, нямаше тоалетни, нямаше и сигурност, че целият този хаос и шумотевица няма да бъдат пометени на следващия ден от същите тези власти, които неохотно ги търпяха.

Извърнах очи от лъскавите лимузини, паркирани пред центъра, и поех по дългия път към недрата на бордея. До входа имаше външен клозет, скрит сред високи бурени и паравани от червени черджета. Вонята бе отблъскваща и всепроникваща, беше като материално вещество, пропило въздуха, чувствах я как лепне по кожата ми — гъста, мазна пихтия. Задавих се и борейки се с надигналото се гадене, погледнах Прабакер. Усмивката му бе помръкнала и за пръв път съзрях в нея отсянка на цинизъм.

— Виж, Лин — каза той с тази така неприсъща му усмивчица, дръпнала надолу ъглите на устата му. — Виж как живеят хората.

След като подминахме клозетите и излязохме на първата улица с къщички, откъм широката дъга на залива, където свършваха копторите, лъхна вятър. Въздухът беше горещ и влажен, но полъхът разсея клозетното зловоние и довя аромат на подправки, готвено и благовония. Отблизо колибите бяха жалки строежи със стени от парчета пластмаса, картон, тънки бамбукови пръти и тръстикови рогозки, издигнати на гола земя. На места — там, където подовете и основите на първоначалните постройки, бутнати преди години се бяха запазили — се подаваха бетон и каменна зидария.

Докато вървях между къщите от рогозки и пластмаса, се разнесе новината, че чужденецът идва. Около нас с Прабакер се насъбра голяма тумба деца. Наобиколиха ни плътно, но без да ни докосват, облещили очи от изненада и вълнение. Те избухваха в мощен нервен смях, крещяха си, скачаха и танцуваха спонтанно около нас.

Хората излизаха от къщите си и заставаха на всяка врата. Десетки, а после и стотици хора се тълпяха по страничните улички и в пролуките между къщите. Всички до един бяха вперили очи в мен толкова сериозно, толкова намръщено и напрегнато, че бях убеден, че ми желаят единствено злото. Грешах, разбира се. Тогава, в този първи ден, не можех да знам, че хората просто се чудят на страха ми. Те се опитваха да разберат какви ли демони обитават ума ми и ми внушават такъв ужас от това място, това светилище, което ги пазеше от съдба, далеч по-тежка от живота в копторите.

А всъщност, въпреки страха ми от гъмжилото и нищетата, аз бях познал съдба, далеч по-тежка от живота в копторите. Съдба, толкова тежка, че прескочих зида на затвора и се отказах от всичко онова, което познавах, което бях и което обичах, за да избягам от нея.

— Сега това е твоят дом, Лин — съобщи ми гордо Прабакер, надвиквайки кискането и бърборенето на децата, когато стигнахме до колибата. — Влез вътре и сам огледай.

Колибата беше като всички други наоколо. Покривът бе парче черна пластмаса, скелетът — от тънки бамбукови пръти, овързани с връв от кокосово влакно. Стените — от ръчно изтъкани тръстикови рогозки. Подът беше пръстен, утъпкан и загладен от предишните обитатели. Вратата — тънко парче шперплат, увиснало на върви. Пластмасовият таван бе толкова нисък, че трябваше да ходя прегърбен, а цялата стая бе около четири крачки дълга и две крачки широка. Почти колкото затворническа килия.

Сложих китарата в единия ъгъл, после извадих от багажа аптечката и я сложих в другия ъгъл. Имах две-три телени закачалки и тъкмо закачах малкото си дрехи по ъглите, когато Прабакер ме извика.

Излязох и заварих събрани на улицата Джони Пурата, Раджу, Прабакер и още няколко мъже. Поздравих познатите си и бях представен на останалите.

— Това е Ананд, съседът ти от едната страна, от лявата страна — обясни Прабакер и ме заведе да се ръкувам с един висок, красив сикх, привързал стегнато дългата си коса с жълт шал.

— Здравейте — усмихнах се аз в отговор на топлото му, силно ръкостискане. — Познавам и друг Ананд, управителя на Къща за гости „Индия“.

— Той добър човек ли е? — попита ме той, озадачено присвил вежди.

— Свестен е. Харесвам го.

— Добре — отвърна Ананд и ми се усмихна с момчешка усмивка, подкопала сериозния тон на плътния му глас. — Значи вече сме почти приятели, на?

— Ананд дели къщата с друг ергенин, с име Рафик — продължи Прабакер.

Рафик беше на около трийсет години. Рошава брада се спускаше от заострената му брадичка. Силно изпъкналите му предни зъби щръкнаха в сиромашка усмивка. При това очите му се присвиха и му придадоха лукаво, почти злобно изражение.

— От другата страна е нашият много добър съсед Джитендра и жена му на името Радха.

Джитендра беше нисък и пълен. Той се усмихна радостно и разтръска ръката ми, като търкаше енергично издутото си шкембе. Жена му Радха отвърна на усмивката и кимването ми за поздрав, като придърпа червения памучен шал пред лицето си и го захапа със зъби.

— Знаете ли — подхвърли Ананд с тих, бъбрив тон, който ме изненада, — май има пожар.

Беше се вдигнал на пръсти и затулил с длан очите си от следобедното слънце, се вглеждаше над черните дюни на колибите. Всички проследиха погледа му. Настана влажна, злокобна тишина. А после, неколкостотин метра по-нататък, към небето се издигна величествен букет от оранжеви пламъци. Последва взрив — като пушечен изстрел в метален заслон. Всички мъже хукнаха, колкото им крака държат, към жълтите копия на пламъците, издигнали се в далечината.

Не помръднах от мястото си — запленен, смутен се взирах в пламъците и виещия се пушек. Докато наблюдавах, огнените езици се сляха в плътен слой, а после и в стена от пламъци. Червено-жълто оранжевата стена, подета от морския бриз, започна да се разраства и да поглъща нови и нови колиби на всеки няколко секунди. Вървеше право към мен с бавна крачка и изпепеляваше всичко по пътя си.

Сред пламъците ехтяха взривове — един, два, трети. Най-сетне се досетих, че това са газовите котлони. Във всяка от тези седем хиляди колиби имаше котлон и онези, които бяха заредени и под налягане, гърмяха, щом пламъците стигнеха до тях. Последният мусон се беше извалял преди цели седмици. Бордеят представляваше огромна купчина изсъхнали подпалки, а все по-усилващият се морски бриз раздухваше пламъците над цял акър гориво и човешки животи.

Слисано и уплашено, ала без паника аз наблюдавах неумолимия ход на ада и реших, че каузата е загубена. Втурнах се в колибата, грабнах раницата и вещите си и хукнах към вратата. На прага пуснах раницата и се наведох да взема дрехите и другите неща, които се изсипаха на земята. Вдигнах очи и видях двайсетина жени и деца, които стояха и ме гледаха. Само за миг, миг на съвършено безмълвно общуване, разбрах какво мислят. Гледахме се и аз чувах какво говорят наум:

— Вижте го, големия, силен чужденец, как се спасява и бяга от пожара, а нашите мъже търчат към огъня…

Засрамен, натиках нещата си в раницата, оставих я в краката на Радха, която ми представиха като съседка, обърнах се и хукнах към пламъците.

Бордеите са хаотично разпръснати органични строежи. В тесните лъкатушни улички присъства замисъл, но не и ред. След три-четири завоя се загубих. Натъкнах се на редица от мъже, които вървяха към пушека и пламъците. Освен нас по улицата тичаше, залиташе и се блъскаше постоянен поток от хора, които бягаха от пожара. Те помагаха на възрастните и подкарваха децата. Някои носеха покъщнина — дрехи, тенджери, котлони и картонени кутии с документи. Мнозина бяха пострадали — порязвания, кървави рани и тежки изгаряния. Мирисът на горяща пластмаса, газ, дрехи, коси и плът беше лютив и дразнещ.

Завих в един сляп ъгъл, после във втори и накрая приближих достатъчно, че да чувам рева на пламъците, заглушаващ виковете и писъците. След това ослепително огнено кълбо избухна между две къщи.

То пищеше. Беше жена, погълната от пламъците. Тя се втурна право към мен и се сблъскахме.

Първият ми подтик бе да отскоча веднага, щом почувствах как при сблъсъка косата, веждите и миглите ми пламнаха. Тя се спъна и падна назад, като продължаваше да пищи и да се мята. Смъкнах ризата от гърба си, за да предпазя с нея ръцете и лицето си, метнах се върху жената и угасих пламъците с тялото и дрехите си. Притичаха още хора да й помогнат, а аз се втурнах отново към огъня. Когато тръгнах, тя беше още жива, но вътрешният ми глас я обяви за мъртва. Тя е мъртва… отиде си… няма да оживее…

Когато най-сетне стигнах до огъня, търбухът му всяваше ужас. Ревящите пламъци се издигаха два-три пъти по-високо от най-високото жилище в изпъкнала дъга, обхванала над петдесет колиби. Своенравният вятър я избутваше на тласъци — внезапно пламъците се разгаряха от едната й страна, а после прииждаха към нас от друга посока. Зад тях цареше ад, казан с горящи колиби, взривове и отровен дим.

Един мъж стоеше в средата на голямото дъгообразно пространство пред стената от пламъци и насочваше огнеборците — като генерал, командващ войски в бой. Беше висок и слаб, със сребристобяла коса и къса, заострена сребристобяла брада, облечен с бяла риза, бели панталони и сандали. На врата му беше вързан зелен шал, а в ръка държеше къс дървен бастун с месингова дръжка. Името му беше Касим Али Хюсеин. Тогава за пръв път съзрях главата на коптора.

Двойната тактика на Касим Али беше да изпраща хора да се борят с огъня, за да забави хода му, докато други рушаха колибите по пътя на пожара и извличаха встрани покъщнината, за да няма какво да го подхранва. Така те отстъпваха бавно и жертваха земята на огъня, а после контраатакуваха там, където пожарът се бе поукротил. Касим въртеше бавно глава напред-назад, оглеждаше целия фронт на пожара, сочеше с месинговата дръжка на бастуна си и крещеше заповеди.

Той обърна поглед към мен. В полирания бронз на очите му трепна искра на изненада. Проницателният му поглед съзря обгарялата риза в ръката ми. Без да каже и дума, той вдигна бастун и посочи пламъците. Беше облекчение и чест да му се подчиня. Изтичах и се присъединих към една група огнеборци. Зарадвах се много, когато открих и Джони Пурата в нея.

— Окей? — извика той. Беше едновременно и насърчение, и въпрос.

— Окей! — креснах в отговор. — Трябва ни още вода!

— Няма вече вода! — извика той и се задъха, а димът около нас се сгъсти. — Резервоарът е празен. Камионите ще го напълнят утре. Водата, с която хората гасят, е дажбата им.

По-късно открих, че на всяко домакинство, включително и на моето, се отпускаха по две-три кофи вода дневно за готвене, пиене и хигиенни нужди. Обитателите на коптора се опитваха да угасят пожара с питейната си вода. Всяка излята кофа, а те бяха много, обричаше още едно семейство на жадна нощ в очакване на сутрешната доставка на вода с общинските цистерни.

— Мразя ги тия шибани пожари! — изпсува Джони, като удряше с мокър чувал, за да подчертае думите си. — Хайде бе, майната ти! Да ме убиеш ли искаш? Ела, ела! Ще те бием! Ще те бием!

Внезапен полъх запрати към нас оранжеви пламъци. Мъжът до мен се катурна назад с писъци и се вкопчи в изгореното си лице. Касим Али насочи спасителен отряд да му помогне. Грабнах захвърления му чувал и се наредих до Джони, като удрях пламъците с една ръка и прикривах лицето си с другата.

От време на време поглеждахме през рамо, за да получим напътствия от Касим Али Хюсеин. Нямаше надежда да загасим пожара с мокрите парцали. Задачата ни беше да печелим време за разрушителите, които събаряха застрашените колиби. Това бе сърцераздирателно — те спасяваха бордеите, като рушаха собствените си къщи. И за да печелим време за отрядите по събарянето, Касим Али ни пращаше наляво-надясно с отчаяни шахматни ходове — за да изтощаваме огъня и бавно да печелим територия.

Когато един силен полъх на вятъра довя черно-кафяв пушек в нашето пространство, загубихме напълно Касим Али Хюсеин от поглед. Не бях единственият, на когото му мина през ум да започнем да отстъпваме. После през пушека и праха съзряхме да се ветрее зеленият шал, вдигнат високо. Касим Али не помръдваше от мястото си. Мярнах спокойното му лице — преценяваше докъде е стигнала борбата и пресмяташе следващия ход. Зеленият шал плющеше над главата му като знаме. Вятърът отново смени посоката си и ние отново се хвърлихме да гасим с нови сили и нова смелост. Сърцето на човека със зеления шал бе вътре в мен и във всички нас.

Най-накрая, след последния наскок към изпепелените земи и овъглените останки от къщи, за да търсим оцелели и броим загиналите, се събрахме натъжени да чуем равносметката. Разбра се, че са загинали дванайсет души — шестима старци, две жени и четири деца. Повече от сто души бяха пострадали — ранени и обгорели. Мнозина бяха тежко ранени. Изпепелени бяха около шестстотин къщи — една десета от коптора.

Джони Пурата ми превеждаше цифрите. Слушах го, навел глава към него, но наблюдавах лицето на Касим Али, докато той четеше набързо съставения списък на загиналите и ранените. Обърнах се да погледна Джони и видях, че плаче. Прабакер се промъкна през тълпата и дойде при нас точно когато Джони ми съобщи, че Раджу е сред загиналите в пожара. Раджу с тъжното, честно, дружелюбно лице; човекът, който ме бе поканил да живея в бордея. Мъртъв.

— Пак късмет извадихме! — заключи Прабакер жизнерадостно, след като Касим Али съобщи за жертвите. Кръглото му лице бе така почерняло от сажди, че очите и зъбите му изглеждаха неестествено бели. — Минала година, по време на последния голям пожар, изгоря цяла третата от жопадпати! По една къща на всеки три! Повече от две хиляди къщи отидоха! Калаасс! И повече от четирийсет души умрели. Четирийсет. Прекалено много са, Лин, да ти кажа. Тази година пожарът голям късмет. А и нашите къщи здрави! Бхагван да благослови нашия брат Раджу!

Крясъци откъм края на натъжената тълпа привлякоха вниманието ни, обърнахме се и видяхме, че един от отрядите по издирване си пробиваше път към Касим Али. Жена от отряда носеше бебе, спасено сред тлеещите развалини. Прабакер ми преведе развълнуваните викове и разговори. Три съседни колиби бяха рухнали в пламъците и затрупали едно семейство. Поради поредната необяснима прищявка на огъня родителите на детето бяха загинали от задушаване, ала бебето, момиченце, бе оцеляло. Лицето и тялото му бяха недокоснати, но краката му бяха много изгорели. Нещо беше паднало върху бедрата му и сега те бяха черни и изранени. Детето виеше от болка и ужас.

— Кажи им да дойдат с нас! — изкрещях на Прабакер. — Заведи ме обратно в колибата ми и им кажи да дойдат с нас. Имам лекарство и бинтове!

Прабакер много пъти беше виждал голямата внушителна аптечка. Знаеше, че вътре има бинтове, мехлеми и кремове, разтвори за дезинфекция, тампони, сонди и най-различни хирургически инструменти. Той веднага схвана за какво му говоря и извика нещо на Касим Али и останалите. Чух да повтарят няколко пъти думите лекарство и доктор. После той ме стисна за ръкава и ме повлече с него на бегом към колибата.

Отворих аптечката пред колибата си и намазах дебело краката на бебето с обезболяващ крем. Подейства почти незабавно. То се успокои, захленчи тихичко и се сгуши в прегръдките на спасителката си.

— Доктор… доктор… доктор… — повтаряха навсякъде около мен.

След като слънцето потъна в Арабско море, Касим Али нареди да донесат лампи и дългата бомбайска вечер най-сетне премина в топла звездна нощ. На трепкащите жълти пламъчета на лампите ние лекувахме ранените обитатели на коптора. Моята аптечка беше основата на нашата малка клиника на открито. Джони Пурата и Прабакер ми бяха преводачи и медицински работници. Най-често се срещаха изгаряния, порязвания и дълбоки рани, но много хора бяха пострадали и от вдишания дим.

Касим Али Хюсеин ни наблюдава за кратко, а после отиде да надзирава строежа на заслоните, разделянето на остатъка от водните запаси, приготвянето на храната и десетки други задачи, които щяха да запълнят нощта и утрото, и още по-късно. До мен се появи чаша чай. Направи го и го донесе съседката ми Радха. Това бе първото нещо, което сложих в уста в коптора — по-хубав чай не бях вкусвал през живота си. Час по-късно тя накара мъжа си и още двама младежи да ме отмъкнат от ранените, за да вечерям с роти, ориз и бхаджи. Зеленчуците с къри бяха вкусни и с много подправки и аз лъснах чинията си с последния залък роти.

И отново, часове по-късно след полунощ, съпругът на Радха Джитендра ме дръпна за лакътя и ме завлече в колибата ми, където на голата земя бе постлана ръчно плетена завивка. Без да се съпротивлявам, аз рухнах върху нея. Така преспах за пръв път в коптора.

Седем часа по-късно — часове, отлетели като минути — се събудих и видях увисналото във въздуха лице на Прабакер. Примигах, присвих очи и разбрах, че е приклекнал на пръсти, подпрял лакти на колене и обгърнал лицето си в шепи. Джони Пурата клечеше отляво до него, а Джитендра — отдясно.

— Добро утро, Линбаба! — поздрави ме той весело, щом го погледнах в очите. — Твойто хъркане баснословно! Толкова силно! Все едно в тая колиба има вол, Джони каза.

Джони кимна, а Джитендра заклати глава.

— Старата Сарабай има първа класа лекарство за хъркане — уведоми ме Прабакер. — Тя взема една много остра пръчка бамбук, горе-долу колкото пръста ми, и я пъхва вътре в носа ти. След това вече няма хъркане! Бас! Калаасс!

Седнах на одеялото и се протегнах, за да поотпусна схваналите се рамене и крака. Лицето и очите още ме смъдяха от огъня, усещах полепналите в косите ми сажди. Копията на утринните лъчи пробиваха през дупките в стените на колибата.

— Какво правиш, Прабу? — попитах раздразнено. — От колко време ме гледаш как спя?

— Не много време, Лин. Само от половин час, някъде толкова.

— Това не е учтиво, да знаеш — измърморих. — Не е хубаво да гледаш хората, докато спят.

— Извинявай, Лин — каза той тихо. — В тази Индия ние можем да гледаме всеки как спи по всички времена. И ние казваме, че лицето, което докато спи, е приятелят на света.

— Твоето лице е толкова добро, когато спиш, Лин — додаде Джони Пурата. — Много се изненадах.

— Не мога да ви обясня какво значи това за мен, момчета. Да очаквам ли, че ще ви заварвам в колибата всяка сутрин, когато се събудя?

— Е, само ако много, много искаш, Лин — предложи ми Прабакер и скочи на крака. — Но тази сутрин ние дойдохме само да ти кажем, че твоите пациенти са готови.

— Моите… пациенти?

— Да. Ела да видиш.

Те станаха и отвориха вратата. Слънчевата светлина обля смъдящите ми очи. Примигах и излязох след мъжете в ясната крайбрежна утрин. Видях опашка от хора, приклекнали на земята пред колибата ми. Бяха трийсетина, даже и повече, и се бяха наредили на улицата чак до завоя.

— Доктор… доктор… — замърмориха и зашепнаха те, щом излязох от колибата.

— Хайде! — дръпна ме Прабакер за лакътя.

— Накъде?

— Първо до тоалетна — отвърна той радостно. — Ти трябва по нужда, нали така? Ще покажа как ходим по нужда в морето от дългия циментов кей. Там младите мъже и момчета ходят по нужда всяка сутрин в океана — нуждата в океана, нали така? Само да клекнеш с дупето към океана. После се миеш на душ и закусваш щастливо. А после лесно ще оправиш всичките си пациенти. Няма проблем.

Тръгнахме покрай опашката. Имаше млади и стари, мъже и жени. Лицата им бяха изранени, охлузени и подути. Дланите — почернели, разкървавени и с пришки по тях. Имаше превързани ръце и шинирани крака. А на завоя за свой ужас видях, че опашката продължаваше по съседната улица и беше по-дълга, много по-дълга.

— Трябва… да направим нещо — измънках аз. — Всички те… чакат.

— Чакането няма проблеми, Лин — отвърна безгрижно Прабакер. — Хората чакат вече повече от час. Ако не си с нас, пак щяха да чакат, но щяха да чакат само за нищо. Да чакаш за нищо, това убива душата на човека, нали така? А сега хората чакат нещо. Чакат те тебе. А ти си наистинско нещо, Лин-Шантарам, прощавай, че ти го казвам в опушеното лице и щръкналите коси. Но първо трябва да ходиш по нужда, после се миеш и после закуска. И трябва да побързаме — няколко млади момчета чакат долу на кея и искат да те гледат как ходиш по нужда.

— Какво?!

— О, да! Те очарователни от тебе. Ти за тях като филмов герой. Те умират да те гледат как ходиш по нужда. А после след всичките тези неща ти ще се върнеш и ще оправиш пациентите като наистински герой, нали така?

И така се определи моята роля в коптора. „Ако съдбата не те разсмива — беше ми казала Карла в един от първите ни разговори — ти просто не схващаш шегата.“ Като тийнейджър бях минал обучение по първа помощ. Официалният курс покриваше рани, изгаряния, навехвания, счупвания и широк обхват от диагностични и спешни процедури. По-късно си спечелих прякора Док, използвайки обучението си по първа помощ, за да отървавам наркомани след свръхдоза и да им спасявам живота. Стотици хора ме познаваха само като Док. Много месеци преди онази сутрин в бордея приятелите ми в Нова Зеландия ми бяха подарили аптечката за сбогуване. Сигурен бях, че всички тези нишки — обучението, прякорът, аптечката, работата като неофициален лекар в бордея — бяха свързани по някакъв начин: свързваше ги нещо повече от съвпаденията и случайността.

Трябваше това да съм аз. Друг човек, обучен да дава първа помощ като мен или по-добре от мен, нямаше да е принуден да живее в бордея заради извършени престъпления и бягство от затвора. Друг престъпник, готов да живее там с бедняците, нямаше да е минал моето обучение. Тогава, през онази първа сутрин, не проумявах връзката. Не схващах шегата и съдбата не ме разсмиваше. Но знаех, че има нещо — някакъв смисъл, някакво предназначение, което ме е довело на това място, при тази работа, точно в този момент. И силата му беше достатъчна, за да ме привърже към работата, докато всички предчувствия се опитваха да ме пропъдят оттам.

И така работих цял ден. Един по един хората ми казваха имената си и ми даряваха усмивките си, и с един по един аз правех всичко възможно, за да излекувам раните им. По някое време сутринта някой донесе в колибата ми нов газов котлон. Друг ми донесе метална кутия за храна, за да я пази от плъховете. По някакъв начин се намери едно столче и гърне за вода — вездесъщата матка, комплект тенджери и няколко прибора за хранене.

Когато вечерта запулсира в аления свод на небето, ние седнахме заедно близо до дома ми да хапнем и да си поговорим. Тъга бе надвиснала над оживените улици, спомените за загиналите изплуваха и се завръщаха като вълни, плискащи се в океана на сърцето. Но тази тъга крепеше решимостта на оцелелите, самата тя бе част от скръбта. Обгарялата земя бе разчистена, много от колибите бяха построени наново. Надеждите растяха с всеки възстановен скромен дом.

Гледах как Прабакер се смее и се шегува, докато вечеря, и се сетих за нашето посещение с Карла при Стоящите Баба. Един момент от тази вечер, продължил колкото един удар на сърцето, докато смахнатият търчеше към нас с меча, се разтегляше в спомена ми. Точно в мига, когато отстъпих назад и вдигнах ръце в бойна стойка, Прабакер се беше дръпнал встрани и застана пред Карла. Той не беше влюбен в нея, не беше и боец. Ала първият му рефлекс беше да пристъпи встрани и да защити Карла с тялото си, а моята първа мисъл бе да отстъпя назад и да се бия.

Ако не бяха спънали лудия с меча, ако беше стигнал до нас, с него щях да се бия аз. И може би щях да ни спася. Преди съм се бил с юмруци и с тояги и съм печелил битките. Но дори и тогава, дори и ако се беше стигнало дотам, истинският герой щеше да е Прабакер — заради храбростта на тази малка, инстинктивна стъпка встрани.

Бях започнал да харесвам Прабакер. Научих се да се възхищавам на непоклатимия му оптимизъм. Бях започнал да завися от топлата утеха, която даваше голямата му усмивка. Радвах се на компанията му денонощно през месеците в този град и в селото. Но в тази минута от втората ми нощ в коптора, докато го гледах как се смее с Джитендра, Джони Пурата и останалите му приятели, аз започнах да го обичам.

Храната беше вкусна и стигаше за всички. Някъде свиреше радио — фино, почти непоносимо сладко сопрано и щастлив, наперен тенор на дует от индийски филм. Хората разговаряха и се подкрепяха взаимно с усмивки и разговори. И някъде по време на тази любовна песен, сред пейзажа на взаимните уверения на обитателите в коптора, чрез нашето оцеляване техният свят обгърна живота ми в мечти, нежно и пълно, също както приливът залива камъка на брега.

ВТОРА ЧАСТ

ДЕВЕТА ГЛАВА

Избягах от затвора, както се казва, посред бял ден: в един часа по обяд прескочих предната стена между двете стражеви кули. Планът, макар и сложен, беше педантично изпълнен до последната точка, но бягството всъщност успя, защото бе отчаяно и прекалено дръзко. Твърдо бяхме решени да не се провалим. Ако това станеше, надзирателите от дисциплинарното отделение като нищо щяха да ни пребият до смърт.

Бяхме двама. Приятелят ми, луд двайсет и две годишен младеж с широка душа, беше осъден до живот за убийство. Убеждавахме и други да избягат с нас. Попитахме осмината най-корави мъже, които познавахме — всичките имаха десет и повече годишни присъди за актове на насилие. Един по един те си намираха оправдание и се отказваха. Не ги обвинявах. Ние с моя приятел бяхме млади, осъдени за пръв път, без криминално минало. С големи присъди, но не бяхме известни в системата на затворите. Планираното от нас бягство бе от онези, които хората наричат героично, ако успееше, и безразсъдно, ако се провалеше. Накрая си останахме само двамата.

Възползвахме се от мащабния ремонт на сградата на вътрешната охрана — двуетажен блок с канцеларии и стаи за разпит до главния вход. Работехме като градинари. Охраната, която пазеше на смени района, ни виждаше ежедневно. Когато в деня на бягството отидохме да работим, те, както винаги, ни следиха известно време, а после престанаха да ни обръщат внимание. Сградата на дежурните беше празна. Работниците бяха отишли да обядват. За няколкото проточили се секунди на малкото затъмнение, породено от скуката на надзирателите и факта на познанството ни с тях, се оказахме невидими и се задействахме.

Срязахме оградата от вериги около ремонтния обект, разбихме една врата в пустата сграда и се изкачихме нагоре. Вътре всичко беше опразнено. По неизмазаните стени се виждаше скелет от подпори и носещи греди. Голото дървено стълбище беше побеляло от прах и посипано с парченца вар и хоросан. На тавана на горния етаж имаше капандура. Стъпил върху силните рамене на другаря си, бутнах дървения капак и се покатерих през нея. Носех кабел с разклонител, увит около тялото ми под гащеризона. Развих го, вързах края му за една от покривните греди и го спуснах надолу. Приятелят ми се покатери по него при мен на тавана.

Покривът над нас се простираше на зигзагообразни вълни. Промъкнахме се към стеснението, където се съединяваше с предната стена на затвора. Избрах място под една от отводнителните траншеи, по която да пропълзим с надеждата, че праговете от двете й страни ще ни скрият от стражевите кули. Целият таван беше мрачен, но този тесен клин до стената бе дори по-черен и от надзирателска палка.

Със запалка вместо фенер ние се запромъквахме под дървеното покритие, което ни делеше от външната ламарина на покрива. Дълга отвертка, длето и чифт клещи за ламарина бяха единствените ни инструменти. Дялкахме, стъргахме и кълцахме дървото петнайсет минути, докато пробихме малка дупчица, колкото човешко око. На пламъка, на нагорещената запалка металният покрив отгоре проблесна. Дървото беше прекалено дебело и твърдо. С инструментите, които имахме, пробиването на отвор, през който да мине човек, щеше да ни отнеме много часове наред.

Не разполагахме с часове. По наша преценка имахме трийсет минути или може би малко повече, преди надзирателите да минат на рутинна проверка. За това време трябваше да се справим с дървото, да изрежем дупка в ламарината, да се измъкнем навън и като използваме кабела за въже, да се спуснем към свободата. Часовникът цъкаше. Бяхме в капан — на покрива на надзирателската сграда. Знаехме, че всеки миг стражите може да забележат срязаната ограда, да видят избитата врата, да открият счупения капак на капандурата. Всеки миг те можеха да изскочат през нея в тази потна черна пещера и да ни открият.

— Трябва да се върнем — прошепна приятелят ми. — Никога няма да пробием това дърво. Трябва да се върнем и да се правим, че нищо не е станало.

— Не можем да се върнем — отсякох, въпреки че същата мисъл крещеше и в моя мозък. — Ще намерят всичко счупено, срязаната ограда и ще се сетят, че сме били ние. В този район допускат само нас. Ако се върнем, ще ни тикнат в Жлеба за година.

„Жлеба“ наричаха на затворнически жаргон дисциплинарното отделение. През онези години дисциплинарното беше едно от най-нечовешките в страната. Случваше се брутално да пребият някого на случаен принцип. Провален опит за бягство през покрива на сградата на охраната — на тяхната сграда, главната канцелария на надзирателите от наказателното отделение, несъмнено щеше да ни гарантира не толкова случаен избор и още по-брутални побои.

— А какво да правим, мамка му? — възкликна приятелят ми. Всичко в него крещеше, освен гласът му. По лицето му течеше пот, а дланите му бяха толкова мокри от страх, че запалката се изплъзваше от пръстите му.

— Мисля, че имаме две възможности — заявих.

— И какви са те?

— Първо, можем да използваме онази стълба — прикованата към стената стълба на долния етаж. Можем пак да слезем долу, да откъртим стълбата от веригата, да вържем кабела отгоре, да я подпрем на стената, да се изкачим горе и да метнем кабела от другата страна. А после да се плъзнем на улицата.

— Това ли е всичко?

— Това е първият план.

— Ама… ще ни видят — възрази приятелят ми.

— Да.

— И ще стрелят по нас.

— Да.

— Ще ни застрелят.

— Ти го каза.

— Майната ми! — пошушна той. — Мисля, че ще ни спипат. Мястото бие на очи, не мислиш ли?

— Според мен единият от нас ще се измъкне, може би, а другия ще го застрелят. Петдесет на петдесет.

Замислихме се мълчаливо над шансовете си.

— Този план хич не ми харесва — потръпна приятелят ми.

— И на мен.

— А какъв е вторият?

— Забеляза ли моторната резачка на първия етаж, като се качвахме?

— Да…

— Ако я качим тук, с нея можем да разрежем дървото. После с клещите ще разрежем ламарината. И по-нататък продължаваме по първоначалния план.

— Но те ще я чуят! — прошепна напрегнато приятелят ми. — Чувам как си говорят по шибания телефон! Толкова сме близо! Ако домъкнем тук резачката и я включим, ще запърпори като шибан хеликоптер!

— Знам. Но според мен ще решат, че са работниците.

— Но работниците ги няма.

— Няма ги, но охраната на главния вход се сменя. Застъпват нови дежурни. Рискът е голям, но според мен ако се пробваме, те просто ще чуят обичайния шум и ще решат, че са работниците. От седмици насам слушат шума на бормашини, чукове и резачки. И няма как да им хрумне, че сме ние. През ум не би им минало, че има толкова ненормални затворници, дето ще използват моторна резачка точно до главния вход. Мисля, че по-добра възможност за нас няма.

— Много ми е гадно да съм песимист, да му се не види — възрази той — но в тази сграда няма ток. Спряха го заради ремонта. Единственият контакт е навън. Кабелът според мен ще стигне дотам, но контактът е навън.

— Знам, знам. Един от нас трябва да слезе долу, да се измъкне през избитата врата и да включи разклонителя във външния контакт. Друг начин няма.

— И кой ще слезе?

— Аз ще сляза — казах.

Опитах се да го произнеса уверено и силно, но има лъжи, на които тялото просто отказва да вярва, и гласът ми прозвуча пискливо.

Добрах се до капандурата. Краката ми бяха вцепенени от ужас и напрежение. Плъзнах се долу и се промъкнах по стъпалата до първия етаж, като дърпах кабела след себе си. Той стигна до изхода, но оставаше още много. Резачката беше до вратата. Вързах го около дръжката й и изтичах нагоре по стълбите. Приятелят ми я издърпа през капандурата и отново ми спусна кабела. Отново се запромъквах надолу. Притиснат плътно до стената, аз дишах тежко и се опитвах да събера кураж да отворя вратата. Накрая, с мощен прилив на адреналин в кръвта, я бутнах встрани и излязох навън, за да включа кабела в контакта.

Охранителите, въоръжени с пистолети, си говореха помежду си на няма и двайсет метра. Ако някой от тях погледнеше в моята посока, това щеше да бъде краят. Хвърлих им един поглед и видях, че гледат навсякъде, ала не и към мен. Разговаряха, разхождаха се покрай входа и се смееха на някаква шега, пусната от някого преди малко. Никой не ме видя. Промъкнах се обратно в сградата, запълзях на четири крака като вълк нагоре по стълбището и се изкачих по кабела през капандурата на тавана.

В тъмния ъгъл до улея, под ламаринения покрив, приятелят ми щракна със запалката. Видях, че е вкарал кабела в машината и беше готов да реже. Взех запалката да му светя. Без никакво колебание той вдигна тежката резачка и я включи. Машината зави като реактивен самолет на писта за излитане. Приятелят ми ме погледна и грамадна усмивка разцъфна на устните му. Стискаше зъби, а очите му блестяха от отразения огън. После заби триона в дебелото дърво. С четири бързи, сцепващи тъпанчетата движения той изряза идеална дупка и над нея лъсна ламаринен квадрат.

Зачакахме в настъпилата тишина. Ушите ни звънтяха от затихващото ехо, а сърцата думкаха бясно в гърдите ни. След миг чухме телефонен звън — наблизо, до главния вход, и решихме, че с нас е свършено. После някой вдигна телефона. Беше един от стражите на входа. Чухме го как се смее и разговаря спокойно. Всичко беше наред. Нямаше страшно. Бяха чули резачката, разбира се — но, точно както се надявах, не й бяха обърнали внимание, защото мислеха, че са работниците.

Окуражен, аз пробих с отвертката дупка в ламарината и от свободното небе над нас ни огря слънчев лъч. Разширих дупката, а после с клещите разрязах ламарината от три страни. С два чифта ръце я избутахме навън и аз си подадох главата. Видях, че наистина сме пробили един от улеите на покрива. Най-дълбоката част от този V-образен улей беше мъртва точка. Ако легнехме в тесния канал, не можехме да виждаме охраната на кулата и те също не ни виждаха.

Оставаше ни само едно. Кабелът все още беше включен в щепсела долу, навън. А той ни трябваше — това беше нашето въже — за да се спуснем отвън по стената, на улицата. Един от нас трябваше да слезе долу, отново да излезе през вратата пред очите на охраната пред главния вход, да извади щепсела от контакта и пак да се качи на покрива. Погледнах приятеля си, изпотеното му лице — то ясно се виждаше на ярката светлина, обливаща ни от прорязаната дупка в покрива — и разбрах, че това трябва да бъда аз.

Долу, с гръб, залепен за вътрешната стена до вратата, отново спрях и се опитах да събера сили в ръцете и краката си. Дишах толкова тежко, че ми се виеше свят и ми се гадеше. Сърцето ми се блъскаше като пленена птица в клетката на гръдния кош. След продължително чакане осъзнах, че не мога да го направя. Всевъзможни чувства — от благоразумна предпазливост до суеверен ужас, ми крещяха да не излизам отново навън. Не можех.

Трябваше да срежа кабела. Друг начин нямаше. Извадих длетото от страничния джоб на гащеризона си. Беше много остро — дори след дялкането, докато се опитвахме да пробием дървената преграда на покрива. Нагласих го върху кабела там, където той се промушваше под вратата и вдигнах ръка за удар. Хрумна ми, че като го прережа и прекъсна тока, може да задействам някаква аларма и сигурно щяха да изпратят в сградата надзирател да провери. Но това нямаше значение. Нямах избор. Знаех, че не мога да изляза пак на открито. Ударих силно длетото с длан. То отсече кабела и се заби в дъсчения под. Бутнах прерязаните краища далече от длетото и зачаках да се задейства аларма или да чуя шум от гласове откъм главния вход. Но не последва нищо. Нищо. Нищо не ни заплашваше.

Грабнах свободния край на кабела и се втурнах нагоре към тавана. До новата капандура, която пробихме в покрива, вързахме кабела за една дебела дървена греда. После приятелят ми се заизмъква през дупката. Когато изпълзя наполовина върху ламаринения покрив, се заклещи. Не можеше да помръдне ни напред, ни назад. Замята се неистово, напрягаше всичките си сили, но беше безнадеждно. Заклещил се бе здраво.

Тялото му запушваше дупката и отдолу отново стана тъмно. Заопипвах в праха между напречните греди на покрива и напипах запалката. Щракнах я и веднага видях какво го спираше — кесията за тютюн от дебела кожа, която си беше направил в една от хоби-групите. Казах му да не мърда и разкъсах с длетото задния джоб на гащеризона му. Кесията за тютюн тупна в ръцете ми, а приятелят ми се измъкна горе на покрива.

Последвах го. Извивайки се като червеи в улея, ние запълзяхме напред към зъбците на предната стена на затвора. Коленичихме, за да погледнем надолу. За няколко секунди бяхме видими, но охраната на кулите не гледаше към нас. Тази част от затвора беше психологическа сляпа точка. Охраната на кулите не поглеждаше нататък, защото не й се вярваше, че някой ще е толкова откачен да се опита да избяга посред бял ден през предната стена.

Рискувахме да хвърлим бърз и трескав поглед надолу към улицата и видяхме, че пред затвора има опашка от коли — доставчиците чакаха да минат през главния вход. Тъй като претърсваха всяка кола и я проверяваха с огледала отдолу, опашката се движеше много бавно.

Двамата с приятеля ми се спотаихме в улея, за да обмислим възможностите.

— Долу е голяма бъркотия.

— Предлагам да слезем сега — каза той.

— Трябва да изчакаме — възразих.

— Майната му, мятай кабела и да слизаме.

— Не — прошепнах. — Навън е пълно с хора.

— Е, и какво?

— Един от тях със сигурност ще се направи на герой.

— Майната му, нека си се прави. Ще го прескочим.

— Прекалено много са.

— Майната им на всички. Ще прецепим през тях. Няма и да се усетят какво ги е връхлетяло. Или ние, или те, приятел.

— Не — рекох аз най-сетне. — Трябва да изчакаме и да се прехвърлим, когато долу няма никой. Ще изчакаме.

И чакахме цяла вечност, проточила се двайсет минути. Аз току припълзявах да надзърна през стената и всеки път рискувах да ме забележат. И най-накрая погледнах към улицата и видях, че тя е съвсем пуста и в двете посоки. Дадох знак на приятеля си. Той припълзя, прехвърли се през стената и изчезна от погледа ми. Примъкнах се напред да погледна — очаквах да го видя как се спуска по кабела, но той вече беше слязъл на улицата. Видях го как се шмугна в една тясна уличка срещу затвора. А аз бях още вътре, на покрива.

Прехвърлих се през пясъчниковия парапет и се хванах за кабела. Подпрян с крака на стената и стиснал кабела в ръце, с гръб към улицата, погледнах стражевата кула от лявата ми страна. Охранителят говореше по телефона и ръкомахаше със свободната си ръка. На гърба му беше метната автоматична пушка. Погледнах и другата кула. Пазачът подвикваше нещо на друг охранител долу край входа. Беше усмихнат и спокоен. Аз бях невидим. Стоях върху предната стена на най-строгия и най-силно охранявания затвор в страната и бях невидим.

Избутах се с крака и започнах спускането, но дланите ми се хлъзгаха от страх и от пот и изпуснах кабела. Започнах да падам. Стената беше много висока. Знаех, че ако падна долу, ще се убия. В агония на ужас и отчаяние успях отново да се вкопча в него. Ръцете ми бяха спирачките, които забавиха падането. Усетих как кожата ми се отдира от дланите и от пръстите ми. Тя сякаш пламна. С не толкова голяма скорост, но все пак достатъчно силно, че да ме заболи, аз се ударих в земята, станах и тръгнах със залитане през уличното платно. Бях свободен.

Хвърлих последен поглед на затвора. Кабелът продължаваше да виси от стената. Стражите все така разговаряха в кулите си. Една кола мина по улицата — шофьорът барабанеше с пръсти по кормилото в такт с някаква песен. Обърнах се и поех по платното към живота на беглец, който ми струваше всичко онова, което обичах.

Докато извършвах въоръжени обири, внушавах страх на хората. Но след това, дори и докато вършех престъпленията, по време на целия ми престой в затвора и през целия ми живот на беглец съдбата ми вдъхваше страх на самия мен. Нощите бяха пропити със страх и понякога ми се струваше, че кръвта, плътта и духът в тялото ми са съсирени от страх. Страхът, който сеех сред другите, се превърна в десетократен, петдесетократен, хилядократен ужас и изпълваше с кошмари най-самотните часове на всяка нощ.

Денем, през първите ми месеци в Бомбай, когато светът около мен се трудеше и тревожеше, аз вклинявах живота си в неспирната суетня на задълженията, нуждите и дребните удоволствия. Но нощем, когато заспалият бордей сънуваше, ужасът пропълзяваше по кожата ми. Сърцето ми се скриваше в черната пещера на спомените. Докато градът спеше, аз се разхождах. Разхождах се и се принуждавах да не поглеждам през рамо към несъществуващите стражеви кули и кабел, увиснал върху високата стена.

Поне нощите бяха тихи. През онези години полицията налагаше на Бомбай вечерен час. Половин час преди полунощ полицейските джипове се събираха по главните улици в центъра и започваше принудителното затваряне на ресторанти, барове, магазини и дори на малки сергийки за цигари и паан на тротоара. От тротоарите бяха разгонвани просяците, наркоманите и проститутките, които още не се бяха прибрали и изпокрили. Стоманени щори се спускаха върху витрините. Бели хасени платнища се мятаха върху сергиите по всички пазари. Над града се спускаха тишина и пустота. Сред дневната суматоха в Бомбай, във вихъра и блъсканицата на хора и задължения, бе невъзможно да си представиш подобно безлюдие. Но всяка нощ се повтаряше същото — беззвучно, прекрасно и заплашително. Бомбай се превръщаше в запустяла къща, населявана от призраци.

Два-три часа след полунощ цивилни полицаи арестуваха съмнителните лица — обикаляха празните улици в търсене на престъпници, наркомани, заподозрени, бездомни и безработни. Повечето от половината градско население беше бездомно, разбира се, и мнозина от тези хора живееха, хранеха се и спяха на улицата. Спящите бяха навсякъде, проснали се на тротоара, завити само с тънко одеяло или памучен чаршаф, за да ги пазят от нощната влага. Несемейни, семейства и цели села, избягали от някоя суша, наводнение или глад, спяха по каменните тротоари и във входовете, сгушени един в друг от нужда.

Формално спането на улицата в Бомбай бе незаконно. Полицаите налагаха закона; но проявяваха прагматичност, каквато биха проявили, ако, да речем, прилагаха закона срещу проституцията на Улицата на десетте хиляди курви. Изискваше се да правиш известна разлика и всъщност списъкът на онези, които те не биха арестували за скитничество, бе доста дълъг. Садху и всички други, отдадени на религията, например, попадаха в тази графа. Към възрастните хора, сакатите, болните и ранените, полицията не проявяваше особено съчувствие и ги принуждаваше да се местят на друга улица, ала не ги арестуваше. Лудите, ексцентриците или странстващите артисти — музиканти, акробати, жонгльори, актьори и змиеукротители — понякога ги насмитаха, но не ги закачаха по време на арестите. Семействата, особено тези с малки деца, обикновено получаваха само строго предупреждение да не остават повече от няколко нощи в даден район. Всеки, който можеше да докаже, че има работа, колкото и черна да е тя, като си покаже визитната картичка или написан адрес на работодателя си, го пощадяваха. Чистоплътните и порядъчни неженени мъже, които показваха някакво ниво на образование, обикновено се разминаваха с ареста, дори и да бяха безработни в момента. И, разбира се, нищо не застрашаваше всеки, който можеше да плати рушвет.

Така в рисковата група на нощните арести оставаха крайно бедните, бездомните, безработните, необразованите и неженените млади мъже. Ако нямаха нито пари да си платят освобождаването от полицейската мрежа, нито образование да убедят полицаите да ги пуснат, ги прибираха всяка нощ из целия град. Някои ги задържаха, защото съвпадаха с описанията на издирвани престъпници. Други ги хващаха с дрога или с откраднати вещи. Трети бяха стари познайници и полицаите ги арестуваха по подозрение. Но мнозина бяха просто мръсни, бедни и сполетени от внезапна безпомощност.

Градът нямаше средства да осигури десетки хиляди белезници, а и дори парите да се намереха, ченгетата със сигурност не биха помъкнали бремето на тези тежки окови. Вместо това те носеха груби въжета от кокосови влакна и коноп и навързваха с тях арестуваните един за друг за ръцете. Тънкото въже беше достатъчно, защото жертвите на нощните набези обикновено бяха прекалено изнемощели, недохранени и рухнали духом, за да бягат. Те кротко и безмълвно се подчиняваха. Арестуваха между десетина и двайсет мъже, навързваха ги в човешка верига и шестимата или осмина полицаи ги отвеждаха в килиите.

От своя страна, полицаите бяха по-справедливи, отколкото аз бих очаквал, и никак не им липсваше смелост. Бяха въоръжени само с тънки бамбукови пръчки, които наричаха лати. Не носеха нито палки, нито газ, нито пистолети. Нямаха уоки-токита и не можеха да извикат подкрепления, ако попаднеха в беда, докато патрулират. Нямаше излишни коли за арести и отрядите изминаваха много километри пеша. И въпреки че често удряха с лати, свирепите и дори сериозните побои бяха рядкост — много по-голяма от полицейските побои в съвременния западен град, където израснах.

Въпреки това тези арести все пак означаваха дни, седмици или дори месеци затвор за младите мъже, в затвори с условия, тежки както навсякъде в Азия, а керваните от навързани арестанти, тътрещи се из града след полунощ, навяваха повече тъга и самотност от погребално шествие.

По време на моите среднощни разходки из града аз неизменно бях сам, докато траеха арестите. Богатите ми приятели се бояха от бедните, бедните ми приятели се бояха от полицаите. Повечето чужденци се бояха от всички и си стояха в хотелите. Улиците бяха мои и аз бродех из хладната им тишина.

По време на една такава нощна разходка, около три месеца след пожара, се оказах на вълнолома на крайбрежния булевард. Широката пътека покрай морето бе безлюдна и чиста. Булевард с шест платна я отделяше от прострелия се до хоризонта извит полумесец на охолството — изискани домове, скъпи апартаменти, канцеларии на консулства, първокласни ресторанти и хотели с изглед към черното развълнувано море.

Малко коли се движеха по булеварда тази нощ — по една на всеки петнайсет-двайсет минути, на бавен ход. Отсреща прозорците също светеха тук-там. Хладен вятър довяваше на сприхави пориви чист, солен въздух. Беше тихо. Морето бе по-шумно от града.

Някои от приятелите ми в бордея се тревожеха, че се разхождам нощем сам по улиците. Не се разхождай нощем — съветваха ме те. — През нощта в Бомбай е опасно. Но не от града се страхувах. Не чувствах заплаха по улиците. Колкото и странен и тревожен да бе животът ми, градът го обгръщаше заедно с милиони други… сякаш тук му бе мястото — не по-малко, отколкото на всеки друг живот.

А и работата, която вършех, засилваше това чувство на принадлежност. Аз се отдадох с усърдие на ролята си на лекар в бордея. Намерих справочници по диагностична медицина и ги изучавах на светлината на лампата в колибата си. Събрах скромен запас от лекарства, разтвори и бинтове — купувах ги от местните аптеки с парите, които печелех от сделките на черно с туристите. И продължих да живея в този мизерен квартал, дори и след като спечелих достатъчно пари, за да го напусна. Останах в тясната малка колиба, когато вече можех да се преместя в удобен апартамент. Оставих кипящата, танцуваща борба на техните двайсет и пет хиляди живота да повлече и моя живот. Привързах се към Прабакер, Джони Пурата и Касим Али Хюсеин. И макар че се мъчех да не мисля за Карла, любовта ми дереше с нокти небето. Целувах вятъра. Мълвях името й, когато оставах сам.

Край вълнолома чувствах как хладният бриз облъхва кожата на лицето и гърдите ми като вода, изливана от глинено гърне. Не се чуваше никакъв друг звук, освен собственото ми дишане във вятъра и грохота на дълбоките води, разбиващи се в скалите три метра под вълнолома. Вълните, които се плискаха и вихреха там, долу, ме примамваха. Хайде. Хайде. Да приключваме. Просто падни и умри. Толкова е лесно. Това не беше най-силният глас, който звучеше в мислите ми, но той идваше от най-дълбокото — от срама, който задушаваше моето самочувствие. Посрамените познават този глас: Ти разочарова всички. Ти не заслужаваш да живееш. На света ще му е по-добре без теб… Колкото и да се опитвах да се впиша, да се излекувам чрез работата в клиниката, да се спася от глупостта, че съм влюбен в Карла, истината беше, че аз бях сам със своя срам и тънех в него.

Морето се вълнуваше и връхлиташе върху скалите долу. Един тласък — и всичко ще свърши. Чувствах падането, разбиването на тялото ми в скалите, студената хлъзгавост на удавянето и смъртта. Толкова беше лесно.

Една ръка докосна рамото ми и го стисна — леко и нежно, ала достатъчно здраво, че да ме задържи. Бързо се обърнах, стреснат и изненадан. Зад мен стоеше висок младеж. Ръката му все така стискаше рамото ми, сякаш за да ме задържи на място, сякаш беше прочел мислите ми преди малко.

— Мисля, че името ви е господин Лин — рече той тихо. — Не знам дали ме помните, казвам се Абдула. Срещнахме се в салона на Стоящите Баба.

— Да, да — заекнах аз. — Вие ни помогнахте… помогнахте на мен. И аз ви помня. Вие си тръгнахте… изчезнахте, преди да успея да ви се отблагодаря.

Той се усмихна непринудено, пусна рамото ми и прокара длан през гъстата си черна коса.

— Няма нужда от благодарности. И вие бихте направили същото за мен във вашата страна, нали? Елате, един човек иска да се запознае с вас.

Той посочи една кола, паркирана на бордюра десет метра по-нататък. Беше спряла зад мен и моторът още работеше, но така и не бях чул шума. Колата беше „Амбасадор“ — скромната индийска версия на луксозен автомобил. Вътре имаше двама мъже — шофьор и пътник на задната седалка.

Абдула отвори задната врата, аз се наведох и погледнах навътре. Там седеше мъж, към 65-70-годишен, с лице, полуосветено от уличните лампи. Издължено, силно, интелигентно лице с дълъг, тънък нос и високи скули. Бях поразен и запленен от очите, от кехлибарения блясък на веселие и съчувствие в тях, и на още нещо — на безмилостност, може би, или на любов. Косата и брадата му бяха ниско подстригани и прошарени.

— Вие сте господин Лин? — рече той. Гласът му беше плътен, звучен и напълно уверен. — Радвам се да се запознаем. Много, много се радвам. Чувал съм добри неща за вас. Винаги е удоволствие да чуваш добри неща тук в Бомбай, а то е още по-голямо, когато се отнасят за чужденци. Може би и вие сте чували за мен. Името ми е Абдел Кадер Хан.

Разбира се, че бях чувал за него. Всички в Бомбай бяха чували за него. Това име се появяваше във вестниците през седмица. Хората говореха за него по пазарите, в нощните клубове и в бордеите. Богатите му се възхищаваха и се бояха от него. Бедните го уважаваха, за тях то бе легенда. Речите му по теология и етика, които държеше в двора на джамията „Набила“ в Донгри, бяха прочути из целия град и привличаха много учени и студенти от всяка вяра. Не по-малко прочути бяха приятелствата му с хора на изкуството, бизнесмени и политици. Той беше един от босовете на бомбайската мафия — един от основателите на системата от съвети, разделила Бомбай на владения, управлявани от отделни съвети от мафиотски донове. Системата си я бивало, разправяха хората, и се радвала на популярност, защото внесла ред и относителен покой в градския подземен свят след цяло десетилетие кървави борби за власт. Той бе влиятелен, опасен, бляскав човек.

— Да, сър — отговорих и се стреснах, че неволно съм употребил думата „сър“. Презирах тази дума. В наказателното отделение ни пребиваха, когато пропуснахме да се обърнем към надзирател със „сър“.

— Вашето име ми е познато, разбира се. Хората ви наричат Кадербай.

Думата бай в края на името му означаваше „по-голям брат“ и беше знак на обич и уважение. Той се усмихна и кимна бавно, когато го произнесох: Кадербай.

Шофьорът нагласи огледалото и се вторачи безизразно в образа ми. Огледалото беше окичено с гирлянди от свежи жасминови цветове, които пръскаха сладък аромат, почти упойващ след свежия морски вятър. Щом се наведох към колата, аз рязко осъзнах себе си и положението, в което се намирах; прегърбената ми стойка, бръчките по челото ми, когато вдигнах очи да видя лицето му; улеят по края на покрива на колата под пръстите ми; и стикера, лепнат на таблото, с надпис „Благослови, Боже, аз карам тази кола!“ На улицата нямаше никой. Никакви коли не минаваха. Беше тихо, единствените звуци бяха ленивото бучене на мотора и приглушеният плисък на прибоя.

— Вие сте лекарят на коптора в „Колаба“, господин Лин. Чух веднага, когато се преместихте да живеете там. Необичайно е чужденец да се засели в копторите. Той ми принадлежи, нали разбирате. Земята, на която са построени тези колиби, е моя. Много съм доволен от работата ви там.

Мълчах слисано. Бордеят, в който живеех, известен като жопадпати, разпрострял се на половин квадратен километър, с население двайсет и пет хиляди мъже, жени и деца, му принадлежеше? Живеех там от месеци и много пъти бях чувал да споменават името на Кадербай, но никой никога не беше споменавал, че копторът е негова собственост. Не може да бъде — мислех си. — Как може някой да е собственик на такова място и на живота на всички там?

— Аз, ъъ… аз не съм лекар, Кадербай — успях да кажа най-накрая.

— Може би затова лекувате толкова успешно болните, господин Лин. Лекарите не ходят доброволно в копторите. Можем да задължим хората да не бъдат лоши, но не можем да ги задължим да бъдат добри, не намирате ли? Младият ми приятел Абдула току-що ви разпозна, когато минахме покрай вас, докато стояхте на вълнолома. Обърнах колата и се върнахме заради вас. Елате, качете се при мен. Ще ви закарам на едно място.

Поколебах се.

— Моля ви, не се притеснявайте, аз…

— Никак не ме притеснявате, господин Лин. Хайде, качете се. Нашият шофьор е моят много добър приятел Назир.

Качих се в колата. Абдула ми затвори вратата, а после се настани отпред до шофьора, който пак нагласи огледалото така, че да ме вижда в него. Колата не помръдна.

— Чилум боно — нареди Кадербай на Абдула. Направи шилом.

Абдула извади лула с формата на фуния от джоба на сакото си, сложи я на седалката до себе си и се зае да смесва хашиш и тютюн. Залепи топче хашиш, което наричаха голи, върху една кибритена клечка и го обгори с друга. Мирисът на чарас се примеси с аромата на жасминовите цветове. Моторът на колата продължаваше да боботи, тихо и лениво. Никой не каза нито дума.

След три минути шиломът беше готов и поднесен на Кадербай за първия дум, или дръпване. Той пое дим и ми подаде лулата. След това Абдула и шофьорът също дръпнаха от лулата и я подадоха за втори кръг. Абдула бързо и сръчно я почисти и я пъхна обратно в джоба си.

— Чало — рече Кадер. Да тръгваме.

Колата бавно потегли от бордюра. Уличните светлини заструиха по наклоненото предно стъкло. Шофьорът пъхна касета в касетофона. Сърцераздирателните акорди на романтичен газал отекнаха гръмко от тонколоните над главите ни. Бях толкова напушен, че усещах как мозъкът ми трепери в черепа, но когато погледнах останалите трима, ми се стори, че те се владеят напълно.

Пътуването беше призрачно подобие на стотици напушени пътувания с приятели в Австралия и Нова Зеландия — пушехме хеш или трева, надувахме касетофона и обикаляхме заедно с колата. Но в моята култура предимно младежите пушеха и обикаляха, надули музиката на макс. Тук бях в компанията на много могъщ и влиятелен възрастен мъж, много по-възрастен от Абдула, шофьора и мен. И въпреки че мелодиите бяха с познат ритъм, се пееше на непонятен език. Преживяването беше едновременно познато и обезпокоително — все едно да се завърнеш, вече голям, в училищния двор от твоето детство — и въпреки сънения унес, предизвикан от опиата, не можех да се отпусна съвсем.

Нямах представа къде отиваме. Нямах представа как и кога ще се върнем. Пътувахме към „Тардео“, точно в обратна посока от дома ми в коптора на „Колаба“. Минутите се нижеха, а аз размишлявах върху типично индийския обичай „дружеско отвличане“. Месеци наред в бордея приемах неясните и тайнствени покани на приятели да ги придружа до неуточнени места с незнайна цел. Ела, казваха хората и се усмихваха настоятелно, и никога не намираха за нужно да ми кажат къде отиваме и защо. Идваш сега! Отначало се противях, но скоро научих, че тези тайнствени непланирани пътешествия неизменно си струват. Обикновено бяха интересни и приятни, и нерядко — важни. Малко по малко се научих да се отпускам, да им се отдавам, да се доверявам на инстинктите си, точно както с Кадербай. Никога не съжалявах и никога не бях обиждан или разочарован от отвлеклите ме приятели.

Докато колата преваляше дългия полегат хълм и се спускаше към джамията „Хаджи Али“, Абдула спря музиката и попита Кадербай дали не иска да се отбие в ресторанта, както обикновено. Кадер ме позагледа замислено, после се усмихна и кимна на шофьора. Потупа ме два пъти по дланта с кокалчетата на лявата китка и допря палец до устните си. Тихо — казваше ми жестът. — Гледай, но не говори.

Спряхме на паркинга, малко встрани от редицата на двайсетина други коли, паркирани край ресторанта в „Хаджи Али“. Въпреки че почти цял Бомбай в полунощ спеше или поне се преструваше, че спи, в града имаше оживени места, изпълнени със звуци и цветове. Трябваше само да знаеш къде са. Ресторантът край светилището „Хаджи Али“ бе едно от тези места. Стотици хора се събираха там всяка нощ, за да похапнат, да се видят, да си купят напитки, цигари или сладкиши. Идваха с таксита, частни коли или мотоциклети, час по час, чак до зори. Самият ресторант беше малък и винаги пълен. Повечето редовни клиенти предпочитаха да ядат прави на тротоара или седнали в колите си, или на капака отгоре. От много коли дънеше музика. Хората крещяха на урду, хинди, марати и английски. Сервитьорите търчаха от тезгяха до возилата и обратно и разнасяха с елегантно умение напитки, пакети и табли.

Ресторантът нарушаваше вечерния час за работа и полицаите от участъка на „Хаджи Али“, само на двайсет метра оттам, би трябвало да го затварят. Но индийският прагматизъм признаваше, че цивилизованите хора в големите съвременни градове имат нужда от места за събиране и лов. На собствениците на определени оазиси на шума и забавленията бе позволено да подкупват различни чиновници и полицаи и да не затварят практически цяла нощ. Но това все пак не беше същото, като да имаш лиценз. Подобни ресторанти и барове работеха незаконно и понякога се налагаше да се разиграва театър. Редовни телефонни обаждания предупреждаваха полицейския участък на „Хаджи Али“ кога някой член на комисия, министър или някаква друга важна персона имаше намерение да мине оттам. Всички се разтичваха, лампите се гасяха, колите се разпръсваха и ресторантът принудително затваряше за малко. Това дребно неудобство не само не обезкуражаваше хората, но дори придаваше известен шик и приключенски дух на най-обикновената покупка на нещата за хранене. Всички бяха наясно, че ресторантът при „Хаджи Али“, както и всички останали незаконни нощни местенца в града, които се преструваха на затворили, ще отворят пак след има-няма и половин час. Всички знаеха, че там играят рушвети. Всички знаеха за предупредителните обаждания. Всеки печелеше — от това и всички бяха доволни. Най-лошото нещо на корупцията като система за управление, каза веднъж Дидие, е това, че работи толкова добре.

Оберкелнерът, млад мъж от Махаращра, се втурна към колата и закима енергично, докато шофьорът ни поръчваше. Абдула слезе от колата и се отправи към дългия и оживен щанд за храна за вкъщи. Наблюдавах го. Ходеше с предизвикателна грация на атлет. Беше по-висок от повечето младежи наоколо и осанката му излъчваше поразителна, горда увереност. Черната му коса отзад беше дълга почти до раменете. Беше облечен с прости, не много скъпи дрехи — меки черни обувки, черни панталони и бяла копринена риза, но те му стояха добре и той ги носеше с елегантността на боец. Тялото му беше мускулесто, изглеждаше около 28-годишен. Той се обърна към колата и зърнах лицето му. Красиво лице, спокойно и с овладян израз. Знаех откъде идва това самообладание. Бях видял как бързо и смъртоносно се движеше, когато обезоръжи противника в салона на Стоящите Баба.

Няколко клиенти и целият обслужващ персонал разпознаха Абдула — заговаряха го, усмихваха се или се шегуваха, докато поръчваше цигари и паан. Жестовете им бяха преувеличени, смехът — по-силен отпреди малко. Те се тълпяха около него и често се пресягаха да го докоснат. Като че отчаяно се мъчеха да му се харесат или поне да го накарат да ги забележи. Но се долавяше колебание, някаква неохота, сякаш въпреки бъбренето и усмивките, те всъщност нито го харесваха, нито му имаха доверие. Съвсем ясно личеше, че се страхуват от него.

Келнерът се върна и подаде храната и питиетата на шофьора. Задържа се до отворения прозорец на Кадербай, а очите му го молеха да го заговори.

— Баща ти добре ли е, Рамеш? — попита го Кадер.

— Да, бай, добре е. Но… но… имам проблем — отвърна младият келнер на хинди, като подръпваше нервно мустака си.

Кадербай се намръщи и се втренчи в тревожното му лице.

— Какъв проблем, Рамеш?

— Ами… с хазяина, бай. Има… ще ни гонят. Аз, ние, семейството ми, вече плащаме двоен наем. Но хазяинът… хазяинът е алчен и иска да ни изгони.

Кадер кимна замислено. Насърчен от мълчанието му, Рамеш забърбори бързо на хинди:

— Не е само моето семейство, бай. Ще изгонят всичките семейства от сградата. Всичко опитахме, излязохме с много добри предложения, но хазяинът не ще и да чуе. Той има гонда и тези гангстери ни заплашиха, и дори пребиха някои от нас. Собствения ми баща пребиха. Срам ме е, че не убих този хазяин, бай, но знам, че това само ще докара още беди на семейството ми и на останалите семейства в сградата. Казах на почитаемия ми баща, че трябва да ви кажем и че вие ще ни защитите. Но баща ми е твърде горд. Познавате го. И той ви обича, бай. Не би ви безпокоил, за да иска помощ, и много ще се разсърди, ако разбере, че съм говорил така за бедата ни. Но когато тази вечер ви видях, господарю Кадербай, си помислих, че… че Бхагван ви е довел тук при мен. Аз… много ви се извинявам, че ви безпокоя…

Той млъкна и преглътна. Така здраво стискаше металния поднос, че пръстите му бяха побелели.

— Ще видим какво може да се направи за проблемите ви, Раму — изрече бавно Кадербай. Галеното име от Рамеш — Раму, предизвика широка детска усмивка на младото лице. — Утре точно в два часа ела при мен. Ще поговорим. Ще ви помогнем, иншаллах. О, Раму, и няма нужда да казваш за това на баща си, докато, иншаллах, не разрешим проблема.

Рамеш сякаш искаше да сграбчи ръката на Кадер и да я целуне, но просто се поклони и се оттегли, като бърбореше благодарности. Абдула и шофьорът бяха поръчали плодова салата и кокосово кисело мляко и когато четиримата останахме сами, те започнаха да ядат, шумно изразявайки одобрението си. Ние с Кадербай бяхме поръчали само ласи с аромат на манго. Докато отпивахме от леденостудените напитки, още един посетител се приближи до прозореца. Беше началникът на местния полицейски участък.

— Голяма чест е да ви видим пак, Кадер джи — поздрави той и лицето му се изкриви в гримаса, която можеше да е или следствие на стомашни болки, или мазна усмивка. Говореше хинди със силен акцент на някакъв диалект и ми беше трудно да го разбера. Той се поинтересува от семейството на Кадербай, а после спомена някакви делови интереси.

Абдула остави празната си чиния на предната седалка и извади изпод нея пакет, увит във вестник. Подаде го на Кадер, който разтвори ъгъла му. Отдолу се показа дебела пачка от банкноти по сто рупии. Той го подаде спокойно на полицая през прозореца. Това се извършваше толкова открито и дори показно, че бях убеден колко е важно за Кадер всички на сто метра наоколо да видят как се дава рушветът.

Ченгето пъхна пакета в пазвата си, килна глава настрани и се изплю шумно два пъти за късмет. После отново се наведе до прозореца и замърмори бързо и напрегнато. Улових думите тяло и договорка и нещо за Пазара на крадците, но така и не го разбрах. Кадер му вдигна ръка да замълчи. Абдула отмести поглед от Кадер върху мен и пусна момчешка усмивка.

— Ела с мен, господин Лин — каза той тихо. — Ще разгледаме джамията, нали?

Щом слязохме от колата, чух полицаят да казва на глас:

— Този гора говори хинди? Бхагван да ни пази от чужденците!

Отидохме на едно пусто място на вълнолома. Джамията в „Хаджи Али“ бе построена на малко равно островче, свързано със сушата с каменна пътека и дълго триста трийсет и три стъпки. От зори до здрач, когато приливът позволяваше, широката пътека гъмжеше от поклонници и туристи. Приливът заливаше пътеката напълно и дълбоките води отрязваха острова от сушата. Гледана от вълнолома на крайморския булевард, нощем джамията приличаше на голям закотвен кораб. Чугунени фенери разпръскваха зелена и жълта светлина, увиснали на скоби в мраморните стени. На лунните лъчи арките във форма на сълза и закръглените контури сияеха в бяло и се превръщаха в платната на мистичния кораб, а минаретата бяха многобройни извисяващи се мачти.

Тази нощ набъбналата сплескана жълта луна, която в бордея наричаха скръбната луна, се рееше, пълна и омайна, над джамията. Откъм морето се носеше бриз, но въздухът бе топъл и влажен. Ята от прилепи летяха в небето край жиците на електропровода — хиляди прилепи, подобни на ноти върху партитура. Едно съвсем малко момиченце, което по това време отдавна трябваше да спи, а все още продаваше жасминови нанизи, дойде при нас и даде на Абдула една гирлянда. Той бръкна в джоба си за пари, но тя отказа със смях и се отдалечи, пеейки припева на песен от популярен индийски филм.

— Няма по-красиво проявление на вярата от щедростта на най-бедните — рече Абдула с тихия си глас. Струваше ми се, че той никога не говори по-високо.

— Говориш много добре английски — забелязах, искрено очарован от изтънчената мисъл и начина, по който той я изрази.

— Не, не говоря добре. Познавах една жена и тя ме научи на тези думи — отговори той. Чаках да продължи. Той се колебаеше и съзерцаваше морето, а когато отново заговори, смени темата. — Кажете ми, господин Лин, тогава в салона на Стоящите Баба, когато онзи мъж ви нападна с меча, какво щяхте да направите, ако аз не бях там?

— Щях да се сбия с него.

— Мисля… — той се обърна и се вгледа в очите ми. Усетих как скалпът ми се стяга от неизмерим ужас. — Мисля, че щяхте да умрете. Щяха да ви убият и сега щяхте да сте мъртъв.

— Не. Той имаше меч, но беше стар, и беше луд. Щях да го победя.

— Да — каза той. Не се усмихваше. — Да, мисля, че сте прав — щяхте да го победите. Но другите, момичето и приятелят ви индиец, някой от тях щеше да пострада и дори да бъде убит, ако вие оцелеехте. Когато мечът замахна, ако не удареше вас, щеше да удари някой от тях, така мисля аз. Един от вас щеше да умре. Вие или вашите приятели, един от вас щеше да е мъртъв.

Беше мой ред да се умълча. Обзелият ме преди малко ужас внезапно се превърна в силна тревога. Сърцето ми думкаше с тътена на кръвта. Той ми припомняше как е спасил живота ми и все пак в думите му усещах заплаха. Това не ми харесваше. В мен се надигна гняв. Напрегнах се, готов да се бия с него, и го загледах в очите.

Той се усмихна и положи длан на рамото ми, също както преди по-малко от час на друг вълнолом, на Морския булевард. Парещото, интуитивно чувство на тревога премина също толкова бързо, колкото бе възникнало. Угасна и изчезна. Сетих се за него чак месеци по-късно.

Обърнах се и видях как полицаят отдава чест и се отдалечава от колата на Кадер.

— Кадербай много явно даде рушвет на ченгето.

Абдула се засмя и си спомних как за първи път го чух да се смее на глас в салона на Стоящите Баба. Беше добродушен смях, безгрижен и съвсем скромен, и заради този смях изведнъж го харесах.

— Имаме една поговорка на персийски — Понякога лъвът трябва да изреве само за да напомни на коня, че го е страх. Този полицай създаваше проблеми тук, в „Хаджи Али“. Хората не го уважават и това го прави нещастен. И нещастието го кара да създава проблеми. И колкото повече проблеми създава, толкова по-малко го уважават хората. А сега като видят толкова голям бакшиш, много повече, отколкото получават полицаи като него, ще го зауважават малко от малко. Ще се впечатлят, че великият Кадербай му плаща толкова добре. И като получи малко уважение, той ще прави по-малко проблеми на всички нас. Но посланието все пак е съвсем ясно. Той е кон — а Кадер е лъв. И лъвът изрева.

— Вие бодигард на Кадербай ли сте?

— Не, не! — Той отново се разсмя. — Господарят Абдел Кадер няма нужда от охрана. Но… — Млъкна и двамата погледнахме прошарения мъж на задната седалка на скромната лимузина. — Но съм готов да умра за него, ако за това говорите. И не само това — за него съм готов на много повече.

— Няма какво повече да направиш за някого от това да умреш за него — възразих, усмихвайки се и на неговата сериозност, и на така странната му идея.

— О, да — отвърна той, обгърна раменете ми с ръка и ме поведе обратно към колата. — Много повече можеш.

— Вие май се сприятелихте с нашия Абдула, господин Лин? — попита Кадербай, щом се качихме отново в колата. — Това е хубаво. Редно е да станете близки приятели. Изглеждате като братя.

Спогледахме се с Абдула и тихо се разсмяхме. Моята коса беше руса, неговата — катраненочерна. Моите очи бяха сиви, неговите — кафяви. Той беше персиец, аз — австралиец. На пръв поглед нямаше по-различни хора от нас двамата. Но Кадербай гледаше ту единия, ту другия, смръщил чело, и така искрено бе озадачен от нашето веселие, че смехът ни секна в гърлото. Колата пое по пътя за Бандра и аз се замислих над казаното от Кадер. И установих, че въпреки всички разлики помежду ни, в думите на по-възрастния мъж като че имаше някаква проницателна истина.

Колата пътува близо час. Най-сетне в покрайнините на Бандра тя забави ход на една улица с магазини и складове, а после зави в една тясна алея. Улицата беше тъмна и пуста, алеята също. Щом вратите на колата се отвориха, чух музика и пеене.

— Елате, господин Лин. Да, влезем — подкани ме Кадербай. Не се чувстваше длъжен да ми обясни нито къде отиваме, нито защо.

Шофьорът Назир остана при колата, облегнат на капака, и най-сетне си позволи лукса да разопакова паана, който Абдула му беше купил в „Хаджи Али“. Щом тръгнах по алеята и го подминах, осъзнах, че Назир не беше казал нито дума и се замислих над дългото мълчание, в което толкова много хора изпадаха в този многолюден и шумен град.

Прекосихме широка каменна арка в някакъв коридор, изкачихме два етажа по стълбите и влязохме в обширно помещение, изпълнено с хора, дим и силна музика. Стаята беше правоъгълна, цялата в зелени копринени драперии и килими. На малката сцена в дъното четирима музиканти седяха на копринени възглавници. Покрай стените имаше наредени ниски масички, също заобиколени от удобни възглавници. Бледозелени фенери с формата на камбани висяха от дървения таван и хвърляха трепкащи обръчи от златиста светлина. Сервитьорите сновяха от група на група и сервираха черен чай във високи чаши. На някои маси имаше наргилета, които обагряха въздуха със синкав дим и аромат на чарас.

Неколцина мъже веднага станаха, за да поздравят Кадербай. Абдула беше известен и тук. Няколко души го поздравиха с кимване, махване или го заговаряха. Забелязах, че хората, за разлика от онези в „Хаджи Али“, го посрещнаха топло и задържаха ръката му, докато се ръкуваха. Разпознах един от тълпата. Това беше Шафик Гуса, или Шафик Сърдития, който контролираше проституцията в казармите на флотата до коптора, в който живеех. Разпознах още няколко лица от снимките във вестниците — известен поет, прочут суфи-светец и една кинозвезда от средна величина.

Един от мъжете около Кадербай беше управителят на частния клуб. Беше нисък, трътлест и закопчан в дълга кашмирена жилетка. Бялата дантелена шапчица на хаджи — поклонник, посетил Мека — покриваше плешивата му глава. Челото му бе потъмняло от кръглия белег, които някои мюсюлмани придобиват, докосвайки с чело камъка, когато се молят. Той кресна нещо и сервитьорите мигом донесоха нова маса и няколко възглавници и ги наредиха в ъгъла, с чудесен изглед към сцената.

Насядахме по турски — Кадер в средата, Абдула отдясно на него, а аз — отляво. Едно момче с шапчица на хаджия и афгански панталони и жилетка ни донесе купа оризови пуканки, силно подправени с лют пипер, и блюдо с различни ядки и сушени плодове. Сервитьорът ни наля черен чай от чайник с тясно чучурче от цял метър височина, без да разлее нито капчица. Сервира на всекиго от нас и ни предложи бучки захар. Възнамерявах да пия чая си без захар, но Абдула ме спря.

— Хайде, господин Лин — усмихна се той. — Ние пием персийски чай, така както го пият иранците, нали?

Той взе една бучка захар, сложи я в уста и я захапа с предните си зъби. После повдигна чашата и отпи от чая през захарта. Отпих и аз, като повторих действията му. Захарната бучка бавно се разпадна и се стопи и въпреки че вкусът беше по-сладък, отколкото ми допадаше, се насладих на странния и нов за мен обичай.

Кадербай също взе бучка захар и отпи от чая през нея — той придаваше на този малък обичай особено достойнство и тържественост. Всъщност това важеше и за всяко негово изражение и дори — за най-обикновените жестове. Той бе най-царственото човешко същество, което някога бях срещал. Докато го гледах как, привел глава, слуша Абдула да му говори безгрижно, ми хрумна, че във всеки живот и във всеки свят той щеше да властва над хората и да им вдъхва подчинение и респект.

Трима певци се присъединиха към музикантите и се настаниха малко по-отпред. Постепенно в стаята се възцари тишина, а после изведнъж и тримата запяха с мощни, вълнуващи гласове. Звучеше разкошно — многопластова, великолепна музика, преливаща от пламенно чувство. Мъжете не само пееха — те направо изплакваха и ридаеха песента. От затворените им очи течаха истински сълзи и капеха по гърдите им. Докато слушах, ме обзе възторг и същевременно — някакъв срам. Сякаш певците ме бяха посветили в най-дълбоката и най-съкровената си любов и мъка.

Изпяха три песни и после тихо напуснаха сцената, изчезвайки зад завесата. По време на изпълнението никой не промълви нито дума и не помръдна, но после всички заговориха едновременно — принудихме се да развалим магията, от която бяхме погълнати. Абдула стана и отиде да поговори с група афганци, насядали на една маса в другия край на помещението.

— Как ви се хареса пеенето, господин Лин? — попита ме Кадербай.

— Много ми хареса. Невероятно, изумително. Никога не бях чувал нещо подобно. Толкова тъга имаше в песента, но и такава сила! На какъв език пееха? На урду?

— Да. Разбирате ли урду?

— Не, боя се, че не. Говоря само малко марати и хинди. Досетих се, че е урду, защото някои хора покрай мен — там, където живея — го говорят.

— Урду е езикът на газалите, а това са най-добрите изпълнители на газал в цял Бомбай — отвърна той.

— Любовни песни ли пеят?

Той се усмихна, наведе се и положи длан върху ръката ми. Из целия град хората се докосваха често, докато разговаряха, и подчертаваха мисълта си с леко стискане. Познавах добре жеста от ежедневното общуване с приятелите си и той бе започнал да ми допада.

— Да, — това бяха любовни песни, но най-хубавите и най-истинските от всички любовни песни. Любовни песни за Бога. Тези мъже пееха за обичта към Бога.

Кимнах безмълвно, но мълчанието ми го накара да заговори отново.

— Вие сте християнин, нали? — попита той.

— Не, аз не вярвам в Бог.

— Няма вяра в Бог — заяви той, отново с усмивка. — Ние или имаме познание за Бога, или не.

— Е, аз несъмнено не познавам Бога — разсмях се аз. — И, честно, склонен съм да мисля, че е невъзможно да повярваш в Бог или поне в повечето идеи за Бога, които съм срещал.

— О, но естествено, Бог е невъзможен. Това е първото доказателство, че Той съществува.

Той ме гледаше втренчено, без да откъсва топлата си длан от ръката ми. Внимавай — помислих си аз. — Навлизаш във философски спор с човек, прочут именно с това. Той те проверява. Това е проверка и водите са дълбоки.

— Да се изясним — вие твърдите, че тъй като едно нещо е невъзможно, то съществува? — попитах и избутах кануто на своята мисъл в неопознатите води на неговия разум.

— Точно така.

— А това не означава ли, че възможните неща не съществуват?

— Точно така! — той се усмихна още по-широко. — Много ми е приятно, че разбирате.

— Аз мога да произнеса тези думи — отговорих и също се разсмях, — но това не значи, че ги разбирам.

— Ще обясня. Нищо не съществува така, както го виждаме. Нищо от онова, което виждаме, не е наистина такова, каквото си мислим, че го виждаме. Очите ни са лъжци. Всичко, което изглежда истинско, е просто част от илюзията. Нищо не съществува така, както ние го мислим. Нито вие. Нито аз. Нито тази стая. Нищо.

— Все още не разбирам. Не виждам как възможните неща не съществуват.

— Нека го кажа по друг начин. Силите на съзиданието, енергията, която всъщност придава дух на материята и животът, който ние си мислим, че виждаме около нас, не могат да се измерят, претеглят и дори да се поставят във времето такова, каквото го познаваме. Една от формите на тази енергия са фотоните на светлината. И най-малкият предмет за тях е цяла вселена от открито пространство, а цялата вселена е само една прашинка. Онова, което наричаме свят, е само идея — при това не особено добра, все още. От гледна точка на светлината, на светлинния фотон, който й вдъхва душа, вселената, която ние познаваме, не е истинска. Нищо не е истинско. Разбирате ли сега?

— Не съвсем. Струва ми се, че ако всичко, което си мислим, че знаем, е погрешно или е илюзия, то никой от нас не може да знае какво да прави или как да живее, или как да запази разума си.

— Ние лъжем — рече той и в изпъстрения със златисти петънца кехлибар на очите му проблесна неподправено веселие. — Разумният човек е просто по-добър лъжец от лудия. Вие с Абдула сте братя. Знам го. Очите ви лъжат и ви казват, че това не е така. И вие вярвате в тази лъжа, защото така е по-лесно.

— И така ли запазваме разума си?

— Да. Нека ви кажа — аз гледам на вас като на мой син. Не съм се женил и нямам син, но имаше такова време, да, когато беше възможно аз да се оженя и да имам син. И това време беше. На колко години сте?

— На трийсет.

— Точно така, знаех си. Времето, когато можех да стана баща, беше точно преди трийсет години. Но ако ви кажа, че аз виждам ясно, че вие сте мой син, а аз — ваш баща, вие ще решите, че това е невъзможно. Ще се противите. Няма да прозрете истината, която аз виждам сега и която прозрях в първите мигове на нашата среща, преди няколко часа. Вие предпочитате да измислите удобна лъжа и да повярвате в нея — лъжата, че всички ние сме непознати и че няма никаква връзка помежду ни. Но съдбата — нали знаете какво е съдбата? Кисмет е думата на езика урду… съдбата има над нас пълна власт, като изключим две неща. Съдбата не може да контролира нашата свободна воля и не може да лъже. Хората лъжат повече себе си, отколкото другите, и лъжат другите по-често, отколкото им казват истината. Но съдбата не лъже. Разбирате ли?

Разбирах. Сърцето ми знаеше онова, за което говореше той, въпреки че бунтовният ми ум отхвърляше тези думи и човека, който ги изговаряше. Неизвестно как, той бе открил мъката в мен. Празнината в живота ми, която един баща трябваше да запълни, бе ширнала се прерия от копнеж. В най-самотните часове през тези години на преследване аз се скитах там, жаден за бащина обич колкото цял затвор осъдени в последния час на новогодишната нощ.

— Не — излъгах. — Съжалявам, но просто не съм съгласен. Не мисля, че можеш да направиш нещата истински, като просто повярваш в тях.

— Не съм казал такова нещо — отвърна той търпеливо. — Твърдя, че действителността — такава, каквато я виждате и каквато я виждат повечето хора — не е нищо повече от илюзия. Има друга реалност отвъд онова, което виждаме с очите си. И трябва да почувстваш пътя към тази реалност със сърцето си. Друг начин няма.

Просто… вашият поглед към нещата е доста объркващ. Всъщност хаотичен. Вие самият не го ли намирате за хаотичен?

Той отново се усмихна.

— Първоначално е странно да мислиш по правилния начин. Но има няколко неща, които можем да опознаем, няколко неща, в които да сме сигурни, и това е относително лесно. Нека ви покажа. За да узнаете истината, трябва само да си затворите очите.

— Толкова лесно ли било? — разсмях се аз.

— Да. Трябва само да си затворите очите. Ние можем да познаем Бога, например, можем да познаем и тъгата. Можем да познаем мечтите, а също и любовта. Но никое от тези неща не е истинско — в обичайния смисъл на нещата, които съществуват на света и изглеждат истински. Ние не можем да ги претеглим, да измерим дължината им или да намерим основните им съставки в атомен ускорител. И точно затова те са възможни.

Кануто на мисълта ми започваше да се пълни с вода и реших да се измъквам, и то бързо.

— Никога досега не бях чувал за това място. Много такива места ли има?

— Може би пет — отвърна той. Прие смяната на темата с търпимост и спокойствие. — Това според вас много ли е?

— Достатъчно, предполагам. Тук няма жени. На жените не им ли е позволено да идват тук?

— Не е забранено. — Той се намръщи, докато подбираше правилните думи. — На жените е позволено да идват тук, но те самите не искат да идват. Има други места, където се събират жени, и там се занимават със своите си работи и слушат музика и певци. Тях също никой мъж не би пожелал да безпокои.

Един много възрастен мъж дойде при нас и седна в нозете на Кадербай. Беше облечен с проста памучна риза и тънки торбести панталони, които наричаха курта — пижама. Лицето му бе прорязано от дълбоки бръчки, а бялата му коса бе подстригана ниско, пънкарски. Беше слаб, прегърбен и очевидно беден. Той кимна отсечено, ала уважително на Кадер и се залови да смесва тютюн и хашиш с разкривените си пръсти. След няколко минути мъжът подаде на Кадер голям шилом и зачака с кибрита, готов да го запали.

— Този човек е Омар — представи го Кадер и задържа лулата пред устните си. — Той приготвя най-добре шилом в цял Бомбай.

Омар запали лулата на Кадербай, устните му се разтвориха в беззъба усмивка. Просто се разтопи от похвалата. Подаде ми лулата, оцени техниката и силата на дробовете ми с критично око и изсумтя одобрително. След като двамата с Кадер дръпнахме по два пъти, Омар пое шилома и го допуши с мощни вдишвания, които издуваха слабите му гърди до пръсване. След като приключи изтърси щипката бяла пепел от лулата. Беше я изцедил докрай и гордо прие кимването, с което Кадербай го удостои. Въпреки напредналата си възраст, той се изправи с лекота, без да докосва пода с ръце, и се отдалечи с куцукане, а певците се завърнаха на сцената.

Абдула дойде отново при нас и донесе стъклена купа с резени манго, папая и диня. Ароматът на плодовете ни обгърна, докато вкусът им се топеше в устата. Певците започнаха поредното си изпълнение и изпяха само една, която продължи повече от половин час. Беше с пищна триделна хармония, построена върху проста мелодия и импровизирани каденци. Музикантите, които акомпанираха на певците на хармониум и табла, свиреха въодушевено, но самите певци оставаха безизразни, неподвижни със затворени очи и отпуснати ръце.

Също както преди, притихналата публика задърдори шумно, щом певците напуснаха малката сцена. Абдула се наведе и каза:

— Докато идвахме насам си мислех за това, че сме братя, господин Лин. Мислех си за казаното от Кадербай.

— Странно, аз също.

— Моите двама братя… В семейството ми в Иран бяхме трима братя, а сега двамата ми братя са мъртви. В Иран имам сестра, но нямам брат. Вече съм само един брат. Един брат, това е тъжно, нали?

Не можех да му отговоря директно. Собственият ми брат бе загубен за мен. Бях загубил цялото си семейство и бях убеден, че никога повече няма да ги видя.

— Мислех, че Кадербай може би е видял нещо истинско. Може би ние наистина приличаме на братя.

— Може би.

Той се усмихна.

— Реших да те харесам господин Лин.

Каза го толкова сериозно, въпреки усмивката, че нямаше как да не се разсмея.

— Е, тогава най-после спри да ме наричаш господин Лин. Стига вече с тия джиджи-биджи! Направо тръпки ме полазват.

— Биджи? — попита той сериозно, това арабска дума ли е?

— Не се тревожи за това, наричай ме просто Лин.

— Добре, ще те наричам Лин. Ще те наричам братко Лин. А ти наричай Абдула, нали така?

— Разбира се.

— И ще запомним тази нощ на концерта на слепите певци, защото от тази нощ започваме да бъдем братя един за друг.

— На слепите певци ли каза?

— Да. Не ги ли познаваш? Това са Слепите певци от Нагпур. Прочути са в Бомбай.

— От някаква институция ли са?

— Институция?

— Да, училище за слепи, може би. Нещо такова.

— Не, братко Лин. Някога те са виждали, също както ние виждаме. Но в едно селце край Нагпур имало ослепяване и тези мъже ослепели.

Шумът наоколо ме замайваше, а допреди приятният аромат на плодовете и хашиша започваше да става застоял и задушен.

— Как така е имало ослепяване?

— Ами, бунтовници и бандити се криели в планините край селото — заобяснява той бавно и обмислено. — Селяните трябвало да им дават храна и друга помощ. Нямали избор. Но когато полицията и войниците дошли в селото, ослепили двайсет души за урок и за предупреждение на останалите хора в другите села. Случва се понякога. Певците не били от това село. Гостували там, за да пеят на фестивал. Просто лош късмет. Ослепили ги наред с другите. Всички тези мъже и жени, двайсет души, вързали ги на земята и им извадили очите с остри бамбукови пръчки. Сега те пеят тук, навсякъде, и са много прочути. И богати също…

Той продължаваше да говори. Аз го слушах, но не можех да откликна с нищо. Кадербай седеше до мен и разговаряше с млад афганец с тюрбан. Младежът се наведе да му целуне ръка и сред гънките на дрехата му се подаде дулото на пистолет. Омар се върна и започна отново да приготвя шилом. Усмихна ми се с покритите си с петна венци и кимна.

— Да, да — изфъфли той, взрян в очите ми. — Да, да, да.

Певците отново се върнаха на сцената, димът се виеше край перките на бавно въртящите се вентилатори и тази зелена копринена стая, изпълнена с музика и заговори, за мен се превърна в начало. Вече знаех, че начала и повратни точки съществуват във всеки живот, и те са много; въпрос на късмет, на воля и на съдба. Денят, в който получих името си, денят на пръчките и наводнението в селото на Прабакер, когато жените ми дадоха името Шантарам, беше начало. Вече го знам. Знам и че всичко останало, което съм бил и което съм извършил в Индия до онази нощ и концерта на слепите певци, може би дори и целият ми дотогавашен живот, са били подготовка за това начало с Абдел Кадер Хан. Абдула стана мой брат, Кадербай — мой баща. По времето, когато осъзнах това напълно и проумях причините, новият ми живот на брат и син ме бе отвел на война и ме бе замесил в убийство, и всичко се бе променило завинаги.

Когато певците замлъкнаха, Кадербай се наведе към мен. Устните му мърдаха и разбирах, че ми говори, ала не можех да го чуя:

— Извинете, не ви чух.

— Казах, че в музиката истината се открива по-често, отколкото във философските книги — повтори той.

— Какво е истината? — попитах го. Всъщност не исках да знам. Опитвах се да поддържам разговора. И да изглеждам умен.

— Истината е, че не съществуват добри или лоши хора — рече той. — Доброта или злина притежават само делата им. Има добри дела или лоши дела. Хората са просто хора — онова, което ги свързва с доброто и злото, е онова, което вършат или отказват да вършат. Истината е, че един миг на истинска обич в сърцето на всеки — на най-благородния човек на земята, или на най-покварения — съдържа цялото предназначение, и процес, и смисъл на живота сред лотосовите гънки на неговата страст. Истината е, че всички ние, всеки един от нас, всеки атом, всяка галактика и всяка материална частица във вселената, се приближаваме към Господ.

Тези негови думи сега са мои завинаги. Чувам ги. Слепите певци са завинаги. Виждам ги. Нощта и мъжете, които бяха началото, баща и брат, са завинаги; Помня ги. Лесно е. Нужно е само да затворя очи.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Абдула прие ролята си на брат много сериозно. Седмица след Нощта на слепите певци той пристигна в колибата ми в бордея Куфи Парейд с чанта, пълна с лекарства, разтвори и бинтове. Донесе и метална кутия с няколко хирургически инструмента. Прегледахме заедно съдържанието на чантата. Той ме разпита за лекарствата — искаше да знае доколко помагат и от какви количества бих имал нужда в бъдеще. Когато най-сетне се почувства доволен, той изчисти от праха дървеното столче и седна. Мълчеше, докато ме гледаше как подреждам донесените от него лекарства по бамбуковата етажерка. Край нас пренаселеният бордей бъбреше, караше се, пееше и се смееше.

— Е, Лин, къде са? — попита най-сетне той.

— За кого питаш къде са?

— Пациентите. Къде са? Искам да видя как моят брат ги лекува. Не може да има лечение без болни, нали?

— Ами, точно в момента нямам пациенти.

— О… — въздъхна той, намръщи се и забарабани с пръсти по коленете си. — Тогава смяташ ли, че ще е добре да ти доведа?

Той се надигна от стола и пред очите ми изникна видение — как влачи болни и ранени насила към колибата ми.

— Не, не, спокойно. Не преглеждам хора всеки ден, но ако дойдат, ако съм тук, те обикновено започват да идват към два часа. Толкова рано сутринта не идват. Почти всички работят поне до обяд. И аз самият обикновено работя. И аз трябва да печеля, нали знаеш.

— Но не и тази сутрин?

— Не, днес не. Миналата седмица изкарах някакви пари. Достатъчно, че да ми стигнат за известно време.

— Как ги изкара?

Той се вгледа в мен безхитростно — не осъзнаваше, че въпросът би могъл да ме притесни или да бъде възприет като груб.

— Не е учтиво да питаш чужденци как изкарват парите си, Абдула — осведомих го аз със смях.

— О, разбирам — усмихна се той. — Изкарал си ги незаконно.

— Не е точно там работата, но, като го каза — и това. Една французойка искаше да купи половин кило чарас. Намерих й. Освен това помогнах на един германец да си продаде фотоапарата „Канон“ на добра цена. И за двете получих комисиона.

— Колко изкарваш от този бизнес? — попита ме той. Погледът му не трепна. Очите му бяха много бледокафяви, почти златисти — с цвета на пясъчните дюни в пустинята Тар последния ден преди да завали.

— Изкарах около хиляда рупии.

— От всяка сделка по хиляда?

— Не, от двете общо — хиляда.

— Това са много малко пари, братко Лин — рече той, набърчил нос и изкривил презрително уста. — Това са дребни, дребни, много малко пари.

— Е, за теб може и да са дребни — смънках отбранително, но на мен ми стигат да изкарам за около две седмици.

— И сега си свободен, нали така?

— Свободен?

— Нямаш пациенти?

— Нямам.

— И нямаш някакъв бизнес за малки комисиони?

— Не.

— Добре. Тогава тръгваме заедно, хайде.

— О, така ли? И къде ще ходим?

— Ела, като стигнем, ще ти кажа.

Излязохме от колибата и навън ни поздрави Джони Пурата, който очевидно бе подслушвал. Той ми се усмихна, погледна намръщено Абдула, а после пак ми се усмихна, със следи от смръщването в сенките на усмивката.

— Здравей, Джони, излизам за малко. Гледай децата да не докопат лекарствата! Днес подредих разни нови на етажерката, някои са опасни.

Джони вирна брадичка, за да защити наранената си гордост.

— Никой няма нищичко да пипне в колибата ти, Линбаба! Какви ги говориш? Можеш да оставиш там вътре милиони рупии и никой няма нищичко да пипне! Ако щеш, и злато сложи там! Индийската банка не е толкова сигурна, колкото колибата на Линбаба!

— Само исках да кажа, че…

— И диаманти също остави, ако щеш. И изумруди. И перли.

— Схванах, Джони.

— Няма нужда да се тревожиш толкова — намеси се Абдула. — Той изкарва толкова малко пари, че никой не би имал интерес да ги вземе. Знаеш ли колко е изкарал миналата седмица?

Абдула като че се виждаше подозрителен на Джони Пурата. Враждебна гримаса изкриви още повече лицето му, но въпросът го заинтригува и любопитството надделя.

— Колко?

— Според мен няма нужда точно сега да обсъждаме това, момчета — измрънках в опит да избегна дискусията върху мизерните ми доходи, която, както добре знаех, можеше да се проточи близо час.

— Хиляда рупии — отвърна Абдула и се изплю, за да подчертае думите си.

Хванах го за лакътя и го забутах по пътеката между колибите.

— Хайде, Абдула. Нали щяхме да ходим някъде? Да тръгваме, братко.

Изминахме няколко крачки, но Джони Пурата ни настигна и ме издърпа за ръкава крачка-две назад от Абдула.

— За Бога, Джони! Точно сега не искам да обсъждам колко пари съм изкарал. После ми опявай колкото щеш за това, обещавам ти, но…

— Не, Линбаба, аз не за това — прошушна той с дрезгав шепот. — Този човек, този Абдула — не бива да му се доверяваш! Недей да правиш никакъв бизнес с него!

— Защо така? Какво има, Джони?

— Просто недей! — каза той и може би щеше да каже и още, но Абдула се обърна да ме извика и Джони нацупено се шмугна зад един завой.

— Какъв е проблемът? — попита Абдула, щом се изравних с него и поехме отново по лъкатушните пътеки между къщите.

— О, няма проблем — смънках, наясно. — Никакъв проблем няма.

Мотоциклетът на Абдула бе паркиран на шосето край бордея, където няколко деца го пазеха. Най-високото прибра десетте рупии, които той им даде, а после бегом поведе парцаливата си хлапашка банда нанякъде. Абдула срита мотора, а аз седнах зад него. Без каски и само по тънки ризи, ние се вмъкнахме в дружелюбния хаос на уличното движение успоредно край морето по посока на Нариман Пойнт.

Ако изобщо разбирате от мотори, можете да научите много за човека по това как кара. Абдула по-скоро се ръководеше от рефлекса, отколкото се съсредоточаваше. Владееше мотора в движение също толкова естествено, колкото и краката си при ходене. Разгадаваше трафика със смесица от умения и интуиция. На няколко пъти забави ход, преди да се появи очевидна нужда, и избегна набиването на спирачки там, където други мотоциклетисти с по-слаба интуиция щяха да се принудят да ги набият. Понякога даваше газ и навлизаше в невидима пролука, отворила се по магия пред нас тъкмо когато сблъсъкът изглеждаше неминуем. Въпреки че в началото се изнервях, техниката му скоро ми вдъхна доверие пряко волята ми и аз се отпуснах.

На плажа Чоупати свихме и се заотдалечавахме от морето. Улиците с високи тераси отначало отслабиха, а после и задушиха хладния морски ветрец. Вляхме се в потоците от движение, които се носеха в жегата към „Нана Чоук“. Архитектурата беше от средния период на развитие на Бомбай като голям пристанищен град. Някои сгради, построени със солидната геометрия на британското владичество, бяха по на двеста години. Сложните детайли по балконите, рамките на прозорците и фасадите със стълбища излъчваха луксозна елегантност, каквато съвременният град, въпреки целия си хром и блясък, рядко си позволяваше.

Отсечката между „Нана Чоук“ и „Тардео“ бе известна като Района на парсите. Първоначално бях изненадан, че в един град, толкова полиморфен като Бомбай, с неспирно разнообразие от народи, езици и преследване, е проявена склонност към толкова разчертана подредба. Бижутерите си имаха собствени базари, както и механиците, водопроводчиците, дърводелците и другите занаятчии. Мюсюлманите имаха, собствени квартали, както и християните, будистите, сикхите, парсите и джайните. Ако искаш да продадеш или да купиш злато, отиваш на базара „Жавери“, където стотици златари се надпреварват за поръчката ти. Ако искаш да посетиш джамия, на няколко крачки една от друга ще намериш няколко.

След време обаче разбрах, че демаркационните линии, също като много други дълги и къси разделителни линии в този сложен град полиглот, не са толкова строги, колкото изглеждат. В мюсюлманския квартал имаше индуистки храмове, на пазара „Жавери“ — зеленчукопродавачи сред блестящите скъпоценности, а почти до всяка кула с луксозни апартаменти — бордей.

Абдула паркира мотора си пред болницата Батия — една от няколкото модерни болници и клиники, дарение от персийски благотворителни тръстове. Грамадната сграда подслоняваше скъпи болнични отделения за богатите и центрове за безплатно лечение на бедните. Изкачихме се по стъпалата и влязохме в безупречно чисто мраморно фоайе, приятно охлаждано от големи вентилатори. Абдула се обърна към служителя на регистратурата и ме поведе по коридора към оживеното спешно отделение. След като разпита един портиер и една сестра, той най-сетне намери човека, който търсеше — нисичък и много слаб лекар, седнал зад претрупано бюро.

— Доктор Хамид? — попита Абдула.

Лекарят пишеше нещо и не вдигна поглед от него.

— Да, да — отвърна той сприхаво.

— Шейх Абдел Кадер ме праща. Казвам се Абдула.

Химикалката мигом замря, доктор Хамид бавно вдигна глава и се вгледа в нас с боязливо любопитство. Такова понякога е изражението на зяпачите, наблюдаващи сбиване.

— Той ви се е обадил вчера и ви е казал да ме очаквате? — подсказа му тихо Абдула.

— Да, да, разбира се — отвърна Хамид, възвърнал самообладанието си, и се усмихна непринудено. После стана и протегна ръка над бюрото.

— Това е господин Лин — представи ме Абдула и се ръкувахме с лекаря. Ръката му беше много суха и крехка. — Той е лекарят на бордея в „Колаба“.

— Не, не — възразих аз. — Не съм лекар! Просто започнах да им помагам. Аз… нямам такова образование и… всъщност не съм и много добър.

— Кадербай ми каза, че когато сте говорили с него, сте се оплакали за пациентите, които пращате в „Сейнт Джордж“ и другите болници — заговори по същество Хамид, пренебрегвайки възраженията ми с маниера на човек, твърде зает, че да угажда на чуждата скромност. Очите му бяха тъмнокафяви, почти черни, и блестяха зад полираните стъкла на очилата му със златна рамка.

— Ами, да — отвърнах, изненадан, че Кадербай си бе спомнил за разговора ни и че бе намерил за достатъчно важно да се обади на лекаря.

— Проблемът е, че аз работя на сляпо, ако ме разбирате. Нямам достатъчно знания, че да се справя с всички проблеми, с които хората идват при мен. Когато попадна на болести, които не мога да разпозная, или на нещо, за което си мисля, че вероятно е болест, аз ги изпращам в диагностичната клиника на болницата „Сейнт Джордж“. Не знам какво друго да правя. Но много често те се връщат при мен, без никой да ги е погледнал — нито лекари, нито сестри, никой!

— И според вас тези хора не се преструват на болни?

— Не, сигурен съм. — Чувствах се леко обиден за себе си, а още повече негодувах заради обитателите на бордея. — Те нищо не печелят, ако се преструват на болни. А и са горди хора. Не искат помощ току-така.

— Разбира се — измърмори той, побутна очилата си и разтърка дълбоките белези, които те бяха оставили на носа му. — А вие самият ходили ли сте в „Сейнт Джордж“? Видяхте ли се с някой там и разпитахте ли го за това?

— Да, ходих там два пъти. Казаха ми, че били затрупани с пациенти и правели, каквото могат. Казаха, че ако успея да намеря практикуващи лекари с лиценз, които да им изпращат обитатели от бордеите, болните ще могат да прередят опашката, така да се каже. Не се оплаквам от „Сейнт Джордж“. Те си имат свои проблеми. Персоналът не достига, а се пукат по шевовете от пациенти. В моята малка клиника аз преглеждам по около петдесет пациенти дневно. Те имат по шестстотин пациенти дневно. А понякога дори и по хиляда. Сигурен съм, че знаете как е. Мисля, че те правят, каквото могат, и се напрягат до крайност дори само със спешните случаи. Истинският проблем е, че моите хора не могат да си позволят да отидат на истински лекар и да получат документа, който би им позволил да прередят опашката в болницата. Те са твърде бедни. И затова идват при мен.

Доктор Хамид вдигна вежди и отново ми отправи непринудената си усмивка.

— Казвате „моите хора“. Чак дотолкова ли сте станали индиец, господин Лин?

Засмях се и му отговорих за пръв път на хинди с един стих от песен от популярен филм, прожектиран по онова време в много кина:

— В този живот правим, каквото можем, за да се усъвършенстваме.

Хамид също се разсмя и плесна с ръце от приятна изненада.

— Е, господин Лин, мисля, че ще мога да ви помогна. Тук съм дежурен два пъти седмично, но през останалото време мога да бъда намерен в моя кабинет, на Четвърта Паста Лейн.

— Знам Четвърта Паста Лейн, много е близо до нас.

— Точно така. След като говорих с Кадербай, аз се съгласих, че при нужда трябва да започнете да препращате пациентите си при мен, а аз ще им уреждам лечение в болница „Сейнт Джордж“, когато реша, че е наложително. Можем да започнем от утре, ако желаете.

— Съгласен съм — потвърдих бързо. Тоест, това е прекрасно, благодаря, много ви благодаря. Не зная как точно ще ви плащаме, но…

— Няма нужда да ми благодарите, няма нужда да се притеснявате и за заплащането — отвърна той и погледна Абдула. — За вашите хора моите услуги ще са безплатни. Желаете ли да изпием един чай? След малко излизам в почивка. Отсреща на улицата, срещу болницата, има ресторант. Можете да ме изчакате там. Мисля, че имаме да обсъждаме много неща.

Двамата с Абдула го оставихме и изчакахме в ресторанта двайсет минути. Наблюдавахме през големия прозорец как бедните пациенти куцукаха към входа на болницата, а богатите ги докарваха с таксита и частни коли. Доктор Хамид дойде и ми описа процедурите, които трябваше да следвам, за да препращам обитателите на коптора в кабинета му на Четвърта Паста Лейн.

Добрите лекари притежават поне три неща, които ги свързват: умеят да наблюдават, умеят да слушат и са много уморени. Хамид беше добър лекар и когато след едночасови разговори погледнах прорязаното му от бръчки лице, очите му, възпалени и зачервени от липса на сън, се засрамих от честната му умора. Той можеше да натрупа богатство, знаех, и да се заобиколи с лукс, ако заминеше да практикува частно в Германия, Канада или Америка, но бе избрал да остане тук, при своя народ, и да работи за частичка от онова възнаграждение. Беше един от хилядите професионални здравни работници в града, чиято кариера бе забележителна не само с това, какво постигаха, но и с това, от което се лишаваха всеки ден. А онова, което постигаха, бе оцеляването на града — ни повече, ни по-малко.

Когато Абдула отново ни вкара в заплетеното движение и моторът му се запромъква напосоки между колоните от автобуси, коли, камиони, велосипеди, волски двуколки и пешеходци, той ми подвикна през рамо, че доктор Хамид някога сам е живял в бордей. Каза ми, че Кадербай подбирал особено надарени деца от няколко бордея из града и плащал обучението им в частни колежи. Децата след това записвали дори висше образование, били материално осигурени и насърчавани. Завършвали и ставали лекари, хирурзи, медицински сестри, учители, адвокати и инженери. Хамид бил едно от тези надарени деца, избран преди повече от двайсет години. За да задоволи нуждите на своята малка клиника, Кадербай събираше своите дългове.

— Кадербай е човек, който създава бъдещето — заключи Абдула, когато спряхме на един светофар. — Повечето от нас, аз и ти, братко мой, чакаме бъдещето да дойде при нас. Но Абдел Кадер Хан мечтае бъдещето, после го планира, а после го сбъдва. Това е разликата между него и нас, останалите.

— А ти, Абдула? — изкрещях му, щом отново се понесохме с рев заедно с потока от коли. — Теб Кадербай ли те е планирал?

Той се разсмя шумно, гърдите му се повдигаха от удоволствието и от силния смях.

— Мисля, че да! — отвърна.

— Хей! Това не е пътят за бордея. Къде отиваме пък сега?

— Да посетим мястото, откъдето ще си вземаш лекарствата.

— Кое?

— Кадербай уреди да вземаш лекарства всяка седмица. Нещата, които ти донесох днес, са първите. Отиваме на черната борса за лекарства.

— Черна борса за лекарства? Къде е тя?

— В бордея на прокажените — отвърна Абдула най-спокойно, а после отново се засмя, даде газ и се шмугна през една пролука в движението, отворила се току пред него. — Остави това на мен, братко Лин.

А сега ти си част от плана, нали така?

Тези думи — сега ти си част от плана — трябваше да пробудят някакъв страх в мен. Трябваше да усетя… нещо… още тогава, в самото начало. Но мен не ме беше страх. Бях почти щастлив. Тези думи ми звучаха вълнуващо. Караха кръвта ми да кипи. Когато започна животът ми на беглец, аз се лиших от моето семейство, родина, култура. И мислех, че това е всичко. След години изгнание проумях, че в изгнанието си придобивах нещо. Свободата, в която избягах, бе самотната и безразсъдна свобода на отхвърления. Като отхвърлените навсякъде, аз ухажвах опасността, защото тя бе едно от малкото неща, достатъчно силни да ми помогнат да забравя какво съм изгубил. И докато се оглеждах, облъхван от топлия следобеден вятър, и кръстосвах с Абдула мрежата на улиците, аз безстрашно се устремих към съдбата си — същия този следобед, така както мъж се влюбва в най-прекрасната усмивка на срамежлива жена.

Пътуването до лагера на прокажените ни изведе в покрайнините на града, където имаше няколко лечебни центрове — колонии за болните от проказа. Мъжете и жените, при които отидохме, обаче отказваха да се заселят в тях. Финансирани от държавата и от частни дарения, колониите осигуряваха медицинско обслужване, грижи и чиста среда, но налаганите там правила бяха строги и не всички прокажени бяха склонни да им се подчиняват. Поради това някои решаваха да напуснат, а други бяха изпъждани. По всяко време няколко десетки мъже, жени и деца живееха покрай колониите, в пределите на града.

Гъвкавата търпимост на обитателите на бордеите, които приютяваха в колибите си хора от всякаква каста, раса и здравословно състояние, рядко се простираше върху прокажените. Местните съвети и уличните комитети не понасяха дълго присъствието им. Вдъхващи страх и отбягвани, прокажените се обединяваха в подвижни бордеи, които само за час изникваха върху всяко открито пространство, което успяваха да намерят, и се вдигаха безследно оттам още по-бързо. Понякога се настаняваха за няколко седмици край сметища и отблъскваха местните клошари, които бяха против нашествието им. Друг път установяваха лагера си на някое мочурливо празно място или на бунище за промишлени отпадъци. Когато за пръв път ги посетих през онзи ден заедно с Абдула, открих, че са вдигнали опърпания си подслон върху ръждивите камъни на железопътно депо край предградието Кар.

Бяхме принудени да паркираме мотора и да влезем в територията като прокажените — през дупки в оградите и през канавки. Ръждивото плато беше депо за повечето влакове по градския маршрут и по-малко товарни вагони, изнасящи от града продукция и промишлени стоки. Зад него имаше сгради с канцеларии, складове и ремонтни помещения. По-нататък се простираше обширна маневрена площ — открито пространство с десетки железопътни линии и съединенията им. Високи огради от бодлива тел ограждаха мястото.

Отвъд тях бяха оживената търговия и уютът на предградието Кар — улично движение и градини, балкони и пазари. Вътре — пустиня на функциите и системите. Нямаше растения, животни, нямаше хора. Дори преминаващите влакове бяха влакове призраци, маневриращи от спирка на спирка без персонал и без пътници. А по-нататък беше бордеят на прокажените.

Те бяха завзели четириъгълно празно пространство между линиите, където бяха вдигнали колибите си. Никоя от тях не беше по-висока от гърдите ми. Отдалече приличаха на малки палатки на военен бивак, обвити в пушека на готварските печки. Но щом ги приближихме, забелязахме, че пред тяхната отблъскваща убогост колибите в бордея, където живеех, изглеждаха солидни и удобни постройки. Тези бяха стъкмени от парчета картон и пластмаса, крепени от разкривени клони и вързани с тънка връв. Можех да разпердушиня целия лагер с една ръка и това нямаше да ми отнеме и минута, ала въпреки това тук живееха трийсет мъже, жени и деца.

Влязохме в бордея необезпокоявано и стигнахме до една колиба в средата. Хората стояха и ни гледаха, но никой не проговори. Трудно бе да не ги погледнеш, а когато погледнах, ми беше трудно да не се втрещя. Някои от тези хора нямаха носове, повечето нямаха пръсти, краката на мнозина бяха омотани в кървави бинтове, а при някои болестта бе в толкова напреднал стадий, че устните и ушите им бяха окапали.

Не зная защо — може би заради цената, която жените плащат за красотата си — но обезобразяванията изглеждаха по-отвратителни при жените, отколкото при мъжете. Мнозина от мъжете имаха дръзко, дори наперено излъчване, някаква бойка грозота, която сама по себе си бе пленителна. Но свенливостта на жените изглеждаше като малодушие, а гладът — хищен. При многото деца, които видях, болестта не личеше — те изглеждаха силни и съвсем здрави, макар и мършави. А се трудеха упорито — всички деца. Малките им пръстчета хващаха всичко за цялото племе.

Бяха ни видели, че идваме, и вестта сигурно се беше разнесла, защото когато доближихме колибата, един мъж изпълзя от нея и се изправи да ни поздрави. Две деца моментално се втурнаха да го подкрепят. Той беше съвсем дребен, едва стигаше до кръста ми и тежко обезобразен. Устните и долната част на лицето му бяха изядени и бе останала твърда възлеста буца от тъмна плът, която се спускаше надолу от бузите до челюстта му. Самата челюст бе оголена, както и зъбите, и венците, а на мястото на носа му зееха дупки.

— Абдула, синко — рече той на хинди. — Как си? Ял ли си?

— Добре съм, Ранджитбай — отвърна Абдула почтително. — Доведох този гора да се срещне с теб. Току-що хапнахме, но ще пием чай, благодаря.

Децата ни донесоха столчета и седнахме навън пред колибата на Ранджит. Наоколо се събра малка тълпа от насядали по земята или прави хора.

— Това е Ранджитбай — каза ми Абдула на хинди, като говореше високо, така че всички да го чуят. — Той е шефът тук, най-старият в бордея на прокажените. Той е кралят тук, в този клуб на кала топис.

Кала топи означава „черна шапка“ на хинди и е израз, с който понякога наричат крадците — заради шапките с черна лента, които осъдените крадци са били принудени да носят в бомбайския затвор на „Артър Роуд“. Не бях съвсем сигурен какво точно има предвид Абдула, но Ранджит и останалите прокажени го приеха добре — усмихнаха се и повториха думите няколко пъти.

— Здравей, Ранджитбай — казах аз на хинди. — Казвам се Лин.

— Аап доктор хаин? — попита той. Доктор ли си?

— Не! — почти изкрещях, обзет от паника, разтревожен от болестта и от пълното ми невежество по отношение на нея уплашен, че ще ме помолят да им помогна. Обърнах се към Абдула и минах на английски. — Кажи му, че не съм лекар, Абдула. Кажи му, че оказвам само първа помощ по малко, лекувам ухапвания от плъхове и драскотини от бодлива тел, такива работи. Обясни му. Кажи му, че нямам медицинско образование и понятие си нямам от проказа.

Абдула кимна и се обърна към Ранджитбай.

— Да — каза. — Той е доктор.

— Много ти благодаря, Абдула — процедих през стиснати зъби.

Децата ни донесоха пълни чаши с вода и чай в нащърбени чашки. Абдула изпи водата си на бързи глътки. Ранджит наклони глава назад и едно от децата изля водата в гъргорещото му гърло. Поколебах се, уплашен от гротескната болест около мен. Една от думите на хинди, с която в бордея наричаха прокажените, се превеждаше като „-немъртвите-“ и аз се почувствах така, сякаш държах вампирски кошмари в ръце. Струваше ми се, че цял един свят на страдания от болестта бе съсредоточен в тази чаша вода.

Но Абдула изпи чашата си. Бях сигурен, че е изчислил риска и бе решил, че е безопасно. Всеки ден от живота ми бе риск. Всеки час криеше своите заплахи след голямото залагане — бягството от затвора. Сладостното безразсъдство на беглеца поднесе ръката към устата ми и аз изпих водата. Четирийсет чифта очи ме гледаха как преглъщам.

Очите на самия Ранджит бяха с цвят на мед и мътни, по моя преценка, от начален стадий на катаракта. Той ме огледа втренчено — погледът му сновеше от краката до косата ми и обратно, на няколко пъти, с безсрамно любопитство.

— Кадербай ми каза, че имаш нужда от лекарства — произнесе той бавно на английски.

Докато говореше, зъбите му тракаха и тъй като нямаше устни, които да дооформят думите, речта му трудно се разбираше. Например, беше му невъзможно да произнесе звуците Б, Ф, П и В, а М и У звучаха по съвсем друг начин. Устата оформя не само думи, разбира се — тя оформя нагласи, настроения и нюанси на смисъла и тези изразителни намеци също липсваха. А той нямаше и пръсти, затова бе лишен дори и от помощни средства за комуникация. Вместо това едно дете, може би синът му, стоеше до рамото му и повтаряше думите му с тих, но уверен глас, със забавяне един такт от ритъма на речта му, като преводач.

— Винаги се радваме да помогнем на господаря Абдел Кадер — произнесоха двата гласа. — Имам честта да му служа. Можем да ви даваме много лекарства, всяка седмица, без проблеми. Първокласни, както виждате.

Той извика някакво име и едно високо момче на тринайсет-четиринайсет години си проби път през тълпата и остави в краката ми платнен вързоп. То коленичи да го развие. Вързопът беше пълен с много ампули и пластмасови шишенца. Имаше морфинов хидрохлорид, пеницилин и антибиотици за стафилококови и стрептококови инфекции. Контейнерите бяха нови, с етикети.

— Откъде намират всичко това? — попитах Абдула, докато разглеждах лекарствата.

— Крадат го — отговори ми той на хинди.

— Крадат го? Как го крадат?

— Бахут хошияар — отвърна той. — Много хитро.

— Да, да.

Хор от гласове се надигна около нас, но в общото им възклицание нямаше шеговитост. Те възприеха похвалата на Абдула сериозно, все едно той се възхищаваше на произведение на изкуството, което бяха създали колективно. Добри крадци, хитри крадци — чувах как мърмореха хората около мен.

— И какво правят с тях?

— Продават ги на черно — отговори ми той пак на хинди, така че всички присъстващи да могат да следят разговора ни. — Доста добре се препитават от това и от други майсторски кражби.

— Не разбирам. Защо хората ще купуват лекарства от тях? Можеш да си ги купиш почти от всяка аптека.

— Ти искаш всичко да знаеш, братко Лин, нали? Е, тогава да изпием още една чаша чай, защото това е история за две чаши чай.

При тези думи тълпата се разсмя и се скупчи малко по-плътно около нас. Хората взеха да си избират места покрай нас, за да седнат и слушат историята. Голям празен товарен вагон без персонал бавно изтрополи на съседната линия, застрашително близо до колибите. Никой не го удостои с нещо повече от бегъл поглед. Един железничар, облечен с риза и шорти в цвят каки, мина между линиите — оглеждаше релсите. От време на време поглеждаше към лагера на прокажените, но щом отмина, малкото му любопитство се изпари и той повече не се извърна назад. Донесоха чая и отпихме от него, а Абдула заразказва историята. Няколко деца се бяха подпрели на краката ни, приятелски прегърнати. Едно малко момиченце обви с ръка десния ми крак и ме прегърна с непресторена обич.

Абдула говореше на много опростен хинди и повтаряше някои откъси на английски, когато забележеше, че не съм го разбрал. Започна с британското владичество — времето, когато европейците са владеели цяла Индия от прохода Кибер до Бенгалския залив. Фиренги, чужденците, каза той, поставяли прокажените най-ниско в стълбицата на правата и привилегиите. Последни на опашката, те често не получавали нищо от ограничените доставки на лекарства и бинтове; спестявали им лечението. При глад или наводнения не достигали дори традиционните церове и билкови отвари. Така прокажените се усъвършенствали в краденето на онова, с което не можели да се снабдят по друг начин — дори станали толкова умели, че започнали да трупат излишъци и да продават лекарства на собствена черна борса.

На огромната територия на Индия, продължи Абдула, винаги е имало конфликти — разбойничество, бунтове, войни. Мъжете се биели, проливала се кръв. Но много повече умирали от загнояли рани и опустошителни болести, отколкото в битки. Важна част от базата данни на разузнаването били информацията за медицинските умения и контролът върху бинтовете и медикаментите. Всички продажби от аптеки, болници и търговци на фармацевтични продукти на едро се регистрирали. Всяка покупка или поредица от покупки, значително по-големи от обичайното, привличали внимание и понякога се стигало до арести и убийства. Издайническите покупки на лекарства и особено на антибиотици довели до провала на много дакаити и революционери. Но на черния пазар прокажените не задавали въпроси и продавали на всеки, който можел да си плати. Техните мрежи и тайни пазари съществували във всеки голям град в Индия. Купувачите били терористи, подставени агенти, сепаратисти или просто по-амбициозни разбойници.

— Тези хора умират — завърши Абдула с колоритен обрат на фразата, който вече свиквах да очаквам от него — и крадат живот за себе си, а после продават живот на други умиращи.

Когато Абдула млъкна, настъпи плътно, тежко мълчание. Всички ме гледаха. Като че искаха от мен някакъв отговор, някаква реакция на историята на тяхната тъга и умения, на жестоката им изолация и страшната нужда. Дъхът излизаше със свистене през стиснатите зъби на устите без устни. Търпеливи, сериозни очи се бяха втренчили в мен в съсредоточено очакване.

— Може ли… може ли още една чаша вода, моля? — попитах на хинди и сигурно точно това е трябвало да кажа, защото цялата тълпа се разсмя. Няколко деца хукнаха за вода и многобройни ръце ме затупаха по гърба и рамената.

После Ранджитбай ми обясни как Сунил, момчето, което ни донесе вързопа с лекарствата, щял да ми носи доставките в колибата ми в бордея, когато поискам. Наканихме се да тръгнем, но той ме помоли да поседя още малко, а после нареди на всички мъже, жени и деца от своята група да дойдат и да докоснат краката ми. Това бе унизително, истинско мъчение и аз му се примолих да не го правят. Той настоя. Строгост, почти свирепост гореше в очите му, докато прокажените куцукаха към мен и докосваха краката ми със спечените си чуканчета или с черните криви нокти на пръстите си.

Час по-късно Абдула паркира мотора си до Световния търговски център. Постояхме малко, а после той протегна импулсивно ръце и ме притисна в топла мечешка прегръдка. Когато се отделихме един от друг, аз се разсмях, а той се намръщи, явно озадачен.

— Смешно ли е?

— Не — уверих го аз. — Просто не очаквах мечешка прегръдка, това.

— Мечешка? Какво значи това?

— Виж, наричаме такава прегръдка мечешка — обясних аз, като ръкомахах с ръце, все едно бяха лапи. — Мечки, сещаш ли се, косматите животни, дето ядат мед и спят в пещери. Когато прегърнеш някого така, ние казваме, че това е мечешка прегръдка.

— Пещери? Спят в пещери?

— Спокойно, не се притеснявай. Хареса ми. Беше… знак на добро приятелство. Така правят приятелите в моята страна — притискат се в мечешка прегръдка.

— Братко мой — рече той с непринудена усмивка, — ще дойда при теб утре със Сунил от прокажените и с нови лекарства.

И потегли, а аз навлязох сам в бордея. Огледах се наоколо и мястото, което някога смятах за безнадеждно окаяно, ми се стори яко, жизнено, миниатюрен град на безгранична надежда и възможности. Хората, които подминавах, бяха силни и кипящи от живот. Затворих вратата от шперплат на моята колиба, седнах и заплаках.

Страданието, бе ми казал някога Кадербай, е средството за проверка на нашата обич, особено на обичта ни към Бога. Аз не познавах Бога, както се изразяваше той, но дори и като невярващ се бях провалил на проверката този ден. Не можех да обичам Бога — ничий Бог — и не можех да простя на Бог. Сълзите секнаха след няколко минути, но за пръв път плачех толкова дълго и бях все още дълбоко затънал, когато Прабакер влезе в колибата ми и приклекна до мен.

— Той опасен човек, Лин — каза той без никакви предисловия.

— Какво?

— Тоя Абдула, който дойде днес тук. Много опасен човек. Ти по-добре изобщо не го познаваш. А да имаш работа с него още по-лошо опасно.

— За какво говориш?

— Той е… — Прабакер млъкна и по добродушното му, открито лице съвсем ясно личеше как се бори със себе си. — Той е човек убиец, Лин. Убиващ тип. Той убива хората за пари. Той е гунда — гангстер — на Кадербай. Всички го знаят. Всички, освен теб.

Знаех, че това е вярно и без да го разпитвам, без грам доказателства, които да подкрепят думите на Прабакер. Вярно е — казах си наум и щом го казах, осъзнах, че винаги съм го знаел и подозирал. То личеше по начина, по който се отнасяха другите с него, по шепота, който предизвикваше, и по страха, който бях видял в толкова много очи, които гледаха в неговите. По онова, по което Абдула приличаше на най-добрите и най-опасните мъже, които познавах в затвора. Казаното от Прабакер трябваше да е вярно.

Опитах се ясно да си представя какво представлява той, с какво се занимава и какви трябва да бъдат или не трябва да бъдат моите отношения с него. Кадербай беше прав, разбира се. С Абдула много си приличахме. Бяхме мъже на насилието, когато насилието бе нужно, и не се бояхме да нарушим закона. И двамата бяхме изгнаници. И двамата бяхме сами на света. И Абдула, като мен, бе готов да умре по всяка причина, която му се струваше основателна за деня. Но аз никога не бях убивал никого. В това бяхме съвсем различни.

Ала въпреки всичко го харесвах. Мислех за този следобед в бордея на прокажените и си спомнях колко самоуверен бях там с Абдула. Знаех, че част от самообладанието, което успях да проявя, може би почти цялото, всъщност бе негово. С него бях силен и способен да се справя. За пръв път след бягството от затвора срещах човек, който ми въздейства така. Той беше от мъжете, които закоравелите престъпници наричат „стопроцентови“, от мъжете, които биха заложили живота си, щом те наричат свой приятел; които ще застанат зад гърба ти без въпроси и оплаквания и ще са с теб и когато нямаш никакъв шанс.

Тъй като такива мъже толкова често са герои на филми и книги, ние забравяме колко рядко се срещат в реалния свят. Но аз знаех. Това бе едно от нещата, на които ме научи затворът. Затворът сваля маските от хората. В затвора не можеш да скриеш какъв си. Не можеш да се преструваш на корав — ти си или не си, и всеки го знае. И когато ножовете се насочат срещу мен, както се бе случвало нееднократно, и трябва да убиеш или да бъдеш убит, аз научих, че само един мъж сред стотици ще остане с теб докрай в името на приятелството.

Затворът ме научи как да разпознавам тези мъже, когато ги срещна. Знаех, че Абдула е от тях. В моето изгнание на преследван, прехапването на страха, готовността да се бориш и да умреш всеки ден, силата, лудостта и волята, която виждах в него, бяха нещо по-голямо и по-добро от цялата истина и доброта на света. И докато седях в колибата си, нашарен от горещата бяла светлина и хладните сенки, се заклех, че ще му бъда брат и приятел, без значение какво е извършил, без значение какъв е.

Вгледах се в тревожното лице на Прабакер, и се усмихнах. Той спонтанно ми се усмихна в отговор и в миг на необикновена яснота разбрах, че за него аз съм този, който му вдъхва подобна увереност. Онова, което бе за мен Абдула, за Прабакер бях аз. Приятелството е и вид лекарство и пазарите за него понякога също са черни.

— Спокойно — казах, протегнах ръка и положих длан на рамото му. — Всичко ще се нареди. Ще бъде чудесно. Нищо няма да ми се случи.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Дългите дни, изпълнени с работа в коптора и изцеждането на комисиони от жадните изцъклени очи на туристите, се разлистваха като лотосови листенца в лятно утро един след друг сред шумотевицата на блъскащите се часове. Винаги имаше по малко пари, а понякога и по много. Един следобед, около месец след първото ми посещение при прокажените, се свързах с компания италиански туристи, които смятаха да продават дрога на други туристи на големите денс партита в Гоа. С моя помощ те купиха четири кила чарас и две хиляди таблетки мандракс. Харесваше ми да въртя нелегален бизнес с италианците. Те действаха целенасочено и систематично в гонитбата на удоволствия и имаха стил, когато упражняваха бизнеса си. Повечето бяха щедри и вярваха в честното и бързо заплащане за коректно и бързо свършена работа. От комисионата спечелих достатъчно пари, че да мога да се оттегля за няколко седмици. Копторът погълна дните ми и повечето от нощите ми.

Беше краят на април, до сезона на мусоните оставаше малко повече от месец. Обитателите на коптора бяха заети с подготовката за идването на дъжда. В работата им имаше някаква спокойна неотложност. Всички знаехме какви неприятности щеше да ни донесе притъмняващото небе. Ала на всяка улица хората бяха щастливи, имаше вълнение в безгрижните усмивки на младите, защото след дългите месеци на суша всички бяхме зажаднели за облаци.

Касим Али Хюсеин назначи Прабакер и Джони Пурата за водачи на двата отряда, чието задължение беше да помагат на вдовиците, сираците, сакатите и изоставените съпруги да поправят колибите си. Прабакер привлече на помощ няколко доброволци за събирането на бамбукови пръти и къси греди от купищата отпадъци на близкия строеж до коптора. Джони Пурата реши да организира няколко улични хлапаци в пиратска банда, която тарашеше квартала за ламарина, брезент и пластмаса. Всевъзможни неща, които можеха да служат за защита от дъжда, започнаха да изчезват от околностите на бордея. При една забележителна експедиция малките крадци домъкнаха голямо платнище, което, съдейки по формата му, явно беше камуфлажно покривало за боен танк. Това военно снаряжение бе разрязано на девет парчета за укрепването на девет колиби.

Присъединих се към отряд от младежи, които трябваше да изчистят канавките и улеите от задръстилите ги боклуци. Месеците наред ги бяха напълнили с купища консервни кутии, пластмасови бутилки и буркани — всичко онова, което плъховете не гризяха, а клошарите не бяха намерили. Това беше мръсна работа и аз я вършех с радост. Тя ме отведе във всички ъгълчета на коптора и ме запозна със стотици хора, с които може би никога нямаше да се срещна. А имаше и известен престиж: скромните и важни задачи в бордея се ценяха толкова, колкото ги презираха в града. Всички отряди, заети с работа по укрепването на колибите срещу идващите дъждове, бяха възнаграждавани с обич. Трябваше само да надигнем глави от мръсните канавки, за да се намерим сред разкошна градина от усмивки.

Като глава на бордея, Касим Али Хюсеин участваше във всеки план и във всяко решение, свързани с подготовката. Авторитетът му бе ясен и неоспорим, но водачеството му беше тънко и ненатрапчиво. Един инцидент, случил се в седмиците преди дъжда, ми помогна да вникна в дълбочината на неговата мъдрост и ми разкри защо той бе толкова почитан навсякъде.

Един следобед няколко души се събрахме в колибата на Касим Али, за да слушаме разказите на най-големия му син за приключенията му в Кувейт. Икбал — висок, мускулест двайсет и четири годишен младеж с откровен поглед и срамежлива усмивка, наскоро се бе върнал след шестмесечна работа. Мнозина от младежите искаха да почерпят от опита му. Какви бяха най-добрите възможности за работа там? Кои са най-добрите шефове? Кои — най-лошите? Как се печелят пари допълнително между процъфтяващите черни пазари на държавите в Залива и в Бомбай? В течение на една седмица Икбал провеждаше импровизирани курсове всеки следобед в голямата стая на бащината колиба, а тълпата, която искаше да черпи престижните знания, преливаше чак в двора. Но на този ден лекциите му бяха прекъснати внезапно от викове и писъци.

Изтичахме навън и се втурнахме по посока на гласовете. Недалеч открихме шумна тълпа от мъже, жени и деца. Пробихме си път до средата, където двама мъже се боричкаха и налагаха. Имената им бяха Фарук и Рагхурам и бяха от отряда, който помагаше на Прабакер да събира пръти и греди. Икбал и Джони Пурата разтърваха побойниците. Касим Али застана между тях и присъствието му моментално укроти буйстващата тълпа.

— Какво става тук? — попита той с необичайно строг тон. — Защо се биете?

— Пророкът, дано Аллах му даде покой! — изкрещя Фарук. — Той обиди Пророка!

— А той обиди бог Рама! — парира Рагхурам.

Всички в тълпата подкрепиха единия или другия с крясъци и проклятия. Касим Али им отпусна половин минута шум и вдигна ръце, за да ги усмири.

— Фарук, Рагхурам, вие двамата сте приятели, добри приятели — рече той. — Знаете, че боят не е начинът да уредите разногласията си. И двамата знаете, че боят между близки и приятели е най-лошият бой от всички.

— Но Пророкът, мир на душата му! Рагху обиди Пророка. Бях длъжен да се сбия с него — изхленчи Фарук. Все още беше сърдит, но тежкият поглед на Касим Али го попарваше и той не можеше да погледне по-възрастния в очите.

— Ами ти, дето обиди бог Рама? — възрази Рагхурам. — Това не е ли също основание за…

— Нямате оправдания! — извика гръмовно Касим Али и накара всички да млъкнат. — Няма достатъчно основателна причина да ни накара да се бием помежду си! Всички ние тук сме бедни. Всички си имаме достатъчно врагове навън. Или ще живеем заедно, или ще умрем. Вие, двама млади глупаци, обидихте нашите хора, своите хора. Обидихте всички наши хора, от всякаква вяра и ме посрамихте ужасно.

Бяха се събрали вече над стотина души. Думите на Касим предизвикаха вълна от шумни коментари сред тях, главите се скланяха една към друга. Тези, които бяха най-близо до него, в средата, повториха думите му и предадоха посланието на останалите в края. Фарук й Рагхурам сведоха съкрушено глави. Обвинението на Касим Али, че са посрамили него повече от себе си, бе голям удар.

— И двамата трябва да бъдете наказани за това — рече Касим малко по-меко, когато тълпата поутихна. — Довечера аз и вашите родители ще ви изберем наказание. Дотогава, до края на деня, ще чистите района около тоалетната.

Сред тълпата отново се надигна мърморене. Конфликтите на религиозна основа бяха потенциално опасни и хората се зарадваха, че Касим се отнесе сериозно към случилото се. Много от гласовете около мен говореха за приятелството между Фарук и Рагхурам и аз осъзнах, че казаното от Касим е истина — боят между близки приятели от различно вероизповедание бе обидил общността. Тогава Касим Али свали дългия зелен шал, който носеше на врата си, и го вдигна високо, за да го видят всички.

— Сега вие ще чистите тоалетната. Но първо, Фарук и Рагхурам, аз ще ви вържа с това, с моя шал. Той ще ви напомня, че сте приятели и братя, а чистенето на тоалетната ще запуши носовете ви с вонята на онова, което си причинихте днес взаимно.

И той коленичи и върза двамата младежи един за друг за краката — десният глезен на Фарук за левия на Рагхурам. След като приключи, той се изправи и им нареди да вървят, сочейки им с изпъната ръка тоалетната. Тълпата им направи път, а младежите се опитаха да ходят, но се запрепъваха и скоро разбраха, че ако изобщо искат да се придвижат напред, трябва да се вкопчат един в друг и да вървят в крачка. Прегърнаха се здраво през раменете и закуцукаха на три крака.

Тълпата ги проследи с поглед и започна да хвали мъдростта на Касим Али. Изведнъж на мястото на напрежението и страха отпреди малко избухна смях. Хората се обръщаха, за да му кажат нещо, но Касим вече се бе упътил към колибата си. Бях доста наблизо и забелязах, че той се усмихва.

Имах късмета през онези месеци често да споделям тази усмивка. Касим идваше в колибата ми два, понякога три пъти седмично и проверяваше как напредвам с увеличилия се брой пациенти, част от които препращах на доктор Хамид. Понякога началникът водеше и още някого със себе си — дете, нахапано от плъхове, или младеж, пострадал на строежа до бордея. След време разбрах, че той избираше кого да доведе при мен лично, защото по една или друга причина те не искаха да дойдат сами. Някои бяха просто срамежливи, други — предубедени спрямо чужденците и им нямаха доверие. Трети не искаха да приемат никакви лекарства, освен традиционните селски церове.

Селските церове ми създаваха много главоболия. Като цяло ги приемах и прилагах при нужда, и дори предпочитах някои аюрведически смеси пред западните им съответствия. Но на някои от тях съвсем очевидно се приписваха лечебни свойства само от суеверия, а не заради доказани терапевтични традиции. Те противоречаха на здравия разум, както и на всички принципи на медицинската наука. Практиката да се слага цветна превръзка от билки над лакътя като лек срещу сифилис, например, ми се виждаше смайващо безполезна. Понякога лекуваха артрит и ревматизъм, като изваждаха яркочервени живи въглени от огъня и ги допираха до коленете и лактите на страдащия. Веднъж Касим Али ми сподели насаме, че не одобрява по-крайните церове, но не ги забранява. Той ме посещаваше редовно и тъй като го обичаха, хората следваха примера му и пациентите ми растяха.

Ореховокафявата кожа на Касим Али, изпъната по слабото му, жилаво тяло, беше гладка и стегната като боксова ръкавица. Гъстата му сребристосива коса беше къса. Имаше брадичка, с един тон по-светла от косата му. Най-често се обличаше с памучна курта и прости бели панталони със западна кройка. Въпреки че дрехите му бяха простички и евтини, те винаги бяха изпрани и изгладени и той ги сменяше по два пъти на ден. Друг не толкова почитан човек с подобни навици за облеклото биха го сметнали за конте. Но Касим Али предизвикваше усмивки на обич и възхищение навсякъде из бордея. Безупречно чистите бели дрехи за всички нас бяха символ на неговата духовност и морална чистота — качества, от които в този малък свят на борби и надежди зависехме не по-малко, отколкото от водата в общия кладенец.

Неговите петдесет и пет години не тежаха на тялото му, по-високо от обичайното. Неведнъж го гледах как заедно с младия си син тича от водните резервоари към колибата си с тежки контейнери с вода на гръб и двамата изминаваха рамо до рамо целия път. Когато сядаше на тръстиковите рогозки в голямата стая в колибата си, той не докосваше с длани пода. Кръстосваше крака, а после сгъваше колене и сядаше. Беше красив мъж и голяма част от красотата му се дължеше на здравословната жизненост и естествената грация, която подкрепяше неговата вдъхновяваща и властна мъдрост.

С късата си сребристосива коса, стройна фигура и плътен звучен глас Касим често ми напомняше на Кадербай. По-късно научих, че двамата могъщи мъже се познаваха добре и дори бяха близки приятели. Но между тях имаше значителни разлики и може би най-важната бе в техния авторитет на водачи и в начина, по който го бяха придобили. Властта бе дадена на Касим от народа, който го обичаше. Кадербай си бе присвоил своята власт и я бе задържал със силата на волята и с оръжие. При съпоставка на двете власти, тази на мафиотския бос бе по-силната. Хората от бордея бяха избрали Касим Али за свой началник и ръководител, но Кадербай бе този, който бе одобрил избора и го бе позволил.

На Касим му се налагаше да упражнява властта си често, защото тя бе единствената ежедневна власт в бордея. Той разрешаваше споровете, прерастващи в конфликти. Той посредничеше при проявени претенции към имоти и право на достъп. И много хора просто искаха съвет от него за всичко — от работата до брака.

Касим имаше три съпруги. Първата му жена Фатима беше две години по-млада от него. Втората, Шайла — десет години по-млада. Третата му жена Наджима беше само на двайсет и осем години. Първият му брак беше по любов, двата следващи бе сключил с бедни вдовици, които надали биха си намерили нови съпрузи. Жените му бяха родили общо десет деца — четирима синове и шест дъщери, имаше и още пет заварени деца от вдовиците. За да осигури финансова независимост на жените, той им беше купил четири крачни шевни машини. Първата му жена Фатима ги беше наредила под един брезентов навес пред колибата и наела един, двама, трима, накрая — четирима шивачи да шият ризи и панталони.

Скромното предприятие осигуряваше средства за препитание на шивачите и семействата им и печалба, която се разделяше по равно между трите съпруги. Касим не участваше в ръководството на предприятието и плащаше всички разходи на домакинството, така че парите, които изкарваха съпругите му, си бяха техни и те можеха да ги харчат или спестяват както желаят. С времето шивачите си купиха колиби близо до тази на Касим, жените и децата им живееха в съседство с Касимовите и всички образуваха едно огромно семейство от трийсет и четирима души, които смятаха главата на общността за баща и приятел. Това бе едно спокойно и доволно домакинство. Нямаше караници и сръдни. Децата играеха щастливо и изпълняваха домакинските си задължения с охота. Няколко пъти в седмицата Касим отваряше голямата стая в колибата си за хората като маджис, или форум, където обитателите на бордея можеха да огласят оплакванията си или да отправят молби.

Не всички спорове и проблеми в коптора, разбира се, бяха отнасяни до дома на Касим Али, за да бъдат разрешени навреме, и понякога той бе принуден да възприеме ролите на полицай и магистрат в тази неофициална, самоуправляваща се система. Една сутрин пиех чай пред къщата му — близо месец след като Абдула ме заведе при прокажените, когато Джитендра дотърча с новината, че някакъв мъж бие жена си и хората се боят, че ще я убие. Касим Али, Джитендра, Ананд, Прабакер и аз хукнахме по тесните пътеки към една редица от колиби на границата на бордея с мангровото блато. Пред една от тях се бе събрала голяма тълпа, а щом се приближихме, чухме, че отвътре се носят жални писъци и шум от удари. Касим Али видя Джони Пурата, застанал до колибата, и си проправи път до него през мълчаливата тълпа.

— Какво става? — попита той.

— Джозеф е пиян — отвърна навъсено Джони и се изплю шумно по посока на колибата. — Този бахинчуд, шибаняк, цяла сутрин бие жена си.

— Цяла сутрин? От колко време продължава това?

— Три часа, може би и повече. Аз дойдох току-що. Другите ми разказаха. Затова пратих да те извикат, Касимбай.

Касим Али свъси вежди и погледна сърдито Джони в очите.

— Не за първи път Джозеф пребива жена си. Защо не го спря?

— Аз… — започна Джони, но не издържа на погледа и заби очи в каменистата почва под краката им. Беше ядосан и като че беше готов да се разплаче. — Не ме е страх от него! Не ме е страх от никого тук, и ти го знаеш! Но те са… те са… тя му е жена…

Обитателите на бордея живееха много нагъсто един до друг. Най-интимните звуци и движения от живота им се преплитаха постоянно помежду си. И като всички хора навсякъде, те нямаха желание да се месят в онова, което ние обикновено наричаме семейни спорове, дори и когато в тези така наречени спорове се стигаше до насилие. Касим Али положи съчувствено длан на рамото на Джони, за да го успокои, и му заповяда веднага да спре побойника Джозеф. Точно тогава откъм къщата отново се разнесоха викове и удари, последвани от сърцераздирателен писък.

Неколцина от нас се завтекоха нататък, решени да спрем побоя. Внезапно разнебитената врата на колибата се отвори с трясък, жената на Джоузеф изхвърча навън и припадна в краката ни. Беше гола. Дългата й коса бе раздърпана и сплъстена от кръв. Беше жестоко пребита с тояга, моравосини следи покриваха гърба, задните й части и краката й.

Тълпата се дръпна, разтреперена от ужас. Знаех, стряскаше ги и голотата й, и ужасните рани по тялото. По онова време голотата в Индия беше като тайна религия. Никой, освен лудите или светците не се показваше гол публично. Приятели в бордея ми доверяваха с непресторена откровеност, че са женени от години и никога не са виждали жените си голи. Всички изпитвахме жалост към жената на Джозеф. Обзелият ни срам изгаряше очите ни.

Тогава откъм къщата се разнесе крясък и Джоузеф излезе навън, залитайки. Памучните му панталони бяха наклепани с урина, а фланелката му — скъсана и мръсна. Диво и тъпо пиянство бе разкривило чертите му. Косата му бе рошава, а лицето — зацапано с кръв. Все още стискаше в ръце бамбуковата пръчка, с която бе пребил жена си. Той присви очи на слънцето, а после пред помътения му поглед попадна тялото на жена му, проснато между него и тълпата. Той я напсува и пристъпи напред, вдигнал пръчката за нов удар.

Тълпата ахна и шокът, който ни бе парализирал, се изпари. Втурнахме се да го спрем. Удивително, първи го стигна дребният Прабакер и налетя да избута много по-едрия мъж. Избиха пръчката от ръката на Джозеф и го повалиха на земята. Той се мяташе и крещеше, от устата му заедно със слюнката се лееше поток от яростни псувни. Няколко жени излязоха напред, виейки като на погребение. Те покриха жената на Джозеф с жълто копринено сари, вдигнаха я и я отнесоха.

Тълпата вече се готвеше да го линчува, но Касим Али незабавно пое командването. Той нареди на хората да се разпръснат или да се отдръпнат, а на мъжете, които държаха Джоузеф — да продължат да го притискат до земята. Следващата му заповед ме слиса. Мислех, че може би ще извика полиция или ще нареди да отведат Джозеф. Вместо това попита какво е пил и нареди да му донесат две бутилки от същото. Освен това поръча хашиш и шилом и каза на Джони Пурата да приготви лулата. Когато донесоха домашната шльокавица, която наричаха дару, той нареди на Прабакер и Джитендра да принудят Джозеф да пие.

Настаниха го сред кръг от силни млади мъже и му подадоха едната бутилка. Той ги изгледа подозрително, но после грабна бутилката и отпи продължително и жадно. Младежите около него започнаха да го тупат по гърба и да го насърчават да продължи да пие. Той удари още няколко глътки от изключително силното дару, а после се опита да го бутне, като заяви, че му стига толкова. Младежите започнаха да го принуждават. Смееха се, подиграваха го, долепяха бутилката до устните и вкарваха гърлото между зъбите му. Джони Пурата запали шилома и го подаде на Джозеф. Той дръпна, пи, дръпна отново. Около двайсет минути след като излезе от къщи с окървавената пръчка в ръка, Джозеф клюмна и се просна безчувствен на чакълената пътека.

Тълпата го погледа как хърка, а после постепенно се разпръсна по къщите и по работните си места. Касим нареди на групата младежи да останат в кръг около тялото на Джозеф и да го наблюдават внимателно, а после се оттегли за около половин час за предиобедната си молитва. Когато се върна, той поръча чай и вода. Джони Пурата, Ананд, Рафик, Прабакер и Джитендра бдяха в кръга. В групата бяха и един силен млад рибар на име Виджай и един здрав и жилав младеж, който теглеше двуколка, наричан Андкаара или Мрака заради лъщящата му черна кожа. Те разговаряха тихо помежду си, докато слънцето стигна зенита си и знойната дневна влага ни стисна в мокрия си юмрук.

Реших да си тръгна, но Касим Али ме помоли да остана и аз седнах в сянката на един платнен навес. Четиригодишната дъщеря на Виджай Сунита ми донесе чаша вода, без да съм поискал. Благодарно отпих от хладката течност.

— Цангли мулги, — цангли мулги — благодарих й на марати. Добро момиче, добро момиче.

Сунита се зарадва, че ми е угодила, и ме изгледа с нацупена усмивчица. Беше облечена с алена рокля, отпред с надпис „Нахалните ми физиономии“ на английски. Забелязах, че роклята е скъсана и й е малка, и си отбелязах наум да купя дрехи за нея и за още няколко деца от евтиния пазар за дрехи, известен като Улицата на модата. Отбелязвах си го всеки ден, всеки път, когато разговарях с умните и щастливи деца в коптора. Тя взе празната чаша и припна. Металните звънчета на глезените й зазвъняха малка мелодия, щом босите й краченца зашляпаха по камъните.

След като всички мъже получиха чай, Касим Али им нареди да събудят Джозеф. Те започнаха да го ръчкат грубо и да му крещят да се събуди. Той се размърда и замърмори сърдито. Събуждаше се много бавно. Отвори очи, разтърси натежалата си глава и се примоли за вода.

— Папи нахин — рече Касим. Няма вода.

Тикнаха му втората бутилка грубо, но го придумваха с шеги и с тупане по гърба. Приготвиха втори шилом и младежите пушиха с него. Той постоянно мрънкаше за вода, но всеки път вместо това наливаха в устата му шльокавица. Преди да изпие и една трета от бутилката, той пак припадна — катурна се встрани и главата му се килна под странен ъгъл. Лицето му бе голо под лъчите на пладнешкото слънце. Никой не направи никакъв опит да го закрие.

Касим Али го остави да подреме едва пет минути и пак нареди да го събудят. Джозеф мърмореше сърдито, докато го будеха, а после заръмжа и запсува. Опита се да се вдигне на колене и да допълзи в колибата си. Касим Али взе окървавената бамбукова пръчка и я подаде на Джони Пурата. Даде само една заповед: започвай!

Джони вдигна пръчката и я стовари върху гърба на Джозеф с мощно плющене. Джозеф зави и се опита да изпълзи встрани, но кръгът от младежи го избута отново в средата. Джони пак го удари с пръчката. Джозеф се разкрещя сърдито, но младежите започнаха да му удрят плесници и да му крещят да мълчи. Джони замахна с пръчката, Джозеф — се сви и се опита да съсредоточи мътния си поглед.

— Знаеш ли какво направи? — кресна му Джони и стовари пръчката върху раменете на Джозеф. — Говори, пияно куче! Знаеш ли какво ужасно нещо направи?

— Стига си ме удрял! — озъби се Джозеф. — Защо го правите?

— Знаеш ли какво направи? — повтори Джони и пръчката отново изплющя върху него.

— О-о… ааа! — писна Джозеф. — Какво? Какво съм направил? Нищо не съм направил!

Виджай пое пръчката и удари Джозеф по ръката.

— Преби жена си, пияна свиня! Преби я и тя може и да умре!

Той подаде пръчката на Джитендра и той шибна с нея Джозеф по бедрото.

— Тя умира! Ти си убиец! Ти уби жена си!

Джозеф се опита да се затули от ударите с ръце, като трескаво се оглеждаше за изход. Джитендра отново вдигна пръчката.

— Ти би жена си цяла сутрин и я изхвърли гола от колибата. На ти, пияницо! Ето ти още! Както ти я преби! Харесва ли ти, а, убиецо?

Мъглява представа за стореното бавно започна да се прокрадва в ума на Джозеф и лицето му се вцепени от ужас и страдание. Джитендра подаде пръчката на Прабакер и следващият удар го докара до сълзи.

— О, не! — захълца той. — Не е вярно! Нищичко не съм направил! Какво ще стане сега с мен? Не съм искал да я убивам! О, Господи в небето, какво ще стане с мен? Дайте ми вода! Трябва ми вода!

— Няма вода — повтори Касим Али.

Пръчката свистеше отново и отново. Сега тя бе в ръката на Андкаара.

— Тревожиш се за себе си, а, куче? Ами клетата ти жена? За нея не се тревожеше, докато я пребиваше! Не за първи път я биеш с тази пръчка, нали? Но вече край — ти я уби. Никога повече няма да можеш да я биеш — нито нея, нито никого. Ще умреш в затвора.

Джони Пурата отново пое пръчката.

— Какъв си голям и силен! Голямо геройство — да пребиеш жена си, наполовина колкото тебе! Ела да ме пребиеш мен, герой. Хайде де, вземи си пръчката и пребий с нея мъж, евтин гунда!

— Вода… — изломоти Джозеф и се просна на земята, потънал в сълзи на самосъжаление.

— Няма вода — отвърна Касим Али и Джозеф отново изпадна в несвяст.

Когато пак го свестиха, Джозеф бе стоял на слънце почти два часа и вече беше много зле. Крещеше за вода, но му поднесоха само бутилката с дару. Виждах как иска да я отблъсне, но го мъчеше отчаяна жажда. Пое я с разтреперани ръце. Щом първите капки докоснаха изгорелия му език, пръчката отново го удари. Шльокавицата се разля по брадясалата му челюст и потече от зиналата му уста. Той изпусна бутилката. Джони я вдигна и изля останалата ракия на главата му. Джозеф писна и се опита да отпълзи встрани на четири крака, но кръгът от мъже го избута отново в средата. Джитендра пое пръчката и го заудря по задника и краката. Джозеф хленчеше, ревеше и стенеше.

Касим Али седеше отстрани в засенчения вход на една колиба. Той извика Прабакер и заповяда да доведат няколко приятели и роднини на Джозеф, а също и роднини на жена му Мария. Хората дойдоха, заеха местата на младежите в кръга и мъченията на Джозеф продължиха. Няколко часа приятелите, роднините и съседите му се сменяха да го хулят, обвиняват и удрят с пръчката, с която така дивашки бе пребил жена си. Ударите бяха резки и го боляха, но не толкова жестоки, че да разкъсат кожата му. Това бе премерено наказание, болезнено, но не злобно.

През този следобед аз на няколко пъти напусках и се връщах. Мнозина от обитателите на бордея, които минаваха оттам, се спираха да гледат. Хората се включваха в кръга около Джозеф или излизаха от него, когато поискаха. Касим Али седеше на входа на колибата с изправен гръб и сериозно изражение и не отделяше очи от кръга. Той направляваше наказанието с тихи думи или незабележими жестове — поддържаше безмилостния натиск върху мъжа, но не позволяваше изстъпления.

Джозеф припадна два пъти, преди най-сетне да се пречупи. Когато всичко свърши, той беше смазан. Цялата му злоба и дързост бяха потъпкани. Той ридаеше и произнасяше отново и отново името на жена си. Мария, Мария, Мария…

Касим Али стана и се приближи до кръга. Чакаше точно този момент. Той кимна на Виджай, който донесе купа с топла вода и две кърпи от една съседна колиба. Същите мъже, които пребиха Джозеф, го прегърнаха и измиха лицето, врата, ръцете и краката му. Дадоха му вода. Сресаха косата му. Утешиха го с прегръдки и с първите мили думи, които чуваше от началото на наказанието. Те му казаха, че ако наистина съжалява, ще му простят и ще му помогнат. Доведоха много хора, мен включително, и накараха Джозеф да докосне краката им. Облякоха го в чиста риза и го изправиха, като внимателно го подкрепяха с ръце и рамене. Касим Али приклекна до него и се вгледа в кръвясалите му очи.

— Жена ти, Мария, не е мъртва — рече тихо той.

— Не е… не е мъртва? — измънка Джозеф.

— Не, Джозеф, не е мъртва. Много тежко е пострадала, но е жива.

— Слава Богу, слава Богу!

— Жените от твоето семейство и семейството на Мария решиха какво да се направи — изрече Касим бавно и тежко. — Съжаляваш ли… Знаеш ли какво си причинил на жена си и съжаляваш ли за това?

— Да, Касимбай — заплака Джозеф. — Съжалявам, много съжалявам!

— Жените решиха да не виждаш Мария два месеца. Тя е много болна. Замалко не я уби и тя трябва да си почива два месеца, за да оздравее. През това време ти ще работиш всеки ден. Ще работиш по цял ден, и то здравата. Няма да харчиш. Няма да пиеш нито капка дару, бира или каквото и да било, освен вода. Разбра ли? Никакъв чай, никакво мляко, нищо друго, освен вода. Трябва да спазваш този пост като част от наказанието ти.

Джозеф закима немощно.

— Да, да, ще го спазвам.

— Мария може да реши да не се върне при теб. Трябва да знаеш и това. Тя може да поиска да се разведе с теб, дори след два месеца — и ако поиска, аз ще й помогна. Но когато двата месеца изтекат, ако тя пожелае да те приеме пак, с парите, спестени от тежката работа, ще я заведеш на почивка в хладните планини. И докато си там с жена си, ти ще осъзнаеш грозотата в себе си и ще се опиташ да я преодолееш. Иншаллах, ти ще създадеш щастливо и достойно бъдеще за себе си и жена си. Това е решението. А сега върви. И без повече приказки. Яж и си лягай.

Касим се изправи, обърна се и се отдалечи. Приятелите на Джозеф му помогнаха да стане и го поведоха към къщи, като почти го носеха на ръце. Колибата бе почистена, бяха изнесли всички дрехи и лични вещи на Мария. Дадоха на Джозеф ориз и дал. Той хапна малко и полегна на тънкия си дюшек. Двама приятели седнаха до него и започнаха да веят на безчувственото му тяло със зелени хартиени ветрила. Вързаха единия край на окървавената пръчка с връв и Джони Пурата я окачи на един кол пред колибата на Джозеф, за да я гледат всички. Тя щеше да остане там два месеца, докато изтече наказанието му.

Някой включи радио в една от недалечните колиби и любовна песен на хинди се разнесе над пътеките и канавките на оживения бордей. Някъде плачеше дете. Кокошки ровеха и кълвяха на мястото, където измъчваха Джозеф. Носеше се смях на жена, играеха деца, продавачът на гривни се провикваше протяжно на марати: Гривната е красота, красотата е гривна!

Щом пулсът и суетнята на нормалния живот в бордея се възстановиха, аз се върнах в колибата си по лъкатушните пътеки. Рибари и рибарки се прибираха от Сасун Док и носеха кошници с морски мирис. Още един от уравновесяващите контрасти на живота в бордея — това беше и часът, избран от продавачите на благовония да обикалят по пътеките със запалени мостри с аромат на сандалово дърво, жасмин, роза и пачули.

Мислех си за видяното през днешния ден, за това какво правеха хората за себе си в това малко градче с двайсет и пет хиляди души, без полиция, съдии, съд и затвори. Мислех си за нещо, казано от Касим Али преди седмици, когато двете момчета, Фарук и Рагхурам, бяха понесли наказанието си, като цял ден работиха вързани в тоалетната. След като се почистиха с ведро топла вода и се преоблякоха в нови лунги и чисти бели потници, двамата се изправиха пред събранието на техните семейства, приятели и съседи. Фенерите, разлюлени от вятъра, предаваха златната искра от око на око, а сенките се гонеха по тръстиковите стени на колибите. Касим Али обяви наказанието, определено от съвета на приятелите и близките — индуисти и мюсюлмани. Наказанието им, че са се сбили заради религия, беше всеки да заучи една цяла молитва от религиозните обреди на другия.

— Така ще е справедливо — обяви Касим Али онази вечер, а очите му с цвят на дървесна кора гледаха меко младежите, — защото справедливостта е преценка, едновременно честна и опрощаваща. Не може да има справедливост, докато всички не останат доволни дори и тези, които ни обиждат и трябва да си понесат наказанието от нас. От начина, по който постъпихме с двете момчета, виждате, че правосъдието не е само начин да наказваме тези, които грешат. То е също и опит да ги спасим.

Знаех тези думи наизуст. Бях ги записал в работния си дневник скоро след като Касим Али ги изрече. И когато в деня на мъките на Мария и на срама на Джозеф аз се прибрах у дома, запалих лампа, отворих черния дневник и се вгледах в написаните думи. Някъде наблизо сестрите и приятелките утешаваха Мария и вееха с ветрила на пребитото й изранено тяло. В колибата на Джозеф Прабакер и Джони Пурата дежуряха първа смяна край съседа си, докато спеше. Беше горещо, беше времето, когато дългите сенки на вечерта се превръщат в нощ.

Вдъхнах задушния въздух, прашен и напоен с ароматите от огньовете, на които готвеха. И беше тихо в тези тъмни мигове на размисъл — толкова тихо, че чувах как капчици пот капят от измъченото ми лице по страницата, една след друга, и всяко мокро кръгче се разливаше и пропиваше в думите честна… опрощаваща… наказваме… спасим…

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Едната седмица стана, три седмици, единият месец — пет месеца.

От време на време, докато обикалях улиците на „Колаба“ с клиентите си туристи, засичах Дидие, Викрам или някой друг от компанията в „При Леополд“. Понякога виждах и Карла, но никога не я заговарях. Не исках да я поглеждам в очите, докато бях беден и живеех в бордея. Бедността и гордостта са верни братя по кръв, докато единият, неизменно и неизбежно, не убие другия.

По време на този пети месец изобщо не виждах Абдула, но поредица от непознати и понякога твърде странни куриери идваха в бордея с новини от него. Една сутрин седях сам на масата в колибата си и пишех, когато свирепият лай на кучетата в гетото ме накара да се откъсна от работата — никога не ги бях чувал да лаят така неистово. В този лай имаше ярост и ужас. Оставих писалката, но не отворих вратата, дори не помръднах от стола. Кучетата често се разяряваха нощем, но за пръв път ги чувах да лаят така свирепо денем. Звукът бе пленителен и тревожен. И когато разбрах, че глутницата бавно се приближава все повече до колибата ми, сърцето ми задумка в гърдите.

Остриета от златно утро пронизваха дупките и пробойните в тънките тръстикови стени на колибата ми. Тези лъчи, в които танцуваха прашинки, започнаха да примигат, когато по пътеката навън се втурнаха хора. Към воя се присъединиха викове и крясъци. Огледах се. Единственото оръжие, с което разполагах в малката си къщичка, беше дебел бамбуков прът. Стиснах го. Бесният лай и гласовете се носеха пред къщата ми и като че бяха насочени към вратата.

Отворих тънкото парче шперплат, което ми служеше за врата, и веднага пуснах пръчката. Там, на половин метър от мен, стоеше огромен кафяв мечок. Животното се издигаше над мен и изпълваше входа с великолепното си мускулесто, космато тяло. Стоеше изправено на задни крака, а грамадните му лапи бяха вдигнати на височината на раменете ми.

Присъствието на звяра подлудяваше кучетата на гетото. Те не смееха да се приближат и в свирепия си гняв се сдавиха помежду си. Без да обръща внимание нито на тях, нито на възбудената тълпа хора, мечокът се наведе към вратата и се втренчи в очите ми. Очите му бяха големи, чувствителни, с цвета на топаз. Той изръмжа. Ръмженето му далеч не беше заплашително — тътнещ, гръмовен и странно успокояващ звук, по-красноречив от молитвата, която редях наум. Щом го чух, страхът ми се изпари. На половин метър от мен усетих как вибрациите на дивия рев ме блъснаха в гърдите. Наведох се и накрая само няколко сантиметра отделяха лицето ми от неговата муцуна. Пяната се втечни и закапа от мокрите му черни челюсти. Мечокът не ми желаеше злото. Някак бях сигурен в това. Очите на звяра казваха нещо друго. Това продължи само секунди, но в тази пулсираща тишина усещането за животинска тъга, непомрачено от разум и ненакърнено в своята страст, беше толкова силно и чисто, докато се гледахме в очите, че времето ми се стори много по-дълго и исках да продължи още.

Кучетата се сдавиха, скимтяха и виеха в агонията на страха и омразата, искаха да нападнат мечока, но страхът надделяваше над яростта. Децата пищяха, а хората се дърпаха по-далече от побеснелите кучета. Мечокът се обърна, бавно и тромаво, но после нападна внезапно и замахна с тежка лапа към кучетата. Те се разпръснаха, а неколцина млади мъже ги прогониха с камъни и пръчки.

Мечокът се клатушкаше и оглеждаше тълпата с големите си печални очи. Виждах добре животното и забелязах, че носи кожен нашийник с малки шипове. На нашийника бяха закрепени две вериги, придържани от ръцете на двама мъже. Чак сега ги забелязах. Те бяха мечкари, облечени в жилетки, тюрбани и панталони, всичко в крещящ електриковосин цвят. Дори гърдите и лицата им бяха боядисани в синьо, както и металните вериги и нашийника на мечока. Животното се обърна и отново ме погледна в очите. И, невероятно, единият от мъжете, които стискаха веригите, се обърна към мен по име:

— Господин Лин? Вие сте господин Лин, аз така мисля? — попита той.

Мечокът килна глава, все едно и той ми задаваше същия въпрос.

— Да! — обадиха се гласове в тълпата. — Да! Това е господин Лин! Това е Линбаба!

Продължавах да стоя на вратата толкова изумен, че не можех нито да помръдна, нито да проговоря. Хората се смееха и подвикваха. Няколко по-храбри деца се промъкнаха по-близо, че да могат да пипат мечока със стрелкащи пръсти. Майките им писнаха, засмяха се и ги притеглиха обратно в прегръдките си.

— Ние сме ваши приятели — каза един от синьоликите мъже на хинди. Зъбите му блеснаха, ослепително бели на синия фон. — Носим ви вест.

Другият мъж извади смачкан жълт плик от джоба на жилетката си и ми го показа.

— Вест? — успях да попитам.

— Да, важно известие за вас, сър — отвърна първият. — Но първо трябва да извършите нещо. Има обещание, за да ви дадем писмото. Голямо обещание. Много ще ви хареса.

Говореха на хинди, а аз не знаех думата вачан, която означава обещание. Излязох от колибата и запристъпвах около мечока. Вън имаше повече хора, отколкото си представях, и те се бяха скупчили малко по-далеч от обсега на мечешката лапа. Неколцина повтаряха на хинди думата вачан. Бърборенето на други гласове, на няколко езика, заедно с крясъците, хвърлените камъни и лаещите кучета възпроизвеждаха звуков ефект на малък бунт.

Прахът по калдъръмените пътеки се вдигаше на облаци и се вихреше и въпреки че се намирахме в центъра на модерен град, това място с бамбуковите колиби и тълпата от зяпачи можеше да е село в някоя затънтена долина. Мечкарите, когато ги разгледах по-подробно, ми се сториха фантастични същества. Голите им ръце и гърди бяха силни и мускулести под синята боя, а панталоните им бяха украсени със сребърни звънчета и кръгчета и пискюли от червена и жълта коприна. И двамата бяха с дълги коси, които носеха на расти, два пръста дебели и увити по краищата със сребърна тел.

Почувствах ръка на рамото си и едва не подскочих. Беше Прабакер. Обичайната му усмивка бе неземно широка, а черните му очи — щастливи.

— Такъв късмет имаме, че живееш с нас, Лин. Ти винаги докарваш толкова приключения съвсем не скучни!

— Не съм ги довел аз, Прабу. Какво разправят те, по дяволите? Какво искат?

— Те ти носят известие, Лин. Но има вачан, обещание, преди да ти го дадат. Има… таковата… уловки.

— Уловки?

— Да, да. Нали това е английската дума? Уловки. Това означава като малко отмъщение за че си добър.

— Прабакер се усмихна щастливо при възможността да ми сподели някое от определенията си на английски. По навик или пък по случайност, той винаги уцелваше най-дразнещия момент, за да ми ги преподнесе.

— Да, Прабу, знам какво е уловка. Но не знам кои са тези! От кого е известието?

Прабакер задърдори бързо на хинди, във възторг, че е център на вниманието в разговора. Мечкарите му отговориха подробно, със също толкова бърза реч. Не разбирах кой знае колко от това, което се говореше, но онези сред тълпата, които бяха достатъчно близо да чуват, избухнаха в смях. Мечокът се отпусна на четири крака и подуши краката ми.

— Какво казаха те?

— Лин, нямало да кажат кой праща това известие — каза Прабакер, като едва потискаше смеха си. — Това е голяма тайна и те няма да я кажат. Имат нареждания да ти дадат това известие без нищо обяснения, и с една уловката за теб, като обещание.

— Каква уловка?

— Ами, трябва да прегърнеш мечока.

— Какво?!

— Да го прегърнеш мечока. Трябва него много да го гушнеш, ето така.

Той ме сграбчи в силна прегръдка и долепи глава до гърдите ми. Тълпата буйно заръкопляска, мечкарите задюдюкаха пронизително и дори и мечокът така се трогна, че се изправи и изтанцува една тромава джига. Озадачението и очевидната неохота по лицето ми разсмя още по-силно хората.

— Няма да стане — поклатих глава.

— О, да — засмя се Прабакер.

— Шегуваш ли се? Няма да стане, мой човек.

— Таклийф нахин — извика единият от мечкарите. Няма проблеми.

— Няма страшно! Кано е много добричък. Кано е най-добричкият мечок в цяла Индия. Кано обича хората.

Той се приближи до мечока и закрещя команди на хинди. Щом мечокът Кано се изправи в цял ръст, мечкадарят се приближи и го прегърна. Мечокът сключи лапи около него и се залюля напред-назад. След няколко секунди пусна мъжа, който се обърна към бурно аплодиращата го тълпа с лъчезарна усмивка и се поклони артистично.

— Няма да стане — повторих аз.

— О, Лин, хайде де! Прегърни мечката! — примоли ми се Прабу през смях.

— Никакви мечки няма да прегръщам, Прабу.

— Хайде де, Лин, не искаш ли да разбереш какво е то известието?

— Не.

— Може да е важно.

— Не ми пука.

— Може да ти хареса да прегръщаш мечки, Лин, нали така?

— Не.

— Може.

— Няма.

— Е, може би, искаш ли аз пак да те прегърна силно, за упражнение?

— Не. Но все пак благодаря.

— Тогава хайде, прегърни мечока, Лин.

— Съжалявам.

— Ох, моля ти сеее! — придумваше ме той.

— Не.

— Да, Лин, моля ти се, прегърни мечката! — насърчи ме Прабакер, молейки тълпата за подкрепа. Стотици хора се бяха скупчили на пътеката край къщата ми. Децата си бяха намерили безопасни наблюдателни места по покривите на по-здравите колиби.

— Хайде, хайде! — ревяха и кряскаха те.

Огледах поред всички засмяни лица около мен и разбрах, че нямам избор. Направих две крачки, протегнах ръце разтреперан и бавно се притиснах до рунтавата козина на мечока Кано. Той бе изненадващо мек под козината, едва ли не пухкав. Но дебелите предни лапи бяха само мускули и те се сключиха около раменете ми с могъща мощ, с нечовешка сила. Разбрах какво е да се чувстваш абсолютно безпомощен.

Мисъл, родена от уплахата, се завъртя в ума ми — Кано можеше да ми строши гръбнака толкова лесно, както аз да строша молив. Ревът на мечока тътнеше в гърдите му, до ухото ми. Мирис, подобен на мириса на мокър мъх, нахлу в ноздрите ми, примесен с друг, подобен на мириса на нови кожени обувки, и трети, като мириса на детско вълнено одеяло. Зад тях се долавяше и режещ мирис на амоняк, все едно трион прерязва кост. Шумът на тълпата намаля. Кано беше топъл. Кано се клатушкаше напред-назад. Козината, която стисках между пръстите си, беше мека и покриваше кожни гънки като по врата на куче. Вкопчих се в козината и се заклатушках с него. Притиснат в яката му хватка, на мен ми се струваше, че плавам или може би пропадам от някое възвишено място на неизразим мир и обещания.

Ръце разтърсиха раменете ми, отворих очи и видях, че съм паднал на колене. Мечокът Кано ме бе пуснал от прегръдката си и вече беше стигнал края на късата пътека — отдалечаваше се с бавната си тромава стъпка, придружен от мечкарите и свитата от хора и пощурели кучета.

— Линбаба, добре ли си?

— Добре съм, нищо ми няма. Сигурно… Зави ми се свят, — май. — Кано хубавичко те стискаше, нали? Ето, ето ти известието. Прибрах се в колибата си и седнах на масичката, скована от щайги. В смачкания плик имаше бележка, написана на машина на същата жълта хартия. Беше на английски и заподозрях, че е напечатана от някой от професионалните писачи на писма на Улицата на писателите. Беше от Абдула.

„Скъпи ми братко,

Салам алейкум. Ти ми каза, че даваш на хората мечешки прегръдки. Мисля, че това е обичай на вашата страна, и макар и да го смятам за много странен, и въпреки че не разбирам, мисля, че сигурно заради това се чувстваш самотен тук, тъй като в Бомбай мечките не достигат. Затова ти пращам мечка за прегръщане. Моля, заповядай. Дано с нея се почувстваш така, сякаш прегръщаш мечките в твоята страна. Много съм зает с работа и съм здрав, благодаря на Бога. След като си свърша работата, скоро ще се върна в Бомбай, иншаллах. Бог да благослови теб и твоя брат.

Абдула Тахери“

Прабакер бе застанал зад лявото ми рамо и четеше бавно писмото на глас.

— Аха, това е онзи Абдула, за когото не бива да ти казвам, че върши всякакви лоши неща, но всъщност той ги върши, дори по същото време, когато аз не ти казвам… че ги върши.

— Не е учтиво да четеш чужди писма.

— Не е, да. Не е учтиво значи, че ни харесва да го правим, дори когато другите ни казват да не го, нали така?

— Кои са тези с мечока? — попитах го. — Къде са отседнали? — Те си изкарват парите с танцуващия мечок. Те са родом от У. П. Утар Прадеш, на север оттука, нашата Майка Индия, но пътуват навсякъде. Сега са отседнали в жопадпати в квартала Нейви Нагар. Искаш ли да те завела?

— Не — смънках аз и отново прочетох писмото. — Не, не сега. Може би по-късно.

Прабакер тръгна към отворената врата на колибата, спря се там и се вгледа замислено в мен, килнал малката си кръгла глава настрани. Пъхнах писмото в джоба си и го погледнах. Струваше ми се, че иска да ми каже нещо — по набърченото му чело си личеше, че се напряга, но после той явно размисли. Вдигна рамене и се усмихна.

— Болни ще идват ли днес?

— Няколко, мисля. По-късно.

— Е, значи тогава ще те видя на обяд, нали?

— Разбира се.

— Ти… трябвам ли ти, да направя нещо?

— Не, благодаря.

— Искаш ли на съседа ми жена му да ти изпере ризата?

— Да ми изпере ризата?

— Да, мирише на мечки. Ти миришеш на мечки, Линбаба.

— Няма нищо — засмях се аз. — На мен ми харесва.

— Е, аз ще тръгвам. Ще карам таксито на братовчед ми Шанту.

— Добре тогава.

— Хайде, тръгвам.

Той излезе и щом останах отново сам, звуците на бордея закръжиха около мен: викове на улични продавачи, играещи деца, женски смях и любовни песни, които кънтяха от надути докрай радиоапарати. Имаше и животински звуци, стотици. Оставаха само дни до големите дъждове и мнозина странстващи артисти като двамата мечкари бяха потърсили подслон в бордеите из целия град. В нашия бяхме приютили три групи змиеукротители, трупа дресьори на маймуни и многобройни развъдници на папагали и пойни птички. Мъжете, които обикновено връзваха конете си на поляната край флотските казарми, ги доведоха в нашите бараки, пригодени за обори. Кози, овце и прасета, кокошки, волове и биволи, дори камила и слон — площта на бордея се бе превърнала в разпрострял се Ноев ковчег, убежище от прииждащите води.

Животните бяха добре дошли и никой не поставяше под съмнение правото им на подслон, но присъствието им наистина създаде нови проблеми. През първата си нощ в бордея маймунарите изпуснаха една от маймуните и тя избяга, докато другите спяха. Пакостницата се покатерила по покривите на колибите и влязла в колибата, в която се бяха настанили група змиеукротители. Те държаха кобрите си в плетени кошници с капаци, заклещени с бамбукови пръчки и притиснати с камък отгоре. Маймуната махнала камъка от кошница, в която имало три кобри, и я отворила, после се покатерила на покрива и оттам събудила с крясъци змиеукротителите. И те вдигнаха тревога.

— Саап алла! Саап алла! Саап! — Змиите идват! Змии!

Настана пандемониум — сънените обитатели на бордея се втурнаха навън с газови фенери и запалени факли, нападаха всяка сянка и се удряха по стъпалата и пищялите с пръчки и тояги. Няколко по-паянтови колиби бяха съборени от паникьосаната тълпа. Най-сетне Касим Али възстанови реда и организира змиеукротителите в две разузнавателни групи, които систематично претърсиха бордея, най-сетне намериха кобрите и ги прибраха в кошниците.

Освен многобройните им други умения, маймуните бяха обучени за отлични крадци. Също като повечето бордеи из целия град, и нашият беше зона, свободна от кражби. Никоя врата не се заключваше, никой не криеше нищо в тайни скривалища и маймуните се намериха в джебчийски рай. Всеки ден на засрамените маймунари им се налагаше да нареждат на маса пред колибата си всичко, откраднато от маймуните, за да си го приберат пълноправните собственици. Маймуните проявяваха отявлено предпочитание към стъклените гривни и месинговите украшения за глезени или за ръце, каквито носеха малките момичета. Даже и след като маймунарите им купиха такива дрънкулки и накичиха с тях косматите им ръце и крака, маймуните все така не можеха да устоят на кражбите на подобни накити.

Най-накрая Касим Али реши да сложат звънци на всички маймуни, докато пребивават в бордея. Животните проявиха голяма изобретателност в отърваването си от тях и в заглушаването им. Веднъж видях две маймуни, дебнещи край пустата пътека пред колибата ми по здрач, с очи, пълни с маймунска вина и пакостливост. Едната бе успяла да махне звънците от врата си. Тя вървеше на задни крака в тандем с другата и заглушаваше звънците й, като ги стискаше с малките си ръчички. Въпреки находчивостта им, подрънкването на звънците наистина правеше по-забележими обичайно безшумните им маймунджилъци и понамали дребните им постъпки и срама на господарите им.

Наред с пътуващите артисти, мнозина от бездомниците, живеещи на улицата около нашия бордей, също бяха привлечени от относителната сигурност на колибите ни. Тези хора, известни като „тротоарните обитатели“, се настаняваха да живеят на всяко празно парче земя и на всяка пътека, достатъчно широка да побере паянтовите им подслони, като все пак остане място и за пешеходците. Къщите им бяха най-примитивни, а условията, в които живееха — най-тежки и сурови сред всички милиони бездомници в Бомбай. Когато дойдеше мусонът, те винаги бяха под заплаха, понякога положението им ставаше непоносимо и мнозина търсеха убежище в бордеите.

Идваха от всички части на Индия — от Асам и Тамил, от Карната — кан и Гуджарати, хора от Тривандрум, Биканер и Конарак. По време на мусона още пет хиляди души се наместваха в и без това претъпкания бордей. Като извадим пространството, заето от оборите за животните, магазините, складовете, улиците, пътеките и тоалетните, оставаха по два квадратни метра за всеки мъж, жена или дете от нас.

По-голямата пренаселеност от обичайната създаваше напрежения и допълнителни трудности, но общо взето, към новодошлите се отнасяха с търпимост. Никога не чух някой да предложи да не им помагаме и да не ги приемаме. Единственият сериозен проблем всъщност идеше отвън. Тези допълнителни пет хиляди човека и хилядите, които се приютяваха в другите бордеи с наближаването на мусона, живееха на улицата и пазаруваха, колкото и малко да купуваха, от магазините наоколо. Покупките им сами по себе си бяха обикновени — мляко, чай, хляб, цигари, зеленчуци, газ, детски дрешки и така нататък. Но общо те струваха много пари и съставяха значителен дял от търговията на местните магазини. След като се преместеха в бордеите обаче, новодошлите бяха по-склонни да харчат парите си в десетките дюкянчета вътре в бордея. Незаконните магазинчета предлагаха почти всичко, което можеше да се купи и в законните магазини в престижните търговски квартали. Имаше магазини за хранителни стоки, дрехи, масла, боб, газ, алкохол, хашиш и дори електроуреди. Бордеят до голяма степен задоволяваше нуждите си и по преценката на Джони Пурата — финансов и данъчен съветник на предприятията в него — обитателите му харчеха по двайсет рупии вътре в селището си срещу всяка рупия, изхарчена извън него.

Това намаляване на продажбите навън и успехът на процъфтяващите дюкянчета в бордея дразнеше собствениците на магазини и дребните бизнесмени. Когато заплахата от дъждовете прогони в бордеите дори и тротоарните обитатели, неприязънта им прерасна в гняв. Те обединиха сили с местни хазяи, агенти по имотите и други, които се страхуваха и противопоставяха на това разрастване. Събраха средства, наеха две банди главорези от кварталите извън „Колаба“ и им платиха да нападат снабдителите на дюкянчетата в коптора. Хората, които се връщаха от големите пазари с колички, пълни със зеленчуци, риба и сухи стоки за магазинчетата, бяха тормозени, стоката им беше повреждана и понякога дори бяха нападани.

Лекувах няколко деца и младежи, тормозени от бандите. Обитателите на бордея не можеха да разчитат на полицията за помощ — на ченгетата бе платено да проявят късогледство — и затова се обединиха, за да се защитят. Касим Али създаде детски бригади, които обикаляха границите на бордея като патрул, и няколко взвода от силни младежи, които придружаваха хората до пазара и обратно.

Вече бяха станали няколко сблъсъка. Всички знаехме, че когато дойде мусонът, насилието ще нарасне. Напрежението все повече се усилваше. Но войната със собствениците на магазини не обезкуражи обитателите на бордея. Точно обратното, популярността на собствениците на дюкяни вътре в бордея значително нарасна. Те станаха едва ли не герои и откликнаха със специални разпродажби, намаляване на цените и карнавална атмосфера. Гетото беше жив организъм — за да отблъсне външните заплахи, то произвеждаше антитела: кураж, солидарност и онази отчаяна и величествена любов, която обикновено наричаме инстинкт за самосъхранение. Ако бордеят претърпеше провал, не оставаше нищо друго.

Един от младежите, ранен при нападение над наши снабдители, работеше на строежа край бордея. Името му беше Нареш. Беше на деветнайсет години. Гласът му и увереното чукане по отворената врата на колибата ми прекъснаха моето кратко и спокойно усамотение, когато приятелите и съседите ми последваха Кано и мечкарите навън от бордея. Нареш не изчака да му отговоря, а влезе в колибата и ме поздрави на английски:

— Здравей, Линбаба. Всички разправят, че си прегърнал мечката.

— Здравей, Нареш. Как е ръката ти? На преглед ли идваш?

— Ако имаш време, да. — Той мина на марати, родния си език. — Излязох в почивка, трябва да се върна на работа след петнайсет-двайсет минути. Но мога да дойда друг път, ако си зает.

— Не, няма проблеми. Ела, седни, ще я прегледам.

Бяха порязали ръката на Нареш над лакътя с остър бръснач. Раната не беше дълбока и би трябвало да заздравее бързо, нужна беше само превръзка. Ала нечистотиите и влагата на работното му място увеличаваха риска от инфекция. Превръзката, която му бях сложил само преди два дни, беше замърсена и пропита от пот. Махнах я и я сложих в найлонов плик, за да я хвърля по-късно в някой от общите огньове.

Раната бе започнала да заздравява добре, но беше сърдито червена, с жълтеникави петънца. Прокажените на Кадербай ме бяха снабдили с десетлитров контейнер хирургически дезинфектант. Измих си ръцете с него, а после почистих и раната, като я изстъргах така, че не остана и следа от бялата инфекция. Сигурно болеше, но Нареш го понесе с каменно лице. След като раната засъхна, я напудрих с антибиотик и я превързах с чиста марля и бинт.

— Прабакер ми каза, че онази вечер едва си се измъкнал от полицията, Нареш — подхвърлих, запъвайки се, на развален марати, докато работех.

— Прабакер има разочароващия навик да казва истината на всички — намръщи се Нареш.

— На мен ли го казваш — отвърнах бързо и двамата се разсмяхме.

Също като повечето жители на Махаращра, и Нареш се радваше, че се опитвам да науча езика му, и също като повечето от тях той говореше бавно и много внимателно, за да ме насърчава да го разбера. Между марати и английския, както ми се струваше, нямаше нищо общо — никакви прилики и познати думи, както между английския и немския, например, или английския и италианския. Но все пак марати се учеше лесно, защото жителите на Махаращра бяха поласкани, че искам да го науча, и имаха голямо желание да ми го преподават.

— Ако продължаваш да крадеш с Асиф и бандата му, ще те хванат — казах аз по-сериозно.

— Знам, но се надявам да не ме хванат. Дано Просветленият е на моя страна. Заради сестра ми е. Виж, моля се нищо лошо да не се случи с мен, защото не крада заради себе си, а заради сестра си. Тя скоро ще се омъжва и нямаме средства да изплатим обещаната зестра. Аз съм длъжен да я осигуря. Аз съм най-големият син.

Нареш беше храбър, умен, трудолюбив и добър с децата. Колибата му не беше много по-голяма от моята, но той я делеше с родителите си и шестима братя и сестри. Спеше навън, на твърдата земя, за да има вътре повече място за по-малките. На няколко пъти бях посещавал дома му и знаех, че цялото му имущество на света се побираше в едно найлоново пликче — един кат груби дрехи, чифт прилични панталони и риза за официални случаи и за посещенията в храма, книга с будистки стихове, няколко снимки и тоалетни принадлежности. Нищо друго нямаше. Всяка спечелена на работата или от дребни кражби рупия той даваше на майка си и при нужда искаше от нея дребни суми. Не пиеше, не пушеше и не играеше комар. Бедняк без перспектива да преуспее скоро, той нямаше приятелка и шансът му да си намери беше съвсем малък. Единственото развлечение, което си позволяваше, бе да отиде на някое евтино кино с колегите от работата веднъж седмично.

Но въпреки всичко той беше весел и оптимистично настроен младеж. Понякога, когато се прибирах през бордея късно нощем, го виждах да спи свит на пътеката пред семейната колиба. Мършавото му младо лице бе отпуснато в уморена усмивка.

— А ти, Нареш? — попитах го, докато закопчавах превръзката с безопасна игла. — Кога ще се ожениш?

Той се изправи и започна да сгъва и разгъва тънката си ръка, за да отпусне бинта.

— След като се омъжи Пунам, остават още две сестри за омъжване — обясни той с усмивка, като клатеше глава. — Първо трябва да омъжим тях. В този наш Бомбай беднякът трябва да търси съпрузи, преди да си потърси съпруга. Смахнато е, нали? Амчи Мумбай, Мумбай амчи! Това е нашият Бомбай, и Бомбай е наш!

И той излезе, без да ми благодари, както беше обичайно за хората, които лекувах в колибата си. Знаех, че тези дни ще ме покани на вечеря у тях или ще ми донесе подарък — плод или някакво специално благовоние. Хората показваха благодарността си, вместо да я изказват, и аз вече го бях приел.

След като Нареш излезе от къщата ми с чиста превръзка, няколко души, които го бяха видели, дойдоха за лечение. Приех ги един по един — ухапвания от плъхове, треска, инфектирани обриви, гъбички. С всекиго побъбрих и научих клюките, постоянно кръжащи из уличките и канавките като вездесъщи вихрушки.

Последната ми пациентка бе възрастна жена, придружена от племенницата си. Оплакваше се от болки в гърдите отляво, но крайностите на индийската скромност твърде усложняваха прегледа. Помолих момичето да извика и други, за да ми помогнат. Две нейни млади приятелки дойдоха в колибата ми. Те опънаха дебело одеяло между мен и жената и напълно я скриха от погледа ми. Момичето застана до леля си така, че да може да гледа над одеялото и да ме вижда, а аз седнах от другата страна. После започнах да докосвам собствените си гърди тук и там, а младата племенница повтаряше движенията ми по гърдите на леля си.

— Тук боли ли? — попитах и натиснах гърдите си над зърното. Зад паравана племенницата натисна гърдата на леля си и повтори въпроса ми.

— Не.

— А тук?

— Не, не тук.

— Ами тук?

— Да. Тук боли — отвърна тя.

— А тук? Или тук?

— Не, не там. Малко тук.

С тази пантомима и чрез невидимите ръце на племенницата аз най-сетне установих, че възрастната жена има две болезнени бучки в гърдата. Освен това научих, че има болки, когато вдишва дълбоко и когато вдига тежко. Написах бележка на доктор Хамид, като му споделих наблюденията си от втора ръка и изводите си. Тъкмо дообяснявах на момичето, че трябва да заведе веднага леля си в кабинета му и да му даде бележката, когато един глас се обади зад мен:

— Знаеш ли, бедността ти отива. Ако някога наистина пропаднеш, сигурно ще си неустоим.

Обърнах се изненадано и видях Карла, подпряла се на вратата със скръстени ръце. Иронична полуусмивка играеше в ъгълчетата на устата й. Беше облечена в зелено — свободни копринени панталони и блуза с дълги ръкави и шал в по-тъмен зелен цвят. Зеленото на топла плитка вода в лагуна от сънищата сияеше в очите й. Тя бе прекалено красива — красива като руменеещия летен залез върху облачни струи, покрили цялото небе.

— Откога си тук? — разсмях се аз.

— Достатъчно дълго, че да видя странната ти система на лечение чрез вяра в действие. Да не би да лекуваш хората с телепатия?

— Индийските жени много се инатят, когато се налага непознати да им пипат гърдите — отвърнах, след като пациентката и близките й се изнизаха покрай Карла навън.

— Никой не е съвършен, както би казал Дидие — изрече тя провлачено, извила устни почти в усмивка. — Липсваш му, между другото. Поръча да ти предам много поздрави. Всъщност, липсваш на всички ни. Не сме те виждали в „При Леополд“, откакто пое задълженията на Червения кръст.

Зарадвах се, че Дидие и другите не са ме забравили, но не я поглеждах в очите. Когато бях сам, в коптора аз се чувствах незастрашаван от нищо и задоволително зает. Когато виждах приятели, идващи отвъд тези ширнали се акри земя, част от мен се свиваше от срам. Страхът и вината са черните ангели, които преследват богатите, каза ми веднъж Кадер. Не бях сигурен дали е истина, или той просто искаше това да е истина, но от опит знаех, че отчаянието и унижението преследват бедните.

— Влез, влез! Истинска изненада! Седни… седни тук, докато аз… поразтребя малко.

Тя влезе и седна на дървеното столче, а аз изтръсках последните боклуци в найлоновото пликче, с употребявани тампони и бинтове. Отново измих ръцете си със спирт и наредих лекарствата на етажерката.

Тя се огледа из малката колиба — оглеждаше всичко с критично око. Докато погледът ми следеше нейния, аз също видях малката си къщичка като вехта опърпана барака, каквато всъщност беше. Тъй като живеех в нея сам, тя ми се струваше разточително просторна в сравнение с пренаселеността навсякъде около мен. Но когато Карла беше до мен, колибата ми изглеждаше тясна и мизерна.

Пръстеният под беше напукан и целият на буци. По стените имаше дупки колкото юмрука ми, които излагаха на показ моя живот пред улисаната в работа и свади оживена улица навън. Деца надничаха през дупките към мен и Карла и подчертаваха още повече липсата на всякакво уединение тук. Кухнята ми се състоеше от един газов котлон, две чаши, две метални чинии, нож, вилица, лъжица и няколко кутии с подправки. Тя цялата се побираше в един картонен кашон, сложен в единия ъгъл. Имах навика да купувам колкото за едно ядене, така че храна нямаше. Водата държах в глинено гърне — матка. Вода от коптора. Не можех да й я предложа, защото Карла не би могла да я пие. Единствената, ми мебелировка бяха шкафът за лекарства, масичка, стол и дървена табуретка. Спомних си колко приятно ми беше, когато ми дадоха тези оскъдни мебели и колко рядко се намираха такива в бордея. През очите й аз видях пукнатините в дървото, петната от плесен, счупеното, вързано с тел и канап.

Погледнах я отново, седнала на табуретката, как пали цигара и издишва дима през ъгълчето на устата си. Изведнъж ме обхвана ирационална неприязън. Почти се сърдех, че ме е накарала да прозра грозноватата истина за дома си.

— Не е… не е кой знае какво. Аз…

— Много си е добре — тя сякаш надничаше в душата ми. — Някога живях цяла година в Гоа в такава колиба. И бях щастлива. Няма ден, в който да не ми се иска да се върна там. Понякога си мисля, че големината на щастието ни е обратнопропорционално на големината на дома ни.

При тези думи тя вдигна високо лявата си вежда, предизвиквайки ме да отговоря и да я срещна на нейното ниво, и с този жест всичко между нас вече беше наред. Вече не изпитвах неприязън. Знаех, кой знае защо бях сигурен, че желанието малката ми къщичка да е по-голяма, по-светла и по-великолепна бе само в моите мисли, не в нейните. Тя не съдеше. Само разглеждаше и виждаше всичко, дори какво чувствам аз.

Дванайсетгодишният син на съседите Сатиш влезе в колибата, понесъл на хълбока си мъничката си двегодишна братовчедка. Застана близо до Карла и я зяпна неволно. Тя също се втренчи в него и останах поразен колко си приличаха двамата в този миг — индийчето и европейката. И двамата имаха пълни, изразителни устни и коса, черна като нощното небе; и въпреки че очите на Карла бяха морскозелени, а на момчето — с цвета на тъмен бронз, и двата чифта очи гледаха със сериозно изражение, пълно с интерес и веселие.

— Сатиш, чай боно — наредих му. Сатиш, направи чай.

Той ми пусна бърза усмивка и припна навън. Карла беше първата госпожица чужденка, която бе виждал в бордея, доколкото знаех, и той много се въодушеви от задачата да я обслужи. Знаех, че после ще се хвали на другите деца седмици наред.

— Е, кажи как ме намери? Как изобщо се промъкна тук? — попитах я аз, когато останахме сами.

— Промъкнала съм се? — намръщи се тя. — Нали не е незаконно да ти гостува човек?

— Не — засмях се аз, — но и не е обичайно. Тук не ми идват много гости.

— Всъщност беше лесно. Просто излязох на улицата и помолих хората да ме доведат при теб.

— И те те доведоха тук?

— Не точно. Много те вардеха, нали знаеш. Първо ме заведоха при твоя приятел Прабакер и той ме доведе при теб.

— Прабакер?

— Да, Лин, трябвам ли ти? — Прабакер, напуснал подслушвателския си пост навън, се показа на вратата.

— Нали щеше да си караш таксито — измърморих и си придадох строгото изражение, което знаех, че най-много го развеселяваше.

— Таксито на братовчед ми Шанту — ухили се той. — Карах, да, обаче сега другият мой братовчед, Пракаш, той кара, а аз си вземам двата часа обедна почивка. Бях у Джони Пурата, у неговата къща, когато хората дойдоха там с госпожица Карла. Тя иска да те види и аз дойдох тук. Много хубаво, нали така?

— Хубаво е, Прабу — въздъхнах.

Сатиш се върна с поднос с три чаши горещ сладък чай. Той ни ги подаде и отвори пакетче с четири бисквити „Парле Глуко“, които ни поднесе тържествено. Очаквах да изяде четвъртата бисквита, но той я сложи на дланта си, раздели я на две равни части с нокътя на палеца си и я счупи. Сравни ги, избра тази, която беше мъничко по-голяма, и я подаде на Карла. Другата даде на братовчедчето си, което седна на вратата и я загриза радостно.

Седях на стола с права облегалка. Сатиш дойде, приклекна на пода в краката ми и облегна рамо на коляното ми. Бях достатъчно голям и от тази рядка проява на привързаност разбрах, че съм постигнал пробив при Сатиш. И същевременно бях достатъчно малък да се надявам, че Карла го е забелязала и се е впечатлила.

Допихме чая, Сатиш събра празните чаши и излезе, без да каже и дума. На вратата се усмихна на Карла, примига с дългите си мигли, хвана братовчедка си за ръка и я отведе.

— Много мило момче — отбеляза тя.

— Да. Синът на съседа ми. Днес ти наистина го вдъхнови. Обикновено е много срамежлив. Е, какво те води в скромния ми дом?

— О, просто случайно се намирах в квартала — рече тя безгрижно, докато оглеждаше дупките в стената ми, през които ни зяпаха десетина личица. Чуваха се гласовете на други деца, които разпитваха Сатиш за нея. Коя е тя? Жената на Линбаба ли е?

— Минаваше оттук, а? А не можеше ли да не ме завариш у дома, за малко?

— Хей, не си предизвиквай късмета! — присмя ми се тя.

— Не мога да се удържа. Генетично ми е заложено. Произхождам от стар род на хора, предизвиквали късмета си. Не го приемай лично.

— Всичко приемам лично — точно това е да си личност. Ако си приключил с пациентите, ще те водя на обяд.

— Всъщност имам уговорка за обяд…

— О… Е, добре тогава.

— Не, не. И ти си добре дошла, ако желаеш. Поканата е открита. Днес ще имаме празничен обяд, тук. Много ще се радвам, ако ти… ни бъдеш гостенка. Мисля, че ще ти хареса. Прабу, кажи й, че ще й хареса.

— Ще обядваме много хубав обяд! — потвърди Прабакер. — За мене си, аз си държах корема празен, за да го натъпча дебело! Толкова е вкусна храната! Толкова много ще ти хареса, че хората ще си помислят, че имаш бебе под дрехите.

— Добре — каза тя бавно, а после ме погледна. — Този твой Прабакер е много убедителен.

— Де да беше видяла баща му — отвърнах, като клатех глава и вдигнах примирено рамене.

Гърдите на Прабакер се издуха от гордост и той залюля радостно глава.

— Е, къде отиваме?

— Обядът е в Селото в небето — обясних.

— Май не съм го чувала — намръщи се тя.

Двамата с Прабакер се засмяхме, а бръчките на леко подозрение по челото й се задълбочиха.

— Не, няма как да си го чувала, но мисля, че ще ти хареса. Слушай, ти тръгвай с Прабакер. Аз ще се измия и ще си сменя ризата. Само за няколко минути!

— Добре — съгласи се тя.

Очите ни се срещнаха. По някаква причина тя задържа върху мен изпитателния си поглед. Изражението й ми беше непонятно и все така се мъчех да го разчета, когато тя пристъпи до мен и бързо ме целуна по устните. Беше приятелска целувка, импулсивна, щедра и безгрижна, но си позволих да повярвам, че е нещо повече. Тя излезе с Прабакер, а аз се завъртях на един крак, възкликнах радостно шепнешком и затанцувах. Погледнах нагоре и видях надничащите през дупките деца, които ми се кикотеха. Направих им страшна физиономия и те се разсмяха още по-силно, а после се впуснаха във вихрени пародии на моя танц. Две минути по-късно галопирах подир Прабакер и Карла, като тичешком подпъхвах ризата си в панталоните и изтръсквах водата от косата си.

Също като много други бордеи в Бомбай, и нашият бе възникнал, за да обслужва нуждите на строеж — две трийсет и пет етажни сгради, кулите на Световния търговски център, които строяха на брега на залива „Колаба Бек“. Занаятчиите и работниците, които работеха на строежа, бяха настанени в миниатюрни бараки, построени край строителната площадка. По онова време компаниите, които проектираха и строяха големи сгради, бяха принудени да предоставят и земя за настаняване. Мнозина от занаятчиите бяха странстващи работници, които отиваха там, където имаха нужда от уменията им, и чиито истински домове бяха на стотици километри далече, в други щати. Повечето работници от самия Бомбай просто нямаха други домове, освен онези, в които ги настаняваха работодателите. Всъщност много мъже поемаха риска на тази трудна и опасна работа единствено за да се сдобият със сигурен покрив над главата си.

Компаниите естествено имаха изгода да се подчинят на закона, постановяващ предоставяне на земя и настаняване, защото това ги устройваше чудесно в друго отношение. Близостта, пораждаща се в работническите бараки, осигуряваше на компанията чувство за единство, семейна солидарност и вярност, което беше добре дошло за работодателите. Времето за пътуване до работата и за прибиране отпадаше, когато мъжете живееха на самата площадка. Жените, децата и близките на работниците осигуряваха постоянен източник на допълнителна работна сила. Наемаха ги и им възлагаха работа ден за ден, според нуждите на момента. А и беше много по-лесно да влияеш и до известна степен да контролираш работна сила от няколко хиляди души, когато те живеят на едно и също място.

При проектирането на кулите на Световния търговски център била отделена голяма площ за колиби — повече от триста парцела. С подписването на договора работниците получавали парцел и определена сума, с която да купят бамбукови пръти, тръстикови рогозки, конопени въжета и дъски. После всеки сам строял дома си с помощта на семейството и приятелите. Паянтовите колиби постепенно започнали да се вият като плитка и се превърнали в крехка коренова система за огромните кули, които щели да се появят тук. Изкопали грамадни подземни кладенци за осигуряване на вода. Заравнени били първите улици и пътеки. Най-сетне ги опасали с висока ограда от бодлива тел, за да пречи на самоволно нанасящите се. И така се родил законно разположеният тук бордей.

Привлечени от редовните надници и не по-малко от изобилния запас на прясна вода, много хора пристигнали и незаконно се настанили около оградата. Първи били предприемачите — те отворили чайни, малки бакалии и налепили дюкянчетата си около нея. Работниците от законното селище се промъквали през дупки в бодливата тел и пазарували. След това се появили магазини за зарзават, шивачници и ресторантчета. Последвали ги комарджийници и кръчми, в които предлагали алкохол и чарас. Всяко ново заведение се лепвало за оградата на селището, докато накрая не останало никакво свободно място. Тогава нелегалният бордей започнал да се разраства в околната незастроена земя, чак до морето. Бездомниците продължили да прииждат, още повече на брой, и да избират парцели за колибите си. В оградата отворили нови дупки. Незаконно настанилите се влизали през тях в законната част, за да черпят вода, а работниците излизали на покупки в незаконната или пък на гости на новите си приятели.

Незаконният бордей бързо се разраснал, но напосоки, според нуждата и без план, в безреден контраст със спретнатите алеи на работническото селище. С времето на всеки човек в работническите бараки се падали по осем незаконно настанили се, общо — повече от двайсет и пет хиляди души, а границата между законните и незаконните колиби се размила, скрита под стълпотворението.

Въпреки че бомбайската община заклеймявала незаконните бордеи служителите на строителната компания не одобрявали връзките между работниците и незаконно настанилите се, хората се възприемаха като една група — дните, мечтите и стремежите им се преплитаха във възела на живота в гетото. И за работниците, и за незаконно настанилите се оградата, вдигната от компанията, била като всички други огради — условна и без значение. Някои от работниците, на които не било разрешено да настаняват в бараките други хора, освен съпругите и децата си, поканили роднините си да се заселят наблизо, зад бодливата тел. Приятелството между децата от двете страни процъфтявало, браковете, по любов или уредени, били често срещани. На празненствата, от която и да е страна на оградата идвали хора и от двете половини. И тъй като пожарите, наводненията и епидемиите не признавали границите, опасани с бодлива тел, злополуките изисквали взаимопомощта между всички.

Карла, Прабакер и аз се наведохме ниско, за да минем през една дупка в оградата, и влязохме в законната част на бордея. Ято деца, облечени в изпрани фланелки и рокли, се скупчи около нас. Всички те познаваха добре и Прабакер, и мен. Бях лекувал много от малчуганите — почиствах и превързвах рани, охлузвания и ухапвания от плъхове. Немалко от работниците, уплашени, че може да ги отстранят от работа заради дребни наранявания, получени на строителната площадка, предпочитаха безплатната ми клиника пред здравния работник, назначен от компанията за първа помощ.

— Познаваш всички тук — отбеляза Карла, когато за пети път ни спря група съседи. — Да не се кандидатираш за кмет?

— Не, по дяволите. Не мога да понасям политиците. Политик е човек, който ти обещава мост, дори и да няма река.

— Не е лошо — измърмори тя. Очите й се смееха.

— Де да можех да се похваля, че е моя мисъл — ухилих се аз. — Казал го е един актьор на име Амитабх.

— Амитабх Бачан? — попита тя. — Големият Б, самият той?

— Да… Ти обичаш боливудско кино?

— Да, защо не?

— Не знам — отвърнах, клатейки глава. — Просто… не го очаквах.

Последва пауза, която се превърна в неловко мълчание. Тя проговори първа.

— Но ти наистина познаваш много хора тук и те много те харесват. Намръщих се, истински изненадан от предположението. Не ми беше хрумвало, че хората в бордея може да ме харесват. Знаех, че някои от мъжете — Прабакер, Джони Пурата, дори Касим Али Хюсеин — ме смятаха за приятел. Знаех и че други се отнасят към мен с уважение, което ми се струваше искрено и непресторено. Но не смятах, че дружбата и уважението означават, че ме харесват.

— Днес е особен ден — усмихнах се аз в опит да сменя темата. — Хората тук години наред се опитват да измолят разрешение да си построят училище. Тук има около осемстотин деца на училищна възраст, но училищата на цели мили наоколо са пълни и не могат да ги поемат. Хората са организирали свои учители и са намерили добро място за училище, но въпреки това властите адски се съпротивяват.

— Защото е бордей…

— Да. Боят се, че училището един вид ще придаде легитимност на мястото. На теория бордеят не съществува, защото е незаконен и непризнат.

— Ние не сме хора — рече радостно Прабакер. — Това са нашите несъществуващи къщи, в които не живеем.

— А сега ще си имаме и несъществуващо училище — довърших аз мисълта му. — Кметството най-сетне се съгласи на известен компромис. Позволиха наблизо да се построи временно училище, а скоро ще организират и още едно. Но когато завършат строежа, ще трябва да ги съборят.

— А кога ще е това?

— Ами, тези кули ги строят от пет години вече, сигурно остават още три години работа, може би и повече. Всъщност никой не е сигурен какво ще стане, когато ги завършат. Теоретично поне, ще бутнат коптора.

— И всичко това вече няма да го има? — попита Карла и обгърна с поглед града от колиби.

— Всичко ще изчезне — въздъхна Прабакер.

— Но днес е голям ден. Кампанията за училището беше продължителна и на моменти — доста яростна. Но хората спечелиха и ще имат училище, затова довечера се подготвя голямо празненство. А междувременно на един от работниците най-после му се роди син след пет дъщери подред и той дава специален предпразничен обяд, на който всички са поканени.

— Селото в небето — разсмя се Прабакер.

— Но къде е това място? Къде ме водите?

— Ето тук — посочих аз нагоре. — Там, горе.

Бяхме стигнали границата на законното селище и мегалитната грамада на небостъргачите близнаци се издигаше пред нас. Бяха издигнали три четвърти от бетонната постройка, но недовършените сгради нямаха прозорци, врати и инсталации. Без светлини и отражения, без нищо, което да придава по-спретнат и по-приветлив вид на сивите масиви, те поглъщаха светлината в себе си, гасяха я и се превръщаха в силози за съхранение на сенки. Стотиците подобни на пещери дупки, които щяха да са прозорци, позволяваха да разгледаш строежа в разрез — същински мравуняк от мъже, жени и деца на всеки етаж, които сновяха насам — натам, нагоре и надолу, хукнали по своите си задачи. На наземно ниво шумът беше ритмична, вълнуваща музика на нарастващата амбиция — нервното бръмчене на генераторите, безмилостното метално звънтене на чуковете и виещата настоятелност на бургии и мелачки.

Змиевидни редици от облечени в сари жени, понесли купи чакъл на главите си, се виеха покрай всички работни места — от изкуствените дюни от камъчета до зиналите уста на неспирно въртящите се бетонобъркачки. За моите очи на човек от запада тези плавни, женствени фигури, обгърнати в мека червена, синя, зелена и жълта коприна, изглеждаха не на място сред усилната суматоха на строежа. Ала след като ги бях наблюдавал месеци, вече знаех, че те бяха незаменими в работата. Те пренасяха грамадните купища камъни, стомана и цимент на крехките си рамене, купа след купа. Бетонът на най-горните етажи още не беше излят, но кофражът от отвесни, напречни и подпорни греди вече бе издигнат и дори и там, трийсет и пет етажа нагоре в небето, жените работеха редом с мъжете. Повечето от тях бяха обикновени хора от обикновени селца, но изгледът на големия град, който им се разкриваше, нямаше равен на себе си, защото строяха най-високите сгради в Бомбай.

— Най-високите сгради в цяла Индия — отбеляза Прабакер с широкия замах на горд собственик. Той живееше в незаконната част и нямаше нищо общо със строежа, но се хвалеше със сградите, все едно той ги е проектирал.

— Е, поне в Бомбай са най-високите сгради — поправих го. — Отгоре изгледът е много хубав. Ще обядваме на двайсет и третия етаж.

— Там… горе? — По лицето на Карла се изписа безпределен ужас.

— Няма проблеми, госпожице Карла. Ние няма да се качваме пеш на тая сградата. Ще пътуваме първа класа в оня много хубавия асансьор.

Прабакер сочеше товарния асансьор — жълта стоманена конструкция, прикрепена към сградата. Карла наблюдаваше как платформата, натоварена с хора и оборудване, се тресе и дрънчи, докато дебелите стоманени въжета я издигат нагоре.

— О, страхотно — рече тя. — Направо прекрасно се почувствах.

— И аз се чувствам прекрасно, госпожице Карла! — съгласи се Прабакер, усмихнат до уши, и я задърпа за ръкава към асансьора. — Ела, ще го хванем на следващия курс! Прекрасни са сградите, да?

— Не знам. Приличат ми на паметник на нещо мъртво — измърмори ми тя, щом го последвахме. — Нещо много непопулярно… Например, човешкият дух.

Работниците, които управляваха товарния асансьор, ни изкрещяха няколко инструкции за безопасност. Чувството за собствена важност ги караше да се държат грубиянски. Качихме се на тресящата се платформа с още няколко мъже и жени и една количка с инструменти и кутии с нитове. Човекът, който управляваше машината, свирна пронизително два пъти с металната си свирка и бутна лоста, който задействаше мощните генератори, контролиращи издигането ни. Моторът изрева, платформата подскочи и ни запокити към дръжките по перилата, асансьорът заскърца и бавно пое нагоре. Около платформата нямаше клетка, само жълта тръба на височината на кръста, която опасваше трите открити страни. След няколко секунди бяхме на петдесет, осемдесет, сто метра над земята.

— Как ти се харесва? — изкрещях.

— Ще откача от страх! — извика ми тя в отговор с блеснали тъмни очи. — Велико е!

— Имаш ли страх от високото?

— Само когато аз съм нависоко! Дано имаш резервация в този твой проклет ресторант! Но защо ще обядваме чак там горе? Не мислиш ли, че първо трябваше да завършат сградата?

— В момента се работи по горните етажи и постоянно използват асансьора. Обикновено не го предоставят на работниците, той е запазен за колички, строителни материали и прочие. Да изкачваш трийсет етажа стъпала всеки ден е много и на места — доста сложно. Много хора, които работят на горните етажи, изобщо не слизат долу. Те живеят там горе. Там ядат, там работят, там спят. Имат си домашни животни, кухня, всичко. Кози за мляко, кокошки за яйца, пращат им горе всичко, от което имат нужда. Нещо като полеви лагери на алпинистите, когато изкачват Еверест.

— Селото в небето! — извика тя.

— Точно така.

Асансьорът спря на двайсет и третия етаж и ние, залитайки, се прехвърлихме на бетонната повърхност, по която като метални бурени стърчаха стоманени пръти и телове. Мястото беше обширно и приличаше на пещера, разделена от поставени на равни интервали колони и покрита с плосък бетонен таван, украсен със страховити кабели. Всяка плоска повърхност бе сива, което придаваше стряскаща яркост на човешките и животинските фигури, събрани в дъното на етажа. Част от пространството около една колона бе отделено с ограда от бамбук и тръстика и се използваше за кошара. Вътре имаше нахвърляни слама и зебло, за да лежат козите, кокошките, котките и кучетата, които се хранеха в кошарата сред изхвърлените хранителни отпадъци и боклуци. Около друга колона бяха струпани навитите дюшеци и завивки на хората, които спяха тук. Около трета колона бе отделена площадка за игра на децата — с няколко игри, играчки и постлани черджета.

Щом се приближихме до групата хора, видяхме, че върху чисти тръстикови рогозки е подредено богато угощение. Огромни бананови листа служеха за чинии. Няколко жени сипваха порции от ориз с шафран, алу палак, кима, бхаджи и други ястия. Наблизо имаше няколко газови котлона и на тях продължаваше да се готви. Измихме си ръцете в един варел с вода и се настанихме на пода при другите, между Джони Пурата и Кишоре, приятел на Прабакер. Храната беше много по-силно подправена с лют пипер и къри, отколкото тази, която предлагаха по ресторантите в града, и много по-вкусна. Както беше обичаят, жените се гощаваха отделно на около пет метра от нас. Карла бе единствената жена сред нашата група от двайсет мъже.

— Харесва ли ви празненството? — попита Джони Карла, когато сервираха за втори път.

— Чудесно е — отвърна тя. — Храната е ужасно вкусна. И мястото, на което я ядем, е ужасно хубаво.

— Охо, ето го и новият татко! — провикна се Джони. — Ела тук, Дилип! Запознай се с госпожица Карла, приятелка на Лин. Тя дойде да хапне с нас.

Дилип се поклони ниско, долепил длани за поздрав, а после се отдалечи със срамежлива усмивка да огледа как върви приготвянето на чая на двата големи котлона. Директорът на строежа му беше дал един ден отпуска да организира празненството за семейството и приятелите си. Колибата му беше в законната част на бордея, но близо до моята собствена отвъд телената ограда.

Близо до празнуващите жени, точно зад котлоните с чая на Дилип, двама мъже се опитваха да изтрият нещо от стената. Думата, която — някой бе надраскал там, все още можеше да се разчете. С големи латински букви беше написано „САПНА“.

— Какво значи това? — попитах Джони Пурата. — Напоследък виждам тази дума навсякъде.

— Това е лошо, Линбаба — той се изплю и се прекръсти суеверно. — Това е името на крадец, гунда. Той е лош човек. Върши злини из целия град. Нахлува в къщите с взлом, краде, дори убива.

— Убива ли каза? — попита Карла. Устните й бяха изпънати, а челюстта й бе добила твърд, мрачен контур.

— Да! — отвърна натъртено Джони. — Първо бяха само думи, на плакати и на такива работи, и надписи по стените. Но сега се стигна до убийство, хладнокръвно убийство. Двама души бяха убити снощи в собствените им домове.

— Този Сапна е толкова ненормален, че използва женско име — усмихна се презрително Джитендра.

Струваше си да се отбележи. Думата „сапна“, която означаваше „сън“, беше от женски род, и доста често срещано женско име.

— Не е толкова ненормален — възрази Прабакер. Очите му блестяха, но беше сериозен. — Той казва, че е кралят на крадците. Казва, че щял да тръгне на война, да помогне на бедните хора и да убива богатите хора. Да, това е ненормално, но с такова ненормално много хора са съгласни мълчаливо наум.

— Кой е той? — попитах.

— Никой не знае кой е, Лин — отвърна Кишоре. Неговият провлечен английски с американски акцент, прихванат от туристите, се лееше гладко. — Много се говори за него, но никой, с когото съм говорил, не го е виждал. Може би е син на богаташ. Разправят, че бил от Делхи И че го лишили от наследство. Според някои бил дявол. Други пък мислят, че това изобщо не е човек, а нещо като организация. Навсякъде са разлепени плакати, които заповядват на крадците и на бедните копелета в жопадпати да вършат смахнати неща. И, както каза Джони, вече има двама убити. Изписват името Сапна по стените и по улиците из цял Бомбай. Полицаите задават много въпроси. Мисля, че ги е страх.

— Богатите също ги е много страх — додаде Прабакер. — Тези нещастници, дето са ги убили у тях, са богати. Този Сапна си пише името с английски букви, не на хинди. Това образован тип. А кой е написал името тук, на това място? Хората винаги на това място, винаги работят или спят, но никой не видял кой е написал името. Образован призрак! Богати хора също ги е страх. Не е толкова луд този Сапна.

— Мадачуд! Пагал! — Джони отново се изплю. Майкоебец! Луд! — Той носи беда, този Сапна, и бедата ще е наша, да знаете, защото бедата е единственото имущество, което ни се позволява да притежаваме ние, бедните!

— Мисля, че не е зле да сменим темата, момчета — намесих се аз. Гледах Карла — беше пребледняла, а очите й бяха разширени от уплаха. — Добре ли си?

— Нищо ми няма — бързо отвърна тя. — Може би изкачването с асансьора беше по-страшно, отколкото мислех.

— Извинявай за проблема, госпожице Карла — извини се Прабакер с угрижено лице. — Оттук нататък само щастливи разговори! Няма повече да говорим за убийства и кръв из цялата къща и такива работи.

— Достатъчно, Прабу — процедих през стиснати зъби и го изгледах сърдито.

Няколко млади жени дойдоха да отнесат банановите листа и ни поднесоха сладък десерт рабди в малки чинийки. Зяпаха Карла неприкрито, като омагьосани.

— Краката й са много тънки — забеляза една от тях на хинди. — И се виждат през панталоните.

— И ходилата й са много големи — обади се друга.

— Но косата й е много мека и с хубав, черен индийски цвят — рече трета.

— Очите й са с цвета на смрадливия бурен — изфуча презрително първата.

— Внимавайте, сестри — казах им през смях на хинди. — Приятелката ми говори идеално хинди и разбира всичко, което казвате.

Жените се сепнаха, но реагираха скептично и забърбориха помежду си. Една от тях се наведе, погледна Карла в очите и я запита на висок глас дали говори хинди.

— Краката ми може да са твърде тънки, а ходилата — твърде големи — отговори Карла на безупречен хинди — но на слуха ми му няма нищо.

Жените писнаха възторжено и се скупчиха около нея с радостен смях. Молеха я да отиде при тях и накрая я замъкнаха на тяхното угощение. Гледах я, изненадан, че я виждам как се усмихва и дори се смее в компанията на жените, и момичетата. Тя беше най-красивата жена, която някога съм познавал. Нейната красота беше красотата на пустиня призори — хубост, която изпълваше очите ми и ме хвърляше в мълчаливо и бездиханно благоговение.

Докато я гледах как се смее там, в Селото в небето, се стреснах, когато се сетих как месеци наред я бях отбягвал умишлено. Не по-изненадан бях от това колко много я докосваха момичетата, как с лекота посягаха да я погалят по косата или да я хванат за ръка. Смятах я за сдържана, почти студена. За няма и минута тези жени бяха започнали да се държат с нея по-фамилиарно, отколкото аз смеех след повече от година приятелство. Спомнях си бързата импулсивна целувка, която тя ми даде в колибата. Спомнях си уханието на косата й на канела и жасмин и притискането на устните й като сладки гроздови зърна, набъбнали от лятното слънце.

Донесоха чая, аз взех чашата си и застанах прав до един от големите отвори за прозорци с изглед към бордея. Далече долу дрипавата мантия на гетото се разстилаше от строежа до морския бряг. Тесните пътеки, скрити под съдрани навеси, се виждаха само отчасти и приличаха повече на тунели, отколкото на улици. Струи пушек се издигаха над готварските печки и се носеха разпокъсани по ленивия морски бриз, за да се разпръснат над канутата, излезли за риба покрай блатистия бряг.

Навътре, зад бордея, се издигаха многобройни високи жилищни блокове — скъпите домове на средно заможните хора. От високата си наблюдателница аз гледах надолу към великолепните градини от палми и увивни растения на покривите на някои от тях и миниатюрните бордеи, които слугите на богатите си бяха издигнали върху покривите на други. Лишеи и плесен бележеха всички сгради, дори и съвсем новите. Бях започнал да възприемам този упадък и разпад, пълзящ по лицата на най-грандиозните проекти, като красота — това петно на края, разливащо се върху всяко прекрасно начало в Бомбай.

— Прав си, гледката е хубава — каза тихо Карла, щом дойде при мен.

— Понякога се качвам тук нощем, когато всички спят — казах аз, също толкова тихо. — Това е едно от любимите ми места за усамотение.

Умълчахме се. Гледахме как гарваните се реят и се спускат надолу към бордея.

— А къде е твоето любимо място за усамотение?

— Не обичам да бъда сама — отсече тя и се обърна, тъкмо навреме, за да забележи изражението ми. — Какво има?

— Сигурно съм изненадан. Просто… просто те мислех за човек, който се чувства добре сам. Не в лошия смисъл. Просто те мисля за… доста сдържана, доста над всичко.

— Изобщо не уцели — усмихна се тя. — „Под всичко“ ще е по-точно.

— Охо, два пъти за един ден.

— Какво?

— Два пъти за един ден виждам голяма усмивка. Преди това се усмихваше с момичетата и аз си мислех, че за пръв път те виждам наистина да се усмихваш.

— Естествено, че се усмихвам.

— Не ме разбирай погрешно. На мен това ми харесва. Да не се усмихваш, понякога е много привлекателно. Винаги предпочитам честната навъсена физиономия пред фалшивата усмивка. На теб ти отива. Когато не се усмихваш, ти изглеждаш… доволна, знам ли, или може би честна е точната дума. Някак си ти отива. Или поне така си мислех, докато не те видях днес да се смееш.

— Естествено, че се усмихвам — повтори тя, смръщила чело, а стиснатите й устни се бореха с усмивката.

Отново се умълчахме, загледани един в друг, не в пейзажа. Очите й бяха зелени като риф, изпъстрени със златисто и сияеха бляскаво, което обикновено е признак на страдание или на интелигентност, или и на двете. Свеж вятър рошеше дългата й до раменете коса — много тъмна коса, в същия тъмнокестеняв, почти черен цвят като веждите и миглите й. Устните й бяха изящно розови, без червило, леко разделени и разкриващи върха на езика й между равните бели зъби. Тя се облегна със скръстени ръце на рамката без прозорци. Поривите на вятъра развяваха свободната й копринена блуза и ту очертаваха, ту скриваха фигурата й.

— За какво се смеехте с момичетата?

Тя вдигна вежда с познатата сардонична полуусмивка.

— Поддържаш учтивия разговор ли?

— Може би — разсмях се аз. — Мисля, че ме изнервяш. Извинявай.

— Не се безпокой. Приемам го като комплимент — и за двама ни. Ако толкова искаш да знаеш — говорихме най-вече за теб.

— За мен?

— Да, разказаха ми как си прегърнал мечока.

— А, това ли. Е, това си беше доста смешно.

— Една от жените имитираше физиономията ти точно преди да го прегърнеш и те умряха от смях. Но най-смешно им било, докато се опитвали да проумеят защо си го направил. Всички се изредиха да предполагат. Радха… Тя каза, че ти била съседка, нали така?

— Да, тя е майката на Сатиш.

— Е, Радха каза, че си прегърнал мечока, защото ти било жал за него. Голям смях падна.

— Бас държа — измърморих жлъчно. — А ти какво каза?

— Казах, че сигурно си го направил, защото си от хората, които се интересуват от всичко и искат да знаят всичко.

— Странно, че го казваш. Една бивша приятелка веднъж ми каза, много отдавна, че съм я привлякъл с това, че се интересувам от всичко. Каза и че ме напуснала по същата причина.

Но не казах на Карла, че според бившата ми приятелка аз се интересувах от всичко и не бях способен да се посветя на нищо. Това все още ме мъчеше. Все още болеше. Все още беше вярно.

— А дали… дали те интересува да ми помогнеш за нещо? — попита Карла. Изведнъж заговори сериозно, стряскащо.

Значи, това било, помислих си аз. Ето защо е дошла да ме види. Иска нещо. Злобният котарак на наранената гордост изви гръб зад очите ми. Не й липсвах, тя искаше нещо от мен. Ала беше дошла, молеше мен, а не някой друг, и в това имаше спасение. Загледан в тези сериозни зелени очи, усетих, че тя рядко моли някого за помощ. Имах също и чувството, че много, може би твърде много зависи от това.

— Разбира се — отвърнах, като внимавах колебанието ми да не стане твърде дълго. — Какво искаш да направя?

Тя преглътна тежко, преодоля очевидната си неохота и заговори припряно:

— Става дума за едно момиче, моя приятелка. Казва се Лиса. Много сериозно е загазила. Започна работа на едно място… място за момичета на повикване, чужденки. Както и да е, Лиса оплескала нещата. Сега дължи пари, много пари, а мадам, собственичката на това място, където работи тя, не желае да я освободи. Искам да я измъкна оттам.

— Нямам много пари, но мисля, че…

— Не става дума за пари. Аз имам парите. Но собственичката си е харесала Лиса. Дори и да платим, тя няма да я пусне. Знам що за човек е. Въпросът е личен. Парите са само оправдания. Онова, което всъщност иска, е да пречупи Лиса малко по малко, докато не остане нищо от нея. Тя я мрази, защото Лиса е красива и умна и има кураж. Няма да я пусне да си отиде.

— Искаш да я измъкнем оттам?

— Не точно.

— Познавам някои хора — казах аз. Мислех за Абдула Тахери и приятелите му мафиоти. — Те не се страхуват от боища. Можем да ги помолим за помощ.

— Не, и аз имам приятели тук. Те могат да я измъкнат доста лесно, но това няма да спре тежкарите да я открият и по-късно да си го изкарат на нея. А с тях шега няма. Те използват киселина. Лиса няма да е първото момиче със залято с киселина лице, защото е издразнила Мадам Жу. Не можем да рискуваме. Каквото и да предприемем, трябва да изберем начин, който да я убеди да остави Лиса на мира, завинаги.

Напрегнах се. Усещах, че има нещо повече от онова, което ми казва Карла.

— Мадам Жу ли каза?

— Да… Чувал ли си за нея?

— Малко — кимнах аз. — Не знам доколко може да се вярва на тези приказки. Хората разправят доста смахнати неща и мръсотии за нея.

— Смахнатите неща… не знам… но всичките мръсотии са верни, от мен да го знаеш.

От това не ми стана по-добре.

— Защо тази твоя приятелка просто не избяга? Защо, по дяволите, не се качи на някой самолет и не се върне в… Откъде каза, че била?

— Американка е. Виж, ако можех да я накарам да се върне в Щатите, нямаше да има проблеми. Но тя не иска да се връща. Не иска да напуска Бомбай. Тя никога няма да напусне Бомбай. Наркоманка е. До голяма степен заради това, но има и друго — разни неща от миналото й, неща, срещу които не може да се изправи отново. Затова не иска да се връща. Опитах се да я навия, но без полза. Тя… тя просто не иска. И не мога да я обвинявам. Аз самата си имам проблеми — неща от миналото ми, към които предпочитам да не се връщам. Неща, към които не искам да се връщам.

— И ти имаш план за това как да я измъкнем оттам?

— Да. Искам да се престориш на човек от американското посолство, нещо като служител от консулството. Вече съм го уредила. Няма да вършиш кой знае какво. Ще говоря най-вече аз. Ще им кажем, че бащата на Лиса е някаква голяма клечка в Америка с връзки в правителството и че имаш заповед да я измъкнеш оттам и да я държиш под око. Ще съм уредила всичко още преди да влезеш през вратата.

— Звучи ми доста мъгляво, Карла. Смяташ, че това ще е достатъчно?

Тя извади пачка пурети от джоба си и запали две със запалка — държеше ги с една ръка, а с другата ги обгаряше с пламъка. Подаде ми едната и вдъхна дълбоко дим, преди да ми отговори.

— Мисля, че да. По-добро не можах да измисля. Обсъдих го с Лиса и тя каза, че според нея номерът ще мине. Ако мадам Жу си получи парите и повярва, че си от посолството, и ако я убедим, че ще си има неприятности с посолството или с правителството, ако продължи да тормози Лиса, според мен ще я остави на мира. В цялата тази работа има много „ако“, знам. И наистина много зависи от теб.

— Зависи и от нея, от тази… мадам. Мислиш ли, че ще повярва… Ще повярва на мен!

— Трябва да го изиграем точно както трябва. Тя е по-скоро хитра, отколкото умна, но не е глупава.

— Ти мислиш ли, че ще се справя?

— Как си с американския акцент? — попита ме тя с притеснено хихикане.

— Бил съм актьор — измърморих. — В предишен живот.

— Прекрасно! — Тя се пресегна и ме докосна под лакътя. Дългите й изящни пръсти докоснаха хладно кожата ми.

— Не знам — намръщих се аз. — Отговорността е голяма, ако не мине както трябва. Ако нещо се случи с момичето или с теб…

— Тя ми е приятелка. Идеята е моя. Отговорността е моя.

— Знаеш ли, ще се чувствам по-добре, ако нахлуя там с бой и изляза пак с бой. Тази работа с посолството… Твърде много неща могат да се объркат.

— Нямаше да моля теб, ако не смятах, че това е правилният начин и ако не бях сигурна, че ще се справиш, Лин.

Тя млъкна и зачака. Оставих я да почака, но вече знаех отговора. Тя може би си мислеше, че претеглям рисковете и се опитвам да взема решение. Всъщност само се чудех защо ще го направя. Заради нея ли? — питах се. — Предан ли съм, или просто заинтересован? Защо прегърнах мечката?

Усмихнах се.

— Кога започваме?

Карла ми се усмихна в отговор.

— След няколко дни. Първо имам малко работа, да подготвя всичко.

Тя хвърли фаса и пристъпи към мен. Помислих си, че може да ме целуне, но точно тогава хората писнаха, закрещяха от уплаха и се втурнаха край нас по прозорците. Прабакер си провря главата под мишницата ми, до Карла.

— Общината! — извика той. — Идват от общината! Бомбайската общинска корпорация. Вижте там!

— Какво? Какво става? — попита Карла, но гласът й се загуби сред писъците.

— Градският съвет. Ще бутат къщи — извиках аз на ухото й. — Горе-долу всеки месец го правят. Опитват се да държат бордея под контрол, да не излиза извън сегашните граници и да не стига до улицата.

Погледнахме надолу към главната улица и видяхме четири, пет, шест големи сини полицейски камиона, които навлизаха в откритото пространство — един вид ничия земя, заградена от полумесеца на бордея. Тежките камиони бяха покрити с брезентови покривала. Не се виждаше какво има вътре, но знаехме, че са полицейски отряди — по двайсет или повече души във всеки камион. Камион с открита каросерия, натоварен с работници от общината и инструментите им, мина между паркираните полицейски коли и спря до колибите. Няколко служители слязоха от полицейските коли и строиха работниците в две редици.

Общинските работници, самите те предимно обитатели на други бордеи, скочиха от камиона и се заеха да рушат. Всеки мъж носеше въже с кука, което мяташе на покрива на някоя колиба, докато се закачи. После дърпаше въжето и събаряше крехката постройка. Хората имаха време колкото да съберат най-необходимото — бебета, пари, документи. Всичко останало се трупаше в развалините — газови котлони и тенджери, чанти и постелки, дрехи и детски играчки. Хората търчаха в паника. Полицията спря някои и после качи няколко младежи в очакващите ги камиони.

Докато наблюдаваха това, хората по прозорците се умълчаха. От нашата наблюдателница виждахме разрушението долу, но не чувахме дори и най-силните шумове. И по някакъв начин беззвучието на това методично, помитащо унищожение поразяваше всички ни. Дотогава не забелязвах вятъра — стенещ вой в призрачната тишина. Знаех, че от всичките трийсет и пет етажа на сградата, над нас и под нас, и други хора наблюдават неми случващото се.

Въпреки че домовете на строителите от законната част не бяха застрашени, от съпричастност всички на строежа спряха работа. Работниците разбираха, че когато завършат сградите, собствените им домове ще се превърнат в развалини. Знаеха, че ритуалът, който толкова пъти бяха наблюдавали преди, ще се извърши за последен път: гетото ще бъде изтърбушено и изгорено и на негово място щеше да се появи паркинг за лимузини.

Огледах лицата край мен — лица, изпълнени със състрадание и ужас. В очите на някои видях да тлее срам от това, че общинските власти бяха накарали толкова много сред нас да мислят: „Слава Богу… Слава Богу, че не съм аз…“.

— Голям късмет, Линбаба, не пипнаха къщата ти! И твоята, и моята! — възкликна Прабакер, докато наблюдавахме как полицаите и общинските работници се товарят на камионите и потеглят. Бяха помели един откос, сто метра дълъг и десет — широк, в североизточния край на нелегалния бордей. Около шестдесет къщи, приютили поне двеста души, бяха съборени. Цялата операция бе отнела по-малко от двайсет минути.

— Къде ще отидат? — попита тихо Карла.

— До утре по това време повечето колиби ще са вдигнати отново. Другия месец ще дойдат и пак ще ги съборят, или пък други колиби също като тези в друга част на бордея. И пак ще ги вдигнат. Но въпреки всичко загубата е голяма. Смачкаха цялата им покъщнина. Ще трябва да купуват нов бамбук, рогозки и всичко останало, за да вдигнат нови къщи. А и арестуваха хора — може да не ги видим с месеци.

— Не знам кое ме плаши повече — лудостта, която смачква хората, или способността им да я понасят — заяви тя.

Повечето хора се бяха махнали от прозореца, но ние с Карла стояхме все така близо един до друг, сякаш тълпата ни блъскаше. Ръката ми обгръщаше раменете й. На земята, двайсет етажа по-надолу, хората започнаха да ровят из развалините на къщите си. Вече стъкмяваха подслони от брезент и пластмаса за възрастните, бебетата и малките деца. Тя се обърна към мен и аз я целунах.

Натегнатият лък на устните й се разтвори върху моите, плътта отстъпи пред плътта и в това имаше такава нежност, за миг или два. Плавах свободно, реех се из неописуеми нежности. Мислех Карла за нахакана, корава, почти за студена, но тази целувка бе изпълнена с чиста и непресторена уязвимост. Женствената й прелест ме шокира и аз се отдръпнах първи.

— Извинявай. Не исках да… — замънках.

— Няма нищо — тя се усмихна и се отдръпна от мен, опряла длани на гърдите ми. — Но може би ще накараме някоя от хубавиците на празненството да ревнува.

— Коя?

— Да не ми казваш, че си нямаш момиче тук?

— Не. Разбира се, че нямам — намръщих се аз.

— Трябва да престана да слушам Дидие — въздъхна тя. — Той го измисли. Убеден е, че няма как да нямаш тук приятелка. Според него това е единствената причина, поради която би се преселил в бордей. Твърди, че това е единствената причина, който и да било чужденец да се засели в бордей.

— Нямам приятелка, Карла, нито тук, нито никъде. Влюбен съм в теб.

— Не, не си! — кресна тя и думите й прозвучаха като плесница.

— Това е по-силно от мен. Отдавна вече аз…

— Престани! — прекъсна ме тя отново. — Не си! Не си! О, Господи, как мразя любовта!

— Не може да мразиш любовта, Карла — разсмях се аз тихичко и се опитах да я разведря.

— Може би, но може да ти се гади от нея, и още как! Такава наглост е да обичаш някого, а и наоколо е пълно с любов! В този свят има прекалено много любов. Понякога си мисля, че това е раят — място, където всички са щастливи, защото никой не обича никого никога повече.

Вятърът издухваше кичури коса към лицето й. Тя ги отмахна с две ръце и ги притисна, разперила пръсти над челото си. Беше забила поглед в краката си.

— Какво стана с добрия стар безсмислен секс без ангажименти, мамка му? — каза тя дрезгаво с устни, изопнати върху зъбите.

Това не беше въпрос, но аз въпреки това му отговорих.

— Това не го изключвам — като резервен вариант, така да се каже.

— Виж какво, не искам да се влюбвам — каза тя с по-мек глас, вдигна очи и се вгледа в моите. — И не искам никой да се влюбва в мен. Романтиката се отнесе доста зле с мен.

— Според мен тя не жали никого, Карла.

— И аз това казвам.

— Но когато това се случи, нямаш избор. Не мисля, че е нещо, което правим по избор. И… не искам да те притискам. Просто съм влюбен в теб, това е всичко. От доста време съм влюбен в теб и трябваше най-сетне да го кажа. Това не те задължава с нищо — нито пък задължава мен.

— Но все пак… Не знам. Просто… Божичко. Но съм щастлива, че те харесвам. Много те харесвам. Бих те харесвала до уши, Лин, ако това ти стига.

Очите й бяха честни, ала все пак знаех, че тя не ми казва много неща. Очите й гледаха храбро, ала въпреки това тя се страхуваше. И когато се смилих и й се усмихнах, тя се засмя. Аз — също.

— Стига ли ти засега?

— Разбира се — излъгах аз. — Разбира се.

Но също като хората от гетото на десетки метри под нас, аз вече ровех из развалините на сърцето си и го строях наново от отломките.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Въпреки че само една шепа хора можеха да твърдят, че са виждали мадам Жу с очите си, Карла ме увери, че тя била основна атракция за мнозина посетители на Двореца. Клиентите й бяха богаташи — бизнесмени на високи ръководни постове, политици и гангстери. Дворецът им предлагаше чужденки — изключително чужденки, там индийки не работеха — и изтънчени средства за сбъдването на най-необузданите им сексуални фантазии. За най-странните от тези незаконни удоволствия, разработени от самата мадам Жу, хората шепнеха с притаен дъх из целия град, но влиятелни връзки и едри рушвети осигуряваха имунитета на Двореца срещу полицейски нахлувания и дори срещу по-внимателно наблюдение. И въпреки че в Бомбай имаше и други места, предлагащи не по-малки удоволствия и сигурност, никое от тях не можеше да се мери по популярност със заведението на мадам Жу, защото те не разполагаха със самата мадам. В крайна сметка онова, което продължаваше да привлича мъжете в Двореца, не бяха уменията и хубостта на жените, които биха могли да имат там, а мистерията на жената, която не можеха да имат — невидимата красота на мадам Жу.

Разправяха, че е рускиня, но тази подробност, както и всички останали подробности относно личния й живот, като че не подлежеше на проверка. Приемаха го — според Карла, просто защото това беше най-настоятелният слух. Единственият сигурен факт беше, че е пристигнала в Ню Делхи през шейсетте — десетилетие, толкова щуро за този град, колкото и за повечето западни столици. По онова време новата част на града празнувала трийсетгодишнината си, а старият Делхи — тристагодишнина. Повечето източници бяха единодушни, че мадам Жу е била на двайсет и девет. Според легендата била любовница на офицер от КГБ, който използвал уникалната й красота, за да подкупва видни държавни служители от партията Индийски национален конгрес. По онова време партията на Конгреса управлявала Индия, както изглежда, с видима преднина във всяко национално допитване. Мнозина от верните й последователи, а дори и враговете им, били убедени, че тя ще продължи да управлява родината им още сто години. Затова властта над членовете й била власт над нацията.

Клюките за годините, прекарани от мадам Жу в Делхи, се разпростираха от скандали и самоубийства до политически убийства. Карла каза, че е чувала толкова много и различни версии на тези истории от толкова различни хора, че започнала да си мисли, че истината, каквато и да е тя, всъщност не е толкова важна за тях. Мадам Жу се превърнала във фигура-куфар: хората напъхвали в нейния живот собствените си мании. Един твърдеше, че притежавала цяло състояние в скъпоценни камъни, които държала в чувал от зебло; друг говореше авторитетно за пристрастеността й към различни наркотици, а трети нашепваше за сатанински ритуали и канибализъм.

— Хората разправят най-различни смахнати неща за нея и според мен някои са пълни глупости, но в крайна сметка тя е опасна — заключи Карла. — Непочтена и опасна.

— Ъ-хъ.

— Не се шегувам. Не я подценявай. Когато се премести от Делхи в Бомбай преди шест години, имаше процес за убийство, в чийто център беше тя. Двама много важни мъже бяха намерили смъртта си в нейния Дворец в Делхи — и двамата с прерязани гърла. Единият се оказа полицейски инспектор. Процесът се разпадна, когато един от свидетелите срещу нея изчезна, а друг го намериха обесен на вратата на къщата му. Тя напусна Делхи, за да развърти бизнеса в Бомбай, и през първата половин година стана още едно убийство — само на една пряка от Двореца. Мнозина я свързват с него. Но тя разполагала със страшно много компромати за страшно много хора — компромати, които стигали чак до върхушката. Не могат да я пипнат. Тя може да прави каквото си иска, защото знае, че ще й се размине. Ако искаш да дадеш на заден ход, сега е твоят шанс.

Намирахме се в една „Земна пчела“ — вездесъщите жълто-черни таксита — и пътувахме в южна посока през Стоманения пазар. Движението беше натоварено. Стотици дървени колички — по-дълги, по-високи и по-широки от автомобил — когато бяха натоварени догоре, се влачеха между автобусите и камионите, бутани от боси носачи, по шестима на количка. Главните улици на Стоманения пазар бяха претъпкани от малки и средни дюкяни. Там се продаваха всевъзможни метални домашни потреби — от газови котлони до мивки от неръждаема стомана — и повечето артикули от желязо и ламарина, нужни на строителите, на декораторите и за оборудване на магазини. Самите дюкяни бяха украсени с лъскави метални стоки, наредени в такова идеално лъснато изобилие и така изкусно, че често привличаха обективите на туристите. Зад лъскавата суматоха на търговията по главните улици обаче имаше скрити сокаци, където мъже, на които им плащаха центове, а не долари, работеха край черните мръсни пещи, за да изработят тези лъскави изкушения.

Прозорците на таксито бяха отворени, но през тях не влизаше никакъв полъх. На улицата, сред влачещото се като охлюв движение, беше горещо и задушно. По пътя се отбихме в апартамента на Карла, където смених фланелката, джинсите и обущата си за чифт официални обувки, черни панталони с консервативна кройка, колосана бяла риза и вратовръзка.

— В момента единственото, от което искам да се измъкна, са тези дрехи — измърморих.

— Че какво им е? — попита тя с палава искрица в очите.

— Ужасни са и ми причиняват сърбеж.

— Ще им свикнеш.

— Дано не попаднем в катастрофа, много ще ми е гадно да ме убият така облечен.

— Всъщност доста ти отиват.

— Ох, мамка му, направо ме зарадва.

— Я стига! — скастри ме тя и изви устни в любезна усмивчица. Нейният акцент — акцентът, който бях започнал да обичам и смятах за най-интересния в света — придаваше на всяка дума звучност, която ме вълнуваше. Музиката на този акцент беше италианска, формата — немска, хуморът и нагласата — американски, а цветът му — индийски. — Да държиш толкова на неофициалното облекло си е вид суетност. И е доста високомерно.

— Не се обличам неофициално, просто мразя дрехите.

— Не, не е вярно, ти обичаш дрехите.

— Що за твърдение? Имам един чифт обувки, един чифт джинси, една риза, две фланелки и две-три лунги. Това е целият ми гардероб. Когато не ги нося, висят на един пирон в колибата ми.

— Тъкмо това ти казвам и аз. Толкова обичаш дрехите, че не понасяш да носиш друго, освен малкото неща, които са ти удобни.

Заопипвах твърдата яка на ризата.

— Ами, Карла, тези дрехи са всичко друго, но не и удобни. Но защо има толкова много мъжки дрехи у вас? Имаш повече мъжки дрехи от мен.

— Последните двама мъже, които живяха с мен, доста бързаха, като си тръгваха.

— Толкова бързаха, че си зарязаха дрехите?

— Да.

— Защо?

— На единия… спешно му възникна много работа — каза тя тихо.

— Каква работа?

— Нарушаваше куп закони и вероятно не би искал аз да говоря за това.

— Ти ли го изрита?

— Не.

Каза го безизразно, но с такова недвусмислено чувство на съжаление, че реших да не продължавам.

— Ами… другият?

— Не ти трябва да знаеш.

Много исках да знам, но тя извърна лице и се загледа през прозореца. И в този жест имаше някаква окончателност, която предупреждаваше и забраняваше. Бях чувал, че Карла е живяла с някакъв мъж на име Ахмед, афганец. Хората не говореха много за това и предполагах, че са се разделили още преди години. Откакто я познавах — от една година — тя живееше сама в апартамента си и до този момент не бях осъзнал доколко дълбоко този неин образ се бе просмукал в моята представа коя е тя и как живее. Въпреки възраженията й, че не обичала да живее сама, аз мислех, че тя е от хората, които никога не живеят с други хора — някой, който пуска хората да погостуват и дори да преспят, но никога повече от това.

Гледах тила й, малката част от профила й, едва забележимата извивка на гърдите й под зеления шал и дългите, тънки пръсти, сплетени като за молитва в скута й, и не можех да си я представя да живее с някого. Закуска и голи гърбове, шумове от банята и лоши настроения, домашни и полусемейни — невъзможно беше да я видя такава. Това беше извратено, но ми беше по-лесно да си представя Ахмед, афганецът съквартирант, когото никога не бях виждал, отколкото да си я представя друга, а не сама и… пълноценна.

Мълчахме пет минути — мълчание, калибрирано от бавния метроном на брояча. Оранжево знаменце, окачено на таблото, обявяваше, че шофьорът, като мнозина други в Бомбай, е от Утар Прадеш, голям и гъсто населен щат в североизточна Индия. Бавният ни напредък в задръстването му даваше много възможности да ни огледа в огледалото за обратно виждане. Беше заинтригуван. Карла го заговори на гладък хинди и му даде точни указания, улица по улица, как да стигне Двореца. Бяхме чужденци, които се държаха като местни. Той реши да ни изпита.

— Ама че движение, сестра му да таковам! — измърмори той на уличен хинди, все едно на себе си, но очите му не се отделяха от огледалото. — Днеска целият шибан град се е запекъл.

— Двайсет и три рупии бакшиш са доста добро слабително средство — изстреля Карла в отговор на хинди. — Ти какво, да не наемаш таксито на час? Я се размърдай, братко!

— Да, госпожице! — отвърна шофьорът на английски с възхитен смях и енергично се зае да си пробива път през движението.

— Е, какво му се случи? — попитах.

— На кого?

— На другия мъж, с когото си живяла, този, дето не е нарушавал куп закони.

— Той умря, ако толкова искаш да знаеш — процеди тя през стиснати зъби.

— А… как умря?

— Разправят, че се бил отровил.

— Разправят?

— Да — тя въздъхна, извърна очи и погледът й се зарея из сновящите по улицата хора.

Продължихме да пътуваме в мълчание, но все пак трябваше да заговоря.

— На кого… на кого от двамата са дрехите, с които съм облечен? На закононарушителя или на мъртвия?

— На мъртвия.

— Д-добре…

— Купих му ги, за да го погребат в тях.

— Мамка му!

— Мамка му… за какво? — тя отново обърна лице към мен и се навъси.

— Мамка му… за нищо… но ми напомни да запиша името на химическото чистене, където си даваш дрехите.

— Нямаше нужда. Погребаха го в… други дрехи. Купих тези, но в крайна сметка не ги ползвахме.

— Разбирам…

— Казах ти нещо, което не ти трябваше да знаеш.

— Не, не, няма нищо — смънках, а всъщност бях изпълнен с жестоко тайно облекчение, че бившият любовник беше мъртъв, нямаше го, не ми беше конкуренция. Бях твърде млад тогава, за да знам, че мъртвите любовници са най-сериозните съперници. — И все пак, Карла, не че искам да се заяждам, но трябва да признаеш, че е малко зловещо — тръгнали сме на опасна мисия, а аз седя тук в погребалните дрехи на мъртвец.

— Просто проявяваш суеверие.

— Не, не е вярно.

— Вярно е.

— Не съм суеверен.

— Суеверен си.

— Не съм.

— Разбира се, че си! — и тя за пръв път ми се усмихна истински, откакто се качихме в таксито. — Всички на света са суеверни.

— Не искам да се караме заради това. Може да е лош късмет.

— Спокойно — засмя се тя. — Ще се оправим. Виж, ето ти визитките. Мадам Жу ги колекционира, ще ти поиска. — И ще я запази в случай, че услугите ти може да й потрябват. Но ако някога се стигне до там, ще разбере, че отдавна не си в посолството.

Визитките бяха от седефенобяла, текстурирана ленена хартия, а думите бяха отпечатани със заоблен черен курсив и съобщаваха, че Гилбърт Паркър е консулски подсекретар в посолството на Съединените американски щати.

— Гилбърт? — изсумтях.

— Какво толкова?

— Ами, ако това такси катастрофира, изваждат трупа ми изпод отломките, облечен в тези дрехи, и ме идентифицират като Гилбърт. Карла, това никак не ме кара да се чувствам по-добре, да ти кажа.

— Е, за момента трябва да се примириш с Гилбърт. В посолството наистина има Гилбърт Паркър. Срокът на службата му в Бомбай изтича днес. Затова избрахме него — довечера той си заминава за Щатите. Така, че всичко ще може да се провери. Но не мисля, че тя ще се засили да те проверява. Може да се обади по телефона, но, може би, ще си спести дори и това. Ако иска да се свърже с теб, ще те потърси чрез мен. Миналата година тя имаше известни неприятности с Британското посолство. Доста й струваха. А преди няколко месеца един германски дипломат се забърка в някаква каша в Двореца. Наложи се тя да посъбере доста дългове, за да го потули. Служителите в посолствата са единствените хора, които наистина могат да й навредят, затова няма да настоява. Само бъди учтив и твърд, докато говориш с нея. И поговори на хинди. Тя ще го очаква. А и това ще разсее всякакви подозрения за акцента ти. Това е една от причините, поради които помолих точно теб да ми помогнеш, знаеш ли? Понаучил си доста хинди за човек, който е тук само от година.

— Четиринайсет месеца — поправих я аз, обиден, че скъси престоя ми. — Два месеца след като пристигнах в Бомбай, шест месеца в селото на Прабакер и сега още почти шест месеца в бордея. Четиринайсет месеца.

— Да, добре… четиринайсет месеца.

— Аз си мислех, че никой не може да се срещне с тази мадам Жу — казах с надеждата да разгладя озадачените, напрегнати бръчки по челото й. — Ти каза, че тя се криела и не разговаряла с никого.

— Вярно е, но е малко по-сложно — отговори тихо Карла. Воалът на спомените забули очите й, но после тя се съсредоточи отново с очевидно усилие. — Тя живее на най-горния етаж и там има всичко, от което има нужда. Никога не излиза. Двама прислужници й носят храна, дрехи и всичко останало. Може да обикаля из сградата, без да я виждат, защото вътре има много тайни коридори и стълбища. Може да наднича в повечето стаи през двойни огледала или метални отдушници. Тя обича да гледа. Понякога разговаря с хората през параван. Ти не я виждаш, но тя те вижда.

— И как хората разбират как изглежда?

— От нейния фотограф.

— Нейният какво?

— Тя си прави снимки. Всеки месец — нова снимка. И ги раздава на предпочитаните си клиенти.

— Смахната работа — измърморих. Мадам Жу всъщност не ме интересуваше, но исках Карла да продължава да говори. Гледах как розовочервените й устни оформят всяка дума — устни, които бях целунал само преди дни, а говорещата й уста бе съвършеният образ на идеална плът. Тя можеше да чете и вестник отпреди месец и аз щях да наблюдавам със същата наслада лицето й, очите й и устните й, докато говори. — Защо го прави?

— Какво да прави? — Очите й се присвиха, когато зададе въпроса.

— Защо се крие така?

— Според мен никой не знае. — Тя извади две пурети, запали ги и ми даде едната. Ръцете й трепереха. — Както казах и преди, за нея разправят много шантави неща. Чувала съм, че била ужасно обезобразена от катастрофа и затова крие лицето си. Казват, че на снимките белезите били ретуширани. Чувала съм да твърдят, че била болна от проказа или от някаква друга болест. Един мой приятел разправя, че изобщо не съществувала. Според него това било лъжа, някакъв заговор, с цел да се прикрие кой е истинският собственик на заведението и какво става там.

— А ти как мислиш?

— Аз… съм разговаряла с нея през паравана. Мисля, че тя е толкова невероятно суетна, до психопатия, и се мрази, че остарява. Според мен тя не може да понесе това, че вече не е съвършена. Много хора твърдят, че е била красива. И наистина, ще се изненадаш. Много хора го твърдят. На снимките няма да й дадеш повече от двайсет и седем — трийсет. Няма никакви бръчки. Няма сенки под очите. Всяко черно косъмче си е на мястото. Мисля, че тя е толкова влюбена в красотата си, че никога няма да позволи на никого да я види такава, каквато е. Мисля, че тя е… тя все едно е лудо влюбена в себе си. Дори и деветдесет да доживее, тези ежемесечни снимки пак ще показват същата трийсетгодишна загадка.

— Как така знаеш толкова много за нея? — попитах. — Как се запозна с нея?

— Аз съм фасилитатор. Беше по работа.

— Това не ми говори много.

— Колко ти трябва да знаеш?

Въпросът беше простичък и имаше прост отговор. — Обичам те и искам да знам всичко — но в гласа й имаше рязка нотка, а в очите й — студена светлина, и аз се разколебах.

— Карла, не се опитвам да нахалствам, не знаех, че това е толкова деликатна област. Познавам те повече от година и вярно, не съм те виждал всеки ден, нито дори всеки месец, но никога не съм те разпитвал с какво се занимаваш и как си изкарваш прехраната. Не мисля, че това ме прави нахалник.

— Аз свързвам хората — каза тя, поуспокоена — и се грижа те да се забавляват достатъчно, за да сключват сделки. Плащат ми, за да ги поддържам в настроение за сделки и им осигурявам каквото поискат. Някои от тях, всъщност те са доста, искат да посетят Двореца на мадам Жу. Истинският въпрос е защо хората са толкова луди по нея. Тя е опасна. Според мен е напълно луда. Но хората са готови на всичко, за да се запознаят с нея.

— Ти как мислиш?

Тя въздъхна, раздразнена.

— Не мога да ти кажа. Не е само сексът. Да, най-хубавите чужденки в Бомбай работят за нея и тя ги обучава на някои твърде странни специалитети, но хората щяха да ходят при нея дори и там да нямаше разкошни момичета. Не го разбирам. Правила съм онова, което искат хората, и съм ги водила в Двореца. Неколцина дори успяха да се срещнат с нея лично — като мен, през паравана, но така и не съм успяла да го проумея. Излизат от Двореца, все едно са били на аудиенция при Жана д’Арк. Изпадат в луд възторг. Но не и аз. Мен от нея ме полазват тръпки, винаги е било така.

— Ти май не я харесваш особено?

— Още по-лошо. Аз я мразя, Лин. Мразя я и ми се иска да умре.

Беше мой ред да се оттегля от разговора. Увих се в мълчанието като в шал и се загледах отвъд меко изваяния й профил в мърлявата красота на улицата. В действителност тайнствеността на мадам Жу никак не ме вълнуваше. Тогава нямах никакъв интерес към нея, освен мисията, възложена ми от Карла. Бях влюбен в красивата швейцарка, която седеше до мен в таксито, и тя сама по себе си бе достатъчно тайнствена. Нея исках да опозная. Исках да знам защо е дошла да живее в Бомбай и каква е връзката й със странностите на мадам Жу, и защо никога не говореше за себе си. Но без значение колко силно исках да узная… всичко… всичко за нея, не можех да настоявам. Нямах право да разпитвам за повече, защото и аз пазех всичките си тайни от нея. Бях я излъгал, че идвам от Нова Зеландия и нямам семейство. Дори не й бях казал истинското си име. И тъй като бях влюбен, бях попаднал в капана на тези измислици. Тя ме целуна и това беше хубаво; честно и хубаво. Но не знаех дали истината в тази целувка за нас е начало или край. Най-силната ми надежда беше тази мисия да ни събере. Надявах се да е достатъчна, за да пробием и двамата своите стени от тайни и лъжи.

Не подценявах задачата, която ми беше възложила. Знаех, че нещата могат да се объркат и да ми се наложи да се бия, за да изведа Лиса от Двореца. Бях готов. В колана на панталоните си, под ризата; бях затъкнал нож в кожена кания. Беше дълъг, тежък и остър. Знаех, че с хубав нож мога да се справя с двама мъже. И преди бях участвал в подобни сбивания, в затвора. Ножът, въпреки древния си произход, в ръката на мъж, който знае как да го използва и не го е страх да го забива в други човешки тела, все още е най-ефикасното оръжие на близко разстояние след пистолета. Докато седях в таксито, мълчалив и неподвижен, аз се подготвях за боя. Кратък филм, прелюдия към предстоящото кръвопролитие, се въртеше в мислите ми. Трябваше да запазя лявата си ръка свободна, да изведа или извлека Лиса и Карла от Двореца. Дясната ми ръка трябваше да разчисти пътя през всякаква съпротива. Не се страхувах. Знаех, че ако започне бой… когато боят започне, щях да режа, да удрям и да мушкам, без да се замислям.

Таксито си бе пробило път през джунглата на уличното движение и увеличихме скоростта по широките улици близо до един стръмен надлез. Благословен свеж вятър довя прохлада и косата ми, сплъстена и мокра от пот, изсъхна за секунди. Карла се размърда, изхвърли фаса през прозореца и прерови лачената си чанта. Извади пакет от цигари. Беше пълен с дебели готови джойнтове със завити краища. Запали един.

— Трябва ми стимул — каза тя и вдъхна дълбоко. Цветният аромат на хашиш разцъфна в таксито. Тя дръпна няколко пъти и после ми го предложи.

— Според теб ще помогне ли?

— Сигурно не.

Беше силен хашиш от Кашмир. Усетих как мускулите на стомаха, врата и раменете ми се отпускат, когато започна да ме хваща. Шофьорът изфуча шумно, театрално и нагласи огледалото, за да вижда по-добре задната седалка. Подадох джойнта на Карла. Тя дръпна още няколко пъти и го подаде на шофьора.

— Чарас питта? — попита тя. Пушиш ли чарас?

— Ха, мунта! — отвърна той със смях и го пое радостно. Че как! Изпуши го до половината и ни го върна. — Ачаа чарас! Номер едно! Имам ам̀риканска музика, диско, номер едно ам̀риканска диско музика от Съединените щати. Ще ви хареса, чуйте.

Той пъхна една касета в касетофона и наду звука докрай. Секунди по-късно песента „Ние сме семейство“ на Систър Следж гръмна от тонколоните отзад така, че ни вцепени. Карла изкрещя от радост. Шофьорът намали звука до нулата и попита дали ни харесва. Карла пак се провикна и му подаде джойнта. Той пак наду музиката докрай. Пушехме и припявахме, и минахме през хиляда години по улиците — от боси селянчета на волски коли до бизнесмени, които си купуваха компютри.

Когато Дворецът се показа, шофьорът спря до една отворена чайна, посочи я с палец и каза на Карла, че щял да я чака там. Познавах доста таксиджии, бях пътувал достатъчно с бомбайски таксита и знаех, че предложението на шофьора да я изчака, е прилична проява на загриженост, а не само алчност за бакшиш или нещо друго. Той я бе харесал. И преди бях виждал как тя по същия чудат и спонтанен начин очарова хората. Да, Карла беше млада и красива, но реакцията на шофьора бе предизвикана най-вече от това, че говореше гладко езика му и от начина, по който го използваше, за да се разбере с него. Немският таксиджия сигурно ще е доволен, ако чужденец е научил немски. Може дори да каже, че е доволен. Или пък да не каже нищо. Същото би могло да важи за френския таксиджия, за американския или за австралийския. Но един индиец ще е толкова доволен, че ако харесва нещо друго у теб — очите ти, усмивката ти или това как се отнасяш към просяка през прозореца на колата му — той веднага ще те почувства близък. Той е готов да ти прави услуги — ще направи всичко, което е по силите му, ще се подложи на риск и дори ще извърши опасни или незаконни неща. Ако му дадеш адрес, който не му харесва, като Двореца, той ще е готов да те изчака, само за да се увери, че нищо няма да ти се случи. Може да излезеш чак след час и да го подминеш, а той само ще се усмихне и ще потегли, зарадван, че нищо лошо не те е сполетяло. Случвало ми се е много пъти в Бомбай, но никога — в друг град. Това е едно от петстотинте неща, които обичам у индийците — ако те харесват, те те харесват бързо и безрезервно. Карла му плати, даде му обещания бакшиш и му каза да не чака. И двамата знаехме, че ще я изчака.

Дворецът беше огромна триетажна сграда с тройна фасада. Прозорците към улицата бяха с решетки от ковано желязо във формата на акантови листа. Сградата беше по-стара от повечето сгради на улицата и беше реставрирана, а не ремонтирана. Оригиналните детайли бяха грижливо запазени. По тежките каменни архитрави над вратата и прозорците бяха изваяни коронки от петолъчни звезди. Тази изпипаност, някога често срещана в града, бе всичко друго, но не и изгубено изкуство. От дясната страна на сградата имаше уличка и зидарите бяха проявили щедро майсторството си в изработката на ъгъла — всеки втори камък от земята до корнизите бе издялан като скъпоценен камък. Остъклен балкон заемаше целия трети етаж, а стаите там бяха прикрити от бамбукови щори. Стените на сградата бяха сиви, вратата — черна. За мое учудване вратата просто се отвори, когато Карла я докосна, и ние влязохме вътре.

Влязохме в дълъг хладен коридор, по-тъмен от слънчевата улица, но осветен с приглушената светлина на лампи от декоративно стъкло във формата на лилии. Тапетите — твърде необичайни за влажния Бомбай — бяха изрисувани с повтарящ се десен на цветя в маслинено — зелено и свежо розово. Въздухът бе пропит от аромата на благовония и цветя. Обгърна ни призрачната поглъщаща звуците тишина на стаите.

Един мъж стоеше в коридора с лице към нас и ръце, свободно събрани отпред. Беше висок и слаб. Фината му тъмнокестенява коса бе опъната назад и сплетена на дълга плитка, която стигаше до под кръста му. Нямаше вежди, но миглите му бяха много гъсти — толкова гъсти, че се усъмних дали не са изкуствени. По бледото му лице, от устните до острата брадичка, бяха изрисувани някакви знаци — вълнисти линии и спирали. Беше облечен в черни копринени курта пижама и прозрачни пластмасови сандали.

— Здравей, Раджан — поздрави го Карла ледено.

— Рам Рам, госпожице Карла — отвърна той с индуистки поздрав, с присмехулно съскане. — Мадам ще ви приеме незабавно. Качете се направо горе. Ще донеса студени напитки. Знаете пътя.

Той се отдръпна встрани и посочи стълбището в края на коридора. Пръстите на протегнатата му ръка бяха изрисувани с къна. По-дълги пръсти не бях виждал. Когато го подминахме, забелязах, че спиралните орнаменти по долната му устна и брадичката са татуировки.

— Раджан е доста страшничък — измърморих, когато двамата с Карла се заизкачвахме по стълбите.

— Той е единият от двамата лични прислужници на мадам Жу. Евнух е, кастрат, и е много по-страшен, отколкото изглежда — прошепна ми тя загадъчно.

Изкачихме се по широкото стълбище на втория етаж. Плътният килим и тежките колони и перила от тиково дърво поглъщаха звука от стъпките ни. По стените имаше фотографии и картини в рамки, всички бяха портрети. Докато минавах покрай тях, имах чувството, че в затворените стаи навсякъде около нас имаше и други живи, дишащи хора. Но не се чуваше нито звук. Нищичко.

— Ужасно е тихо — отбелязах, щом спряхме пред една от вратите.

— Сега е времето за сиеста. Всеки следобед от два до пет. Но е по-тихо от обикновено, защото тя те очаква. Готов ли си?

— Сигурно. Да.

— Хайде.

Тя почука два пъти, натисна дръжката и влязохме. В малката квадратна стая нямаше нищо друго, освен килима на пода, дантелените завеси, които закриваха прозореца, и две големи плоски възглавници. Карла ме хвана подръка и ме поведе към възглавниците. Меката светлина на късния следобед сияеше през кремавата дантела. Стените бяха голи, боядисани в бежово-кафяво, а в една от тях, точно над перваза, беше монтирана метална решетка, около един квадратен метър. Коленичихме на възглавниците пред решетката, все едно бяхме дошли на изповед.

— Карла, никак не ме правиш щастлива — произнесе глас зад решетката. Стреснат, аз се вгледах в металната решетка, но в стаята зад нея беше тъмно и не виждах нищо. Тя седеше там, в мрака, и беше невидима. Мадам Жу. — Не обичам да не съм щастлива, знаеш го.

— Щастието е мит — сопна се сърдито Карла. — То е измислено, за да ни накарат да купуваме разни неща.

Мадам Жу се разсмя — гъргорещ, гръден смях: смехът, който преследваше смешни нещица и ги превръщаше в студени трупове.

— Ах, Карла, Карла, липсваш ми. Но ти ме пренебрегваш. Наистина, твърде отдавна не си ме посещавала. Сигурно още ме обвиняваш за случилото се с Ахмед и Кристина, макар и да се кълнеш, че не е така. Как да ти повярвам, че ми нямаш зъб, като ме пренебрегваш така ужасно? А сега искаш и да отнемеш любимката ми.

— Баща й иска да си я прибере, мадам — отвърна Карла малко по-меко.

— Аха, да, бащата…

Тя го произнесе така, сякаш това бе презряна обида. Гласът й одраска с думата кожата ни. За да се сдобиеш с такъв глас, трябва да изпушиш много цигари по особено злостен начин.

— Питиетата ви, госпожице Карла — произнесе Раджан и аз едва не подскочих. Беше влязъл зад гърба ми съвсем безшумно. Наведе се, за да постави подноса на пода между нас и за миг аз се взрях в трептящата чернота на очите му. Лицето му бе невъзмутимо, но чувството в тези очи не можеше да се сбърка. И то бе студена, гола, непонятна омраза. Бях хипнотизиран от нея, слисан и странно засрамен.

— Това е твоят американец — обади се мадам Жу и развали магията.

— Да, мадам. Името му е Паркър, Гилбърт Паркър. Той работи в посолството, но това е неофициално посещение, разбира се.

— Разбира се. Господин Паркър, дайте визитката си на Раджан.

Това беше заповед. Извадих една визитка от джоба си и я подадох на евнуха. Той я хвана за ръбовете, все едно се боеше от зараза, излезе от стаята и затвори вратата.

— Господин Паркър, когато Карла ми телефонира, тя не ми каза — отдавна ли сте в Бомбай? — попита ме мадам Жу, като мина на хинди.

— Не толкова отдавна, мадам.

— Много добре говорите хинди. Поднасям ви комплиментите си.

— Хинди е прекрасен език — отвърнах с една от заучените фрази, които Прабакер ме научи да декламирам. — Той е езикът на музиката и поезията.

— А също и езикът на любовта и парите — изкиска се тя алчно. — Влюбен ли сте, господин Паркър?

Бях размишлявал много какво би могла да ме попита мадам, но този въпрос не го очаквах. Точно в този миг вероятно нямаше друга тема, която би ме разстроила повече. Погледнах Карла, но тя се бе втренчила в ръцете си и не ми подсказа нищо. Не знаех кого има предвид мадам Жу с този въпрос. Не ме беше попитала дали съм женен или несемеен, сгоден или имам връзка.

— Влюбен? — смънках и думата на хинди прозвуча като заклинание.

— Да, да, романтична любов. Сърцето ви, потънало в мечти за лицето на една жена, душата ви, потънала в мечти за тялото й. Любов, господин Паркър. Влюбен ли сте?

— Да. Да, влюбен съм.

Не зная защо го казах. Чувството, че съм на изповед, там, на колене пред металната решетка, стана още по-отчетливо.

— Колко тъжно за вас, драги ми господин Паркър. Влюбен сте в Карла, разбира се. Затова тя ви е накарала да й направите тази малка услуга.

— Уверявам ви…

— Не, господин Паркър, аз ви уверявам. О, може и да е вярно, че бащата на моята Лиза скърби за дъщеря си и има власт да задейства някои връзки. Но Карла ви е уговорила да го направите — в това съм напълно убедена. Познавам моята скъпа Карла, знам я що за човек е. Нито за миг не си въобразявайте, че тя ще откликне на чувствата ви, нито че ще спази дадените ви обещания, нито че вашата любов някога ще ви донесе нещо друго, освен болка. Тя никога няма да ви обикне. Казвам ви го от дружески чувства, господин Паркър. Това е един малък дар от мен за вас.

— Моите уважения — казах аз през зъби, — но сме дошли тук, за да поговорим за Лиса Картър.

— Разбира се. Ако пусна моята Лиса да тръгне с вас, къде ще живее тя?

— Не… не знам точно.

— Не знаете точно?

— Не, аз…

— Тя ще живее в… — обади се Карла.

— Млъкни, Карла! — отсече мадам Жу. — Попитах Паркър.

— Не знам къде ще живее — отвърнах, доколкото можах твърдо. — Мисля, че тя самата ще го реши.

Последва продължителна пауза. Вече ми струваше усилия да се съсредоточа, за да слушам и говоря на хинди. Чувствах се объркан вътрешно. Не вървеше на добре. Тя ми беше задала три въпроса и аз се препънах в два от тях. Карла беше водачката ми в този странен свят, но и тя изглеждаше също толкова объркана и загубила почва под краката си, колкото и аз. Мадам Жу й бе наредила да млъкне и тя го беше преглътнала с мекушавост, каквато никога не бях забелязвал и дори не си бях представял у нея. Взех чаша и отпих от нимбупани. Леденият сок от лайм беше подправен с нещо люто, с вкус на лют пипер. В мрака на стаята зад металната решетка нещо призрачно се раздвижи и се разнесе шепот. Зачудих се дали Раджан не е там, при нея. Не различавах силуета.

Тя заговори.

— Можете да отведете Лиса със себе си, господин Влюбения Паркър. Но ако тя реши да се върне при мен, няма да ви я дам повече. Разбирате ли ме? Ако се върне, тя ще остане тук и няма да съм доволна, ако пак ме обезпокоите. Разбира се, вие сте свободен да се насладите на многобройните предлагани от нас удоволствия, когато пожелаете, като мой гост. Бих искала да ви видя как… разпускате. Може би когато Карла приключи с вас, ще си припомните поканата ми? Междувременно запомнете — ако Лиса се върне при мен, тя е моя. Този въпрос е приключен между нас днес, тук и сега.

— Да, да, разбирам. Благодаря ви, мадам.

Облекчението бе огромно. То преливаше в мен. Бяхме спечелили. Всичко беше свършило и приятелката на Карла бе свободна да тръгне с нас.

Мадам Жу заговори отново, много бързо и на друг език. Предположих, че е немски. Звучеше сурово, заплашително и сърдито, но тогава аз не знаех немски и думите биха могли да са по-любезни, отколкото ми прозвучаха. Карла отговаряше от време на време с Ja и Natiirlich nicht, но не каза почти нищо друго. Тя се люлееше насам-натам, седнала с подгънати крака, с ръце в скута и затворени очи. И както я наблюдавах, тя се разплака. Сълзите бликнаха и потекоха изпод затворените й клепачи като мънистата на броеница. Някои жени се разплакват лесно. Сълзите капят леко като благоуханни дъждовни капки в слънчогледов цвят и оставят лицето чисто, свежо, лъчезарно. Други жени плачат трудно и цялата им прелест се сгърчва в агонията. Карла беше от тях. Ужасно страдание бе изписано в ручейчетата на тези сълзи и на мъката, разкривила лицето й.

Иззад решетката дрезгавият глас продължаваше да говори с плюещи съскави звуци и скърцащи слова. Карла се поклащаше и ридаеше, без да продума. Устата й се отваряше и затваряше беззвучно. Едно мънисто от пот се търколи от слепоочието по сгънатото крило на бузата й. Пот изби и по горната й устна и се смеси със сълзите. И с усилие на волята, което стегна челюстите й до побеляване и разтърси тялото й, Карла избърса с длани лицето си и плачът секна.

Тя не помръдваше. Протегна ръка и ме докосна. Дланта й се отпусна върху бедрото ми и го притисна леко няколко пъти — нежен, утешителен жест, с който тя би успокоила наплашено животно. Гледаше ме в очите, но не бях сигурен дали ме пита, или ми казва нещо. Тя вдъхна дълбоко, бързо. Зелените й очи изглеждаха почти черни в сумрачната стая.

Нищо не разбирах. Не разбирах казаното на немски и нямах представа какво се случва между Карла и гласа отвъд металната решетка. Исках да й помогна, но не знаех защо плачеше, а бях почти сигурен, че ни наблюдават. Изправих се и й помогнах да стане. За миг тя отпусна лице върху гърдите ми. Хванах я силно за раменете и я отдръпнах от себе си. Тогава вратата се отвори и влезе Раджан.

— Тя е готова — изсъска той.

Карла изтупа коленете на свободните си панталони, взе си чантата и тръгна към вратата.

— Хайде — подкани ме тя. — Разговорът приключи.

Погледнах следите, вдлъбнатините, оставени от коленете й на брокатената възглавница на пода до мен. Чувствах се уморен, сърдит и объркан. Обърнах се и видях, че Карла и Раджан ме гледат нетърпеливо от вратата. Докато ги следвах по коридорите на двореца, с всяка крачка ме изпълваше все по-голяма злоба и негодувание.

Раджан ни отведе в стая в дъното на коридора. Вратата зееше. Помещението бе украсено с големи филмови плакати — Лорен Бакол в кадър от „Да имаш и да нямаш“, Пиер Анжели в „Някой там горе ме обича“ и Шон Йънг в „Беглец по острието“. Млада и много красива жена седеше на голямото легло в центъра на стаята. Русата й коса бе дълга и гъста и се спускаше на пищни къдрици. Небесносините й очи бяха големи и необикновено раздалечени. Кожата й бе безупречно розова, устните — начервени — с тъмночервено червило. Куфар и козметична чантичка, закопчани, чакаха на пода до обутите й в златисти чехли ходила.

— Време беше, мамка му. Закъсняхте. Тук направо откачам. — Гласът й беше плътен, с калифорнийски акцент.

— Гилбърт трябваше да се преоблече — отвърна Карла, възвърнала донякъде познатото си самообладание. — А и задръстванията, докато стигнем! Не питай.

— Гилбърт? — набърчи тя нос.

— Дълга история — казах сериозно. — Готова ли си за тръгване?

— Не знам — отвърна тя. Гледаше Карла.

— Не знаеш?

— Хей, Джак, майната ти! — избухна тя насреща ми с такава ярост, че не прозрях страха зад нея. — На тебе пък какво ти влиза в работата?

Има един особен гняв — пазим го за хората, които не ни позволяват да им правим добро. И той ме накара да заскърцам със зъби.

— Виж какво, идваш ли, или не?

— Тя каза ли, че може? — Лиса се обърна към Карла. Двете жени погледнаха Раджан, а после — огледалото на стената зад него. Израженията й ми казаха, че мадам Жу ни наблюдава и подслушва, докато разговаряме.

— Всичко е наред. Тя каза, че можеш да тръгваш — съобщих и с надеждата, че няма да каже нищо за несъвършения ми американски акцент.

— Наистина ли? Без майтап?

— Без майтап — отвърна Карла.

Момичето бързо се изправи и награби чантите си.

— Ами тогава какво чакаме? Да се измитаме оттук, докато не е размислила, по дяволите!

На изхода Раджан ме спря и ми даде голям запечатан плик. Той отново се вторачи с онази непонятна злоба в очите ми и затвори вратата. Настигнах Карла и я дръпнах да се обърне.

— Какво беше всичко това?

— Кое? — попита тя и лека усмивка се опита да озари очите й. — Успяхме. Измъкнахме я.

— Не говоря за това. Говоря за теб, за мен и за налудничавата игра, която мадам Жу разиграваше там вътре. Ти си изплака очите, Карла — какво беше всичко това?

Тя погледна стоящата до нас Лиса, нетърпелива и затулила очи, въпреки че лъчите на късния следобед не бяха ярки. После пак ме погледна. Зелените й очи гледаха учудено и уморено.

— Трябва ли да говорим за това сега, пред хората?

— Не! — отговори Лиса вместо мен.

— Не говоря на теб! — изръмжах, без да я поглеждам. Бях се втренчил в лицето на Карла.

— Не говориш и с мен — отсече тя. — Не тук. Не сега. Да вървим.

— Какво става? — не отстъпих.

— Лин, прекаляваш.

— Аз ли прекалявам! — почти изкрещях, което доказваше, че е права. Бях сърдит, че ми е казала толкова малко от истината и така лошо ме беше подготвила за разговора. Бях обиден, че ми няма достатъчно доверие, за да ми разкаже всичко. — Смешно, много смешно!

— Кой е тоя шибан кретен? — кресна Лиса.

— Лиса, млъкни — нареди й Карла точно както само преди минути й беше наредила мадам Жу. Лиса реагира точно като Карла — с кротко и натъжено мълчание.

— Лин, не искам да говоря за това сега — обърна се Карла към мен с израз на неохота и тежко разочарование. Трудно е да ти нанесат по-голяма обида с поглед. Стана ми много неприятно. Минувачите спираха край нас на улицата и открито ни зяпаха и подслушваха.

— Виж какво, знам, че тук има нещо много повече от измъкването на Лиса от Двореца. Какво се случи там горе? Как тя… как така тя е разбрала за нас? Нали се предполага, че съм някакъв от посолството, а тя почва да ми разправя, че съм влюбен в теб! Не разбирам! А и кои, по дяволите, са Ахмед и Кристина? Какво се е случило с тях? За какво говореше тя? Уж си неунищожима, и в следващия миг рухваш, докато мадам Чалната дърдори на немски, или на какъвто ще да е!

— Всъщност беше швейцарски немски! — тросна се тя и в сиянието на стиснатите й зъби просветна злоба.

— Швейцарски, китайски, все тая! Просто искам да знам какво става. Искам да ти помогна. Искам да знам… какво е мястото ми във всичко това.

Към кибиците се бяха присъединили още няколко души. Групичка от трима младежи бе застанала съвсем наблизо — подпираха се на раменете си и зяпаха с нахално любопитство. Шофьорът на таксито, — който ни беше докарал дотук, стоеше до колата си на пет метра от нас. Той си вееше с кърпичката, гледаше ни и се усмихваше. Беше много по-висок, отколкото мислех — висок, мършав и облечен с прилепнала бяла риза и панталони. Карла го погледна през рамо. Той избърса мустаците си с червената кърпа, а после я върза като шал около врата си. Усмихна й се. Здравите му бели зъби светнаха.

— Мястото ти в момента е тук, на улицата, пред Двореца — отвърна Карла. Беше сърдита, тъжна и силна — по-силна от мен в момента. Почти я мразех заради това. — А моето е там, в онова такси. А къде отивам, това не ти влиза в работата.

И тя тръгна.

— Откъде го намери тоя, по дяволите? — чух да казва Лиса, когато стигнаха до таксито.

Шофьорът ги поздрави, като клатеше радостно глава. Когато ме подминаха, отвътре кънтеше „Магистралата на любовта“, а те се смееха. В един миг въображението ми избухна, загърчи се и ги видях всички заедно, голи — шофьорът, Лиса и Карла. Беше невъзможно и нелепо, знаех го, но видението се гърчеше в съзнанието ми и нажежен до бяло тътен на гняв запулсира по нишката на времето и съдбата, която ме свързваше с Карла. После се сетих, че оставих обувките и дрехите си в апартамента й.

— Хей! — провикнах се към отдалечаващото се такси. — Дрехите ми! Карла!

— Господин Лин?

До мен стоеше мъж. Лицето му ми бе познато, но откъде — не можах да се сетя веднага.

— Какво?

— Абдел Кадер ви вика, господин Лин.

Споменаването на името раздруса спомените ми. Това беше Назир, шофьорът на Кадербай. Бялата кола бе паркирана наблизо.

— Как… ти как… какво правиш тук?

— Той каза да дойдете веднага. Аз карам. — Той посочи колата и ме подкани с две малки крачки.

— Няма да стане, Назир. Много уморителен ден беше. Кажи на Кадербай, че…

— Той каза да дойдете веднага — повтори мрачно Назир. Не се усмихваше и останах с чувството, че ако се възпротивях да се кача в колата, щеше да ми се наложи да се бия с него. Бях толкова сърдит, объркан и уморен, че дори се позамислих над тази представа. Може би в дългосрочна перспектива ще ми струва по-малко енергия да се сбия с него, отколкото ако тръгна сега с него — помислих си. Но Назир смръщи лице, мъчително съсредоточен, и произнесе с непривична любезност:

— Кадербай го каза да дойдете, моля — ето така Кадербай го каза: Моля ви, елате да ме видите, господин Лин.

Думите „моля ви“ никак не му отиваха. Беше ясно, че от негова гледна точка господарят Абдел Кадер Хан даваше заповеди, които другите изпълняваха с готовност и благодарност. Но му бяха казали да помоли за моята компания, а не да ми заповядва, и английските думи, които той изговори с такова видимо усилие, бяха прилежно заучени наизуст. Представих си го как кара през града и си повтаря заклинанието с чуждите думи, и му е толкова неловко и неприятно да ги изговаря, все едно бяха молитвени откъси от чужда религия. Но, неприсъщи за него или не, думите ми въздействаха и той явно си отдъхна, когато се предадох с усмивка.

— Добре, добре, Назир — въздъхнах. — Отиваме да видим Кадербай.

Той понечи да отвори задната врата, но аз настоях да седна отпред. Щом потеглихме, той включи радиото и го усили докрай, сигурно за да предотврати всякакви разговори. Все още държах в ръце плика, който ми даде Раджан. Обърнах го и го огледах от двете страни. Хартията беше ръчно произведена, розова, горе-долу с размера на корица на списание. На плика не беше написано нищо. Откъснах ъгълчето му и го отворих. Вътре намерих черно-бяла снимка — интериор на стая, полуосветена и пълна със скъпи украшения от най-различни епохи и култури. Сред този умишлен безпорядък, на стол, подобен на трон, седеше жена. Беше облечена с вечерна рокля с екстравагантна дължина, която падаше до пода и скриваше краката й. Едната й ръка бе отпусната на облегалката, а другата — вдигната царствено в елегантен жест „Свободни сте“. Косата, тъмна и подредена в сложна фризура, падаше на къдри, обрамчващи овалното й, леко закръглено лице. Бадемовите очи гледаха право в обектива с леко невротичен израз на стреснато негодувание. Устните на миниатюрната й уста бяха решително начупени и изпъваха кожата на слабо очертаната й брадичка.

Красавица? Не мислех. А и това лице внушаваше куп най-разнопосочни впечатления — то бе горделиво, злобно, уплашено, разглезено, погълнато от себе си. Снимката казваше, че тя е всичко това и нещо повече. И то по-страшно. Но на снимката имаше и още нещо — нещо още по-противно и ужасяващо от некрасивото лице. Това бе посланието, което тя бе изписала с червени главни букви в долния край. То гласеше: Мадам ЖУ Вече Е Щастлива.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

— Влезте, влезте, господин Лин. Не, моля ви, седнете тук. Очаквахме ви. — Абдел Кадер ми махна да седна от лявата му страна. Събух обувките си на входа, където бяха нахвърляни още няколко чифта сандали и обуща, и се настаних на плюшената възглавница с брокат. Стаята беше голяма — деветима души бяхме насядали около ниска мраморна маса, само в единия й край. Подът бе настлан с гладки кремави петоъгълни плочи. Квадратен исфахански килим беше постлан там, където седяхме ние. Стените и сводестите тавани бяха украсени с мозайка от миниатюри в бледосиньо и бяло и създаваха внушение за небе с перести облаци. Две широки арки свързваха стаята с коридорите. Три прозореца със стъклописи гледаха към двор, целия засаден с палми. И трите бяха очертани с ваяни колони и увенчани с куполи във формата на минарета с надписи на арабски. Някъде отвън, от двора, се чуваше пляскането и бълбукането на вода във фонтан.

Стаята бе старателно обзаведена с аскетично великолепие. Единствената мебелировка бяха ниската мраморна масажи нашите девет възглавници, равномерно разположени по килима. Единственото украшение беше изображение на Кааба в Мека с позлата на черен фон, поставено в рамка. Но на осмината мъже, които седяха или се изтягаха около масата, очевидно им беше съвсем уютно сред тази изчистена простота, а те несъмнено можеха да изберат какъвто си искат стил, защото споделяха богатствата и властта в една малка империя — империята на престъпността.

— Освежихте ли се, господин Лин? — попита Кадербей.

Когато пристигнах в зданието край джамията „Набила“ в Донгри, Назер веднага ме заведе в голяма и добре обзаведена баня, където ползвах тоалетната, а после си измих ръцете и лицето. Бомбай през онези години беше градът с най-пищно замърсяване на света. Не бяха само жегата и лепкавата влага — през осемте месеца в годината, когато не капваше и капка дъжд, там постоянно се вихреха облаци прахоляк, които полепваха и цапаха всяка оголена повърхност с всевъзможни и най-разнообразни мръсотии. Когато си бършех лицето с кърпа само след половинчасова разходка по улиците, кърпата почерняваше.

— Да, благодаря. Когато пристигнах, се чувствах уморен, но вече живнах от съчетанието между любезност и изобилна вода. — Говорех на хинди и въплъщаването на цялата шеговитост, смисъл и добри намерения в тази кратка фраза ми струваха истинска борба. Ние не подозираме какво удоволствие е да се изразяваме на родния си език, докато не се принудим да се запъваме на нечий чужд. И когато Кадербай заговори на английски, това ми донесе голямо облекчение.

— Моля, говорете на английски, господин Лин. Много съм щастлив, че изучавате нашите езици, но днес ние желаем да се поупражняваме на вашия. Всички тук говорят, четат и пишат на английски до някаква степен. Самият аз получих образованието си на английски, както и на хинди и урду. Всъщност често се усещам, че мисля първо на английски, преди другите езици. Моят скъп приятел Абдул, който седи до вас, би нарекъл английския свой пръв език според мен. И всички ние, независимо какво образование имаме, изучаваме английски с въодушевление. За нас това е от решаващо значение. Една от причините да ви помоля да дойдете тук тази вечер е да имаме удоволствието да поговорим на английски с вас, носителя на езика. Вижте, това е нашата ежемесечна вечер за дискусии и нашата малка групичка разговаря за… Но чакайте, нека първо ви представя.

Той положи приятелски длан върху дебелата ръка на набития възрастен мъж, който му седеше отдясно. Беше облечен в традиционната афганска носия — зелени панталони и дълга туника.

— Това е Собхан Махмуд — и нека, след като ви представя един на друг, минем на малки имена, Лин, защото всички тук сме приятели, нали така?

Собхан ми кимна с прошарената си глава за поздрав и впери в мен стоманен изпитателен поглед, може би, за да се увери, че съм разбрал каква чест ми се оказва с позволението да се обръщам към тях на малки имена.

— Твърде пълният и усмихнат господин до него е старият ми приятел от Пешавар Абдул Гани. До него е Халед Ансари, родом от Палестина. Раджубай, до него, е от свещения град Варанаси — виждали ли сте го? Не? Е, трябва колкото се може по-скоро да намерите време да го посетите.

Раджубай, плешив мъж с яко телосложение със спретнати сиви мустачки, се усмихна, щом Кадербай го представи, и се обърна към мен, допрял длани в мълчалив поздрав. Погледът над издължените му пръсти беше тежък и предпазлив.

— До скъпия ни Раджу — продължи Кадербай — е Кеки Дорабджи, който дойде в Бомбай от Занзибар заедно с други индийски парси преди двайсет години, когато те бяха прогонени от острова от националистическото движение.

Дорабджи, много висок и слаб мъж в средата на петдесетте, обърна към мен тъмните си очи. Изражението му като че бе застинало в такава тревожна меланхолия, че се почувствах длъжен да му отвърна с малка утешителна усмивка.

— До нашия брат Кеки е Фарид. Той е най-младият от нашата група и единственият кореняк от Махаращра поради това, че е роден в Бомбай, въпреки че семейството му е дошло тук от Гуджарат. До вас седи Маджид, роден в Техеран, но живеещ тук, в нашия град, повече от двайсет години.

Млад прислужник влезе с поднос с чаши и сребърен чайник с черен чай и ни сервира, като започна от Кадербай и завърши с мен. Той излезе, върна се, за да остави две купи сладкиши ладу и барфи на масата, и отново излезе.

Веднага след това в стаята влязоха още трима души и се разположиха наблизо на килима, но малко встрани от нас. Представиха ми ги — Андрю Ферера от Гоа и Салман Мустаан и Санджай Кумар, и двамата от Бомбай, но от този миг нататък те така и не проговориха. Явно бяха млади гангстери от по-долното стъпало, под членство в съвета, поканени, за да слушат на събранията, но без да говорят. И те слушаха много внимателно и ни наблюдаваха съсредоточено. Често се обръщах и забелязвах, че ме гледат с онзи суров, преценяващ поглед, който бях опознал твърде добре в затвора. Решаваха дали да ми се доверят, или не, и доколко ще е им трудно — като чисто професионална преценка — да ме убият без пистолет.

— Лин, обикновено на дискусионните вечери ние обсъждаме някаква тема — обясни Абдел Гани на отсечен английски с Би Би Си акцент, — но първо бихме искали да ви питаме какво мислите ето за това.

Той се пресегна и ми подаде от масата навит плакат. Разгънах го и прочетох четирите абзаца, отпечатани с едри, плътни букви:

САПНА

„Хора от Бомбай, чуйте гласа на вашия Дар. Мечтата ви дойде при вас и това съм аз, Сапна, Царят на мечтите, Царят на кръвта. Идва вашето време, деца мои, и веригите на страданието ще паднат от вас. Аз дойдох. Аз съм законът. Моята първа заповед е да отворите очи. Искам да видите вашия глад, докато те пилеят храна. Искам да видите вашите дрипи, докато те се обличат в коприна. Да видите, че живеете на бунището, докато те живеят в дворци от мрамор и злато. Моята втора заповед е да ги убиете — всички. Убийте ги зверски жестоко.

Направете го в моя прослава, на Сапна. Аз съм законът.“

Имаше и още, много повече — всичко в същия дух. Отначало ми се стори абсурдно и понечих да се усмихна. Тишината в стаята и напрегнатите, съсредоточени погледи, вперени в мен, задушиха усмивката и я превърнаха в гримаса. Разбрах, че те приемат всичко това много сериозно. За да спечеля време, защото не знаех какво иска Гани от мен, прочетох отново това налудничаво бълнуване. Докато четях думите, си спомних, че някой беше изписал името Сапна на стената в Селото в небето, двайсет и три етажа над земята. Спомних си какво казаха Прабакер и Джони Пурата за жестоките убийства в името на Сапна. Продължителната тишина и умисленото очакване в стаята ме изпълниха с тревожното усещане за заплаха. Космите по ръцете ми настръхнаха, а по улея на гръбнака ми запълзя гъсеница от пот.

— Е, Лин?

— Моля?

— Как ви се струва?

Цареше такава тишина, че се чувах как преглъщам. Те искаха да им дам нещо и очакваха то да е добро.

— Не зная какво да кажа. Тоест, толкова е абсурдно, толкова нелепо, че е трудно да го възприемеш насериозно.

Маджид изсумтя и прочисти шумно гърлото си, а после свъси дебелите си черни вежди над дебела черна бръчка.

— Ако наричате разпорването на човек от слабините до гърлото и разпръскването на органите и кръвта му из цялата къща сериозно, значи въпросът е сериозен.

— Сапна ли го е извършил?

— Последователите му са го извършили, Лин — отвърна вместо него Абдул Гани. — И това, и поне още шест подобни убийства този месец. Някои са дори още по-страховити.

— Чувал съм хората да говорят за Сапна, но си мислех, че е само слух, градска легенда. Не съм чел нищо за него във вестниците, а аз чета вестници всеки ден.

— Към този въпрос се подхожда по много внимателен начин — обясни Кадербай. — Властите и полицията помолиха вестниците за съдействие. Те съобщават за случаите така, все едно не са свързани един с друг — като убийства по време на обикновени обири, които нямат връзка помежду си. Но ние знаем, че са ги извършили последователите на Сапна, защото думата Сапна е била изписана с кръвта на жертвите по стените и по пода. И въпреки потресаващата жестокост на нападенията, почти нищо ценно не е било откраднато от жертвите. Засега този Сапна не съществува официално. Но е само въпрос на време всички да узнаят за него и за това какво се върши в негово име.

— И вие… вие не знаете кой е той?

— Ние много се интересуваме от него, Лин — отвърна Кадербай. — Какво мислите за този плакат? Появил се е на много пазари и в много бордеи и е написан на английски, както виждате. На вашия език.

Усетих лек намек на обвинение в последните две думи. Макар, че нямах абсолютно нищо общо със Сапна и не знаех почти нищо за него, лицето ми се зачерви — онова особено виновно изчервяване на напълно невинния човек.

— Не знам. Май не мога да ви помогна с нищо.

— Стига де, Лин — скастри ме Абдул Гани. — Все трябва да ви хрумва нещо. Това с нищо не ви задължава. Хайде де, не се притеснявайте. Просто кажете първото нещо, което ви идва наум.

— Ами… — подех неохотно. — Първото нещо е, че според мен този Сапна… или човекът, който е написал този плакат… е християнин.

— Християнин! — разсмя се Халед. Той беше млад, може би на трийсет и пет, с къса тъмна коса и кротки зелени очи. Плътен белег се извиваше в гладка дъга от лявото ухо до ъгълчето на устата му и парализираше едната страна на лицето му. Тъмната му коса бе преждевременно прошарена с бяло и сиво. Лицето му беше интелигентно и чувствително, белязано повече от гнева и омразата, отколкото от раната от нож на бузата. — Та нали те уж обичат враговете си, а не ги изкормят!

— Остави го да довърши — усмихна се Кадербай. — Продължавайте, Лин. Какво ви кара да мислите, че Сапна е християнин?

— Не съм казал, че Сапна е християнин, а само че този, който е написал това, използва християнски думи и фрази. Вижте ето тук, в първата част, където се казва „Аз дойдох“… и… „Сторете го в моя прослава“ — подобни изрази има в Библията. А ето тук, в третия абзац… „Аз съм истината в техните лъжовни думи, аз съм светлината в мрака на тяхната алчност, моят кървав път е вашата свобода“ — той перифразира нещо. „Аз съм Пътят, и Истината, и Светлината…“ — и това е също от Библията[1]. После, най-накрая той казва… „Блажени убийците, защото те ще откраднат живот за мен“ — това е по подобие на Проповедта на планината. Всичко това е взето от Библията, а сигурно има и още, но не го разпознавам. Но всичко е променено, все едно този тип, който го е писал, който и да е той, взема откъси от Библията и ги пренаписва отзад напред.

— Отзад напред? Обяснете, моля ви? — помоли Маджид.

— Искам да кажа, че е против идеите на казаното в Библията, но използва подобен език. Написал го е така, че значението и намеренията да са точно противоположни на оригинала. Все едно е обърнал Библията с главата надолу.

Можех да продължа да говоря, но Абдул Гани рязко прекъсна дискусията.

— Благодаря, Лин. Много ни помогнахте. Но хайде да сменим темата. На мен например разговорите за подобни беди като този безумец Сапна са ми искрено неприятни. Повдигнах темата, само защото Кадер ме помоли — а желанието на Кадер Хан е заповед за мен. Но вече наистина трябва да минем нататък. Ако не започнем да обсъждаме темата ни за вечерта, ще пропуснем всичко. Затова нека попушим и поговорим за други неща. Наш обичай е гостът да започне, така че ще бъдете ли така любезен?

Фарид стана и донесе огромно, разкошно наргиле с шест виещи се маркуча и го постави на пода между нас, до масата. Останалите запушиха мундщуците с длани, Фариц прокара пламък над купичката с формата на лале и аз го разпалих. Беше смес от хашиш и марихуана, известен като ганга-джамуна, кръстени на двете свещени реки Ганг и Ямуна. Беше толкова силна и излизаше с такава мощ от наргилето, че кръвясалите ми очи се разфокусираха почти веднага и попаднах под леко халюцинаторно въздействие — контурите на чуждите лица се размиха и движенията им лекичко се забавиха във времето. Луис Карол — така го наричаше Карла. Толкова съм напушена — казваше тя — че получавам Луис Карол. По Маркуча струеше толкова дим, че го преглъщах и пак го издишвах шумно. Запуших мундщука и започнах да наблюдавам на каданс как другите пушат, един след друг. Тъкмо бях започнал да овладявам размазаната усмивка, която се пльосна върху пластилиновите мускули на лицето ми, и пак дойде редът ми да пуша.

Пушенето беше нещо сериозно — нямаше смехове и усмивки. Нямаше разговори и никой не поглеждаше никого в очите. Мъжете пушеха със същото печално и вглъбено безстрастие като при дълго пътуване с асансьор, пълен с чужди хора.

— А сега, господин Лин — подкани ме Кадербай с любезна усмивка, щом Фарид прибра наргилето и се зае да чисти паничката от пепелта, — тук си имаме обичай гостът да предлага темата за разговор. Обикновено това е религиозна тема, но не е задължително. За какво бихте искали да побеседваме?

— Аз… аз… не съм сигурен какво точно имате предвид? — заекнах, а мозъкът ми избухна беззвучно във фрактални повторения на десена на килима под краката ми.

— Предложете ни тема, Лин. Животът и смъртта, любовта и омразата, верността и предателството — обясни Абдел Гани, описвайки с пухкавата си длан разкривени кръгчета с всяко предложение. — Ние тук сме като дискусионно общество, нали разбирате. Срещаме се всеки месец поне по веднъж и когато приключим с деловите и личните въпроси, обсъждаме философски теми и тям подобни. Това е нашето развлечение. А сега тук при нас сте вие, англичанин, който ще ни предложи тема за обсъждане на вашия език.

— Всъщност не съм англичанин.

— Не сте англичанин? А какъв сте тогава? — настоя да узнае Маджид. В бръчките на челото му се таяха дълбоки подозрения.

Въпросът си го биваше. Според фалшивия паспорт в моята раница в бордея аз бях гражданин на Нова Зеландия. На визитката в джоба ми пишеше, че съм американец на име Гилбърт Паркър. Хората в село Сундер ме бяха прекръстили на Шантарам. В бордея ме знаеха като Линбаба. Много хора в собствената ми страна ме познаваха като лице от плакат с надпис „Издирва се“. Но дали тази страна е моята? — запитах се. — Имам ли страна?

Чак когато си зададох този въпрос, осъзнах, че вече имам отговор. Ако наистина имах страна, народ, избран от сърцето ми, това беше Индия. Знаех, че също така съм и беглец, изгнаник без държава, също като хилядите афганистанци, иранци и други, прекосили горящия мост до Бомбай, изгнаниците, хванали лопатата на надеждата и погребали миналото в пръстта на собствения си живот.

— Аз съм австралиец — признах за пръв път, откакто бях дошъл в Индия, подчинявайки се на инстинкта, който ме предупреждаваше да кажа на Кадербай истината. Странно, но това ми се стори по-голяма лъжа от всички самоличности, които бях използвал някога.

— Колко интересно — отбеляза Абдул Гани, вдигна вежда и кимна мъдро на Кадербай. — А какво ще ни предложите като тема, Лин?

— Всякаква ли може да бъде темата? — попитах, за да спечеля време.

— Да, вие избирате. Миналата седмица разговаряхме за патриотизма — задълженията на човек към Бога и какво дължим ние на държавата. Твърде увлекателна тема. А за какво ще ни предложите да разговаряме тази седмица?

— Е… в плаката на Сапна има едно изречение — „нашето страдание е наша религия“, нещо такова. Но то ме накара да се замисля за друго. Преди няколко дни полицията пак дойде и събори много къщи в жопадпати и докато ние наблюдавахме, една от жените до мен каза… „наш дълг е да работим и да страдаме“ — или нещо подобно, доколкото можах да разбера. Каза го много спокойно и непресторено, сякаш го приема и се е примирила, и го разбира напълно. Но аз не го разбирам и мисля, че никога няма да го разбера. Ето защо може би е редно да предложа този въпрос. Защо хората страдат? Защо лошите хора страдат толкова малко? И защо добрите страдат толкова много? Не, не говоря за себе си — всички страдания, които аз съм преживял, съм си ги причинил сам. И Господ знае, че съм причинил много страдания на други хора. Но все пак не разбирам — особено страданията на хората в бордея. Затова… страданието. Можем да поговорим за това… съгласни ли сте?

Потънах, малко плахо, в мълчанието, с което бе посрещнато предложението ми, но мигове по-късно Кадербай ме удостои с топла, одобрителна усмивка.

— Хубава тема, Лин. Знаех си, че няма да ни разочаровате, Маджидбай, призовавам вас да започнете нашия разговор.

Маджид прочисти гърло и се обърна с кисела усмивка към домакина. Почеса рунтавите си вежди с палец и показалец, а после се впусна в дискусията с увереността на мъж, свикнал да изказва мнението си.

— Страданието… чакайте да видя. Мисля, че страданието е въпрос на избор. Мисля, че не сме длъжни да страдаме от каквото и да било в този живот, стига да сме достатъчно силни да го отхвърлим. Силният човек може да овладее до такава степен чувствата си, че да е почти невъзможно да го накараш да страда. Когато наистина страдаме, от болка или от нещо друго, това означава, че сме загубили самообладание. Затова аз бих казал, че страданието е човешка слабост.

— Ачаа-ча — измърмори Кадербай. Използва повторителната форма на думата за „добър“ на хинди, която означава „Да, да“ или „Добре, добре“. — Твоята интересна идея ме навежда на въпроса „Откъде идва силата?“.

— Силата? — изсумтя Маджид. — Всички знаят, че тя… е… За какво говориш?

— За нищо, стари приятелю. Само дали е вярно, че част от силата ни идва от страданието? Че преживяването на изпитания ни прави по-силни? Че тези от нас, които не са познали истинско изпитание и истинско страдание, не могат да са силни колкото другите, които са страдали много? А ако това е вярно, то не значи ли, че твоите доводи са все едно да кажеш, че ние трябва да сме слаби, за да страдаме, и трябва да страдаме, за да станем силни — значи, че трябва да сме слаби, за да станем силни?

— Да — усмихна се Маджид. — Може би частица от това е истина, частица от онова, което казваш. Но все така мисля: че това е въпрос на сила и слабост.

— Не приемам всичко, казано от нашия брат Маджид — вметна Абдул Гани, — но съм съгласен, че тук е замесена способността ни да овладяваме страданията. Не мисля, че можете да го отречете.

— Откъде се сдобиваме с тази способност и как? — попита Кадербай.

— Бих казал, че за всички ни е различно, но че това се случва, когато израстем, съзреем и преминем от детинските сълзи на нашата младост в зрелостта. Мисля, че да се научим да овладяваме страданията си, е част от съзряването. Мисля, че когато пораснем и разберем, че щастието е рядкост и отминава бързо, ние се разочароваме и ни боли. И колко ще страдаме, зависи от това колко ни боли от това прозрение. Разбирате ли, страданието е вид гняв. Ние се гневим срещу несправедливостта, неправдата на нашата тъжна, окаяна участ. И това кипящо негодувание, разбирате ли, този гняв е онова, което наричаме страдание. Бих добавил, че тъкмо той ни води до проклятието на героя.

— Проклятието на героя! Стига с тези твои проклятия на героя! Ти свеждаш всяка тема до това — изръмжа Маджид и се навъси срещу самодоволната усмивка на закръгления си приятел.

— Абдул си има любима теория, Лин — поясни Халед, намусеният палестинец. — Той е убеден, че определени мъже са прокълнати с качества като голяма храброст, които ги карат да извършват отчаяни постъпки. Той нарича проклятието на героя онова, което го принуждава да води другите мъже към хаос и кръвопролитие. Може и да е прав, мисля аз, но той толкова много говори за това, че подлудява всички ни.

— Като оставим това настрана, Абдул, позволи ми да ти задам въпрос относно казаното от теб — настоя Кадербай. — Според теб има ли разлика между страданието, което изживяваме ние, и страданието, което причиняваме на другите?

— Разбира се, че има. Накъде клониш, Кадер?

— Само към това, че има два вида страдание, които се отличават напълно един от друг — това, което чувстваме ние, и това, което причиняваме на другите — и не може и двата да представляват гнева, за който говореше ти. Не е ли така? Е, би ли пояснил кое от тях какво представлява?

— Защо… Ха! — разсмя се. Абдул Гани. — Кадер, спипа ме, стара лисицо! Ти винаги познаваш кога споря заради самия спор, на? И то тъкмо когато си помислих, че съм голям хитрец, да му се не види! Но спокойно, ще го пообмисля и пак ще ти кажа нещо.

Той взе парче сладко барфи от блюдото на масата, отхапа и задъвка доволно. После посочи мъжа вдясно от себе си със сладкиша, стиснат в пухкавите му пръсти.

— Ами ти, Халед? Какво ще кажеш ти по темата на Лин?

— Аз знам, че страданието е истината — каза тихо Халед, стиснал зъби. — Знам, че страданието е острият край на камшика, а липсата на страдание е тъпият край — онзи край, който господарят стиска в ръка.

— Драги ми Халед — оплака се Абдул Гани, — ти си по-млад от мен с повече от десет години и си ми скъп, все едно си ми по-малък брат, но трябва да ти кажа, че това е една твърде тъжна мисъл и ти разваляш удоволствието, което получаваме от този отличен чарас.

— Ако беше роден и израсъл в Палестина, щеше да знаеш, че някои хора са родени, за да страдат. И за тях страданията никога не свършват. Нито за миг. Щеше да знаеш откъде идва истинското страдание. От същото място, където умират любовта и идеалите. Това страдание никога не свършва. Ние само се преструваме, че свършва. Само си казваме, че свършва, за да накараме децата да спрат да хленчат насън.

Той се беше втренчил в силните си ръце и ги гледаше сърдито като двама презрени и победени врагове, умоляващи го за милост. Мрачна тишина започна да се сгъстява във въздуха около нас и ние инстинктивно отправихме погледи към Кадербай. Той седеше със скръстени крака и изпънат гръб, поклащаше се и като че отмерваше колко точно да продължат уважителните размишления. Най-сетне подкани с кимване Фарид да вземе думата.

— Мисля, че нашият брат Халед в известен смисъл е прав — тихо, почти плахо заговори Фарид и извърна големите си тъмнокафяви очи към Кадербай. Насърчен от заинтересованото кимване на стария, той продължи. — Мисля, че щастието е нещо истинско, има го, но то е, което ни прави луди. Щастието е толкова странно и могъщо нещо, че ни кара да се разболяваме, то е като микроб. А страданието ни лекува от него, от това прекалено голямото щастие. Това… как се казва, бхари вазан?

— Бремето — преведе Кадербай. Фарид изрече бързо нещо на хинди и Кадер ни го преведе на толкова изящен и поетичен английски, че през омаята от хашиша прозрях колко по-добър е английският му от впечатлението, което ми беше оставил при първата ни среща. — Бремето на щастието може да бъде облекчено само с балсама на страданието.

— Да, да, точно това искам да кажа. Без страданието щастието ще ни смаже.

— Много интересна мисъл, Фарид — рече Кадербай и тази похвала накара младият жител на Махаращра да засияе от удоволствие.

Почувствах как ме бодна ревност. Благодатното чувство, което внушаваше ласкавата усмивка на Кадербай, бе опияняващо като замайващата смес, която пушихме с наргилето. Желанието да бъда син на Абдел Кадер Хан, да спечеля благословията на похвалата му, бе непреодолимо. Празнината в сърцето ми, която можеше и трябваше да бъде запълнена с бащина обич, се обви около контурите му и прие чертите на неговото лице. Високите скули и подрязаната сребриста брада, чувствените устни и кехлибарените очи в дълбоките орбити се превърнаха в лицето на съвършения баща.

Сега си припомням това време и своята готовност да му служа като син на своя баща, всъщност — желанието ми да го обичам, и как бързо и без колебание се случи това в живота ми, и се чудя до каква ли степен то се дължеше на голямата му власт в града, в неговия град. Никога и никъде по света не се бях чувствал така незастрашен от нищо, както в неговата компания. И се надявах, че в реката на живота му ще мога да отмия миризмата и да заблудя хрътките. Хиляди пъти през годините се питах дали бих го обикнал толкова бързо и толкова много, ако беше бедняк без власт.

Докато седях там, в стаята със сводестия таван и усетих бодването на ревността, когато той се усмихна на Фарид и го похвали, аз разбрах: макар Кадербай да бе казал на първата ни среща, че ме приема за свой син, всъщност аз го бях приел за свой баща. И докато разговорът около мен продължаваше, аз изговорих думите, съвсем ясно, с тайния глас на молитвите и заклинанията… Татко, татко, татко мой…

— Ти не споделяш удоволствието ни от разговора на английски език, чичо Собхан — обърна се Кадербай към набития, прошарен възрастен мъж, който му седеше отдясно. — Затова те моля да отговоря вместо теб. Ти ще кажеш: „Знам, че Коранът ни казва как греховете ни и извършените от нас неправди са причината за нашите страдания“, нали?

Собхан Махмуд заклати утвърдително глава и очите му блеснаха изпод рунтавия корниз на побелелите му вежди. Като че предположението на Кадербай за неговото становище по темата го забавляваше.

— Ти би казал, че животът според правилните принципи на учението на Свещения Коран ще прогони страданието от живота на добрия мюсюлманин и ще го отведе във вечното блаженство на рая, щом свършат земните му дни.

— Всички знаем какво мисли чичо Собхан — намеси се нетърпеливо Абдул Гани. — Никой от нас няма да възрази на твоите доводи, чичо джи, но ми позволи да кажа, че ти си малко склонен към крайности, на! Добре си спомням онзи път, когато наби младия Махмуд с бамбукова пръчка, задето той плака, когато майка му умря. Вярно е, разбира се, че не бива да се съмняваме във волята на Аллаха, но е човешко да проявяваме мъничко състрадание в такива случаи, не е ли така? Но както и да е — онова, което ме интересува, е твоето мнение, Кадер. Моля те, кажи ни какво мислиш ти за страданието?

Никой не промълви дума и не помръдна. Изострянето на фокуса и вниманието се усещаше осезателно в краткото мълчание, докато Кадербай обмисляше отговора си. Всеки от мъжете имаше собствено мнение и способности за красноречие, ала оставах с ясното впечатление, че, обикновено последната дума казваше Кадербай. Усетих, че неговият отговор ще определи тона и може би дори ще стане отговорът, който тези мъже биха дали, ако отново се зададе въпросът за страданието. Изражението му беше безстрастно, а очите му — скромно сведени, но той бе твърде умен и усещаше страхопочитанието, което вдъхва на другите. Когато го опознах по-добре, открих, че жадно се интересуваше от това какво мислят другите за него и винаги безпогрешно усещаше собствената си харизма и въздействието й върху околните: и как всяка произнесена от него дума, отправена към всекиго, освен към Господ, бе представление. Той хранеше въжделението да промени света навеки. Никоя негова дума или постъпка, дори и тихото смирение в гласа му, когато той ни заговори тогава, не бяха случайни, не бяха нищо друго, освен точно изчислена частица от неговия план.

— На първо място бих искал да направя обобщение, а после да го поясня с по-подробен отговор. Позволявате ли ми? Добре. Тогава, към обобщението — аз мисля, че страданието е способът, чрез който подлагаме на изпитание любовта си. Всяко страдание, без значение дали е дребно, или мъчително голямо, в някакъв смисъл е изпитание на любовта. В повечето случаи страданието е също и изпитание на нашата обич към Бога. Това е първоначалното ми твърдение. Иска ли някой да го обсъди, преди да продължа?

Огледах лицата им, едно подир друго. Някои посрещаха изказването му с одобрителна усмивка, други кимаха в съгласие, а трети бяха набърчили съсредоточено чела. Всички явно много искаха Кадербай да продължи.

— Много добре, ще премина към по-подробния си отговор. Свещеният Коран ни казва, че всичко във вселената е свързано помежду си и че дори и противоположностите са обединени по някакъв начин. Мисля, че има две неща за страданието, които трябва да запомним, и те са свързани с удоволствието и болката. Първото е: че болката и страданието са свързани, но не са едно и също. Болката може да съществува и без страдание, а е възможно и да страдаш, без да изпитваш болка. Съгласни ли сте?

Той огледа съсредоточените, притихнали в очакване лица и забеляза одобрение.

— Разликата между тях, мисля, е следната: че онова, на което ни учи болката — например, че огънят изгаря и е опасен — неизменно е индивидуално, само за нас; но онова, на което ни учи страданието, е, което ни обединява като единно човечество. Ако не страдаме от нашите болки, то ние не сме постигнали познание за нищо, освен за самите себе си. Болката без страдание е като победа без борба. Ние не научаваме от нея нищо, което да ни направи по-силни, по-добри или да ни доближи до Бога.

Останалите заклатиха утвърдително глави.

— Ами другото, удоволствието? — попита Абдул Гани. Няколко мъже се разсмяха тихичко и му се усмихнаха, щом ги погледна. И той им се засмя. — Какво? Какво…? Не може ли човек да изпитва здравословен научен интерес към удоволствието?

— Е… — продължи Кадер. — Мисля, че това малко прилича на казаното от господин Лин за онзи тип, Сапна — как той е преиначил думите от християнската Библия. Обратното. Страданието е съвсем същото като щастието, ала наопаки. Едното е огледален образ на другото и не притежава истински смисъл, нито пък може да съществува без другото.

— Извинявам се, но не разбирам — рече благо Фарид, погледна останалите и се изчерви силно. — Бихте ли обяснили, моля?

— Ето как е — отвърна любезно Кадербай. — Вземи за пример моята ръка. Ако разтворя ръката си ето така, разперя пръстите и ти покажа дланта или ако я разтворя и я положа на рамото ти с разперени пръсти, ето така — това е щастието, или може би го наричаме така заради този миг. А ако свия пръстите си в здрав юмрук, ето така, можем да наречем това страдание. Двата жеста са противоположни по сила и по значение. Всеки от тях изглежда съвсем различно и двата са способни да постигнат различни неща, но ръката, която ги оформя, е една и съща. Страданието е щастие наопаки.

После всеки мъж отново взе думата, самата дискусия се движеше ту напред, ту назад и се обръщаше наопаки, докато те привеждаха доводи цели два часа. Пуши се хашиш. На два пъти отново поднесоха чай. Абдул Гани реши да го смеси с малко парче опиум и го пресуши с оттренирана гримаса.

Маджид промени позицията си, като се съгласи, че не е задължително страданието да е признак на слабост, но настоя, че чрез силна воля можем да се закалим срещу него; силата на волята идваше от строга самодисциплина, един вид страдание, което си налагаме сами. Фарид допълни идеята си за страданието, наричайки го антитоксин срещу отровата на щастието, като си спомни специфични случки от живота на своите приятели. Старият Собхан прошепна няколко изречения на урду и Кадербай ни преведе новата идея: има неща, които ние, човеците, никога няма да разберем, неща, които може да разбере само Бог, и страданието може би е едно от тях. Кеки Дорабджи се изказа, че вселената, според представите на хората, изповядващи зороастризма, е процес на борба на противоположностите — светлина и мрак, топлина и студ, страдание и наслада — и че нищо не може да съществува, ако не съществува неговата противоположност. Раджу-бай добави, че страданието е състояние на непросветлената душа, заключена в колелото на Кармата. Халед Фатах не каза нищо повече въпреки ловките подкани на Абдул Гани — той го подкача и придумва на няколко пъти, преди най-сетне да се откаже, видимо засегнат от упорития отказ.

От своя страна, Абдул Гани се прояви като най-словоохотлив и чаровен от групата. Халед беше интригуващ човек, но в него кипеше гняв, може би прекалено голям гняв. Маджид, бивш професионален войник в Иран, изглеждаше храбър и прям, но склонен към доста опростенчески възгледи за света и хората. Собхан Махмуд несъмнено бе набожен, но излъчваше леко антисептичен мирис на непреклонност. Младият Фарид бе откровен, нерешителен и, както подозирах, твърде податлив на влияние. Кеки беше кисел темерут, а на Раджубай явно му се струвах подозрителен, почти до степен, че да заслужавам грубо отношение. От всички тях само Абдул Гани проявяваше някакво чувство за хумор и единствен той се смееше на висок глас. Държеше се еднакво фамилиарно и с младите мъже, и с по-възрастните от него. Беше се излегнал докато останалите седяха. Прекъсваше хората и се намесваше, когато му хрумне, и яде, пи и пуши повече от всички останали тук. Проявяваше особена непочтителна привързаност към Кадербай и бях убеден, че двамата са близки приятели.

Кадербай задаваше въпроси, проучваше, коментираше казаното, но не добави и дума повече към своето изказване. Аз мълчах — бях унесен, уморен и благодарен, че никой не ме притиска да говоря.

Когато Кадербай най-сетне закри събранието, той ме изпрати до вратата, която излизаше на улицата покрай джамията „Набила“, и ме задържа с леко стисване на ръката ми под лакътя. Каза ми колко се радва, че съм дошъл, и се надява да съм прекарал приятно, а после ме помоли да се върна на другия ден, защото смятал, че при добро желание мога да му извърша една услуга. Изненадан и поласкан, аз мигом се съгласих и му обещах да се видим на същото място на другата сутрин. Навлязох в нощта и почти забравих за разговора.

По време на дългия ми път пеш към дома мислите ми се лутаха сред идеите, които чух да изказва тази учена група престъпници. Спомних си други подобни дискусии, които бях водил с хора в затвора. Въпреки че на повечето им липсваше образование или може би точно заради това, мнозина от мъжете, които опознах в затвора, пламенно се интересуваха от света на идеите. Те не го наричаха философия, нито дори знаеха, че това е философия, но темите на разговорите им често бяха същите — абстрактни въпроси за етика и морал, за смисъла и целта.

Денят беше дълъг, а вечерта — още по-дълга. Снимката на мадам Жу беше в джоба на панталона ми, обувките, които Карла беше купила за погребението на мъртвия си любовник, ме стягаха, а умът ми бе задръстен от определения за страданието. Вървях по опустелите улици и си спомних една килия в австралийски затвор, където убийците и крадците, които наричах свои приятели, често се събираха да спорят разпалено за истината, любовта и добродетелта. От време на време се чудех какво ли мислят те за мен. Дали сега за тях съм блян, питах се аз, блян за свобода и бягство? Как ли те биха отговорили на въпроса какво е страдание?

Знаех. Кадербай ни бе заслепил с мъдростта на необикновения си разум и изкусната си дарба да го изразява. Определението му бе проницателно и достатъчно остроумно — страданието е щастие наопаки — че да улови паметта на въдицата си. Но истината за това какво действително означава човешкото страдание в пресъхналата от страх уста на живота, не присъстваше в остроумието на Кадербай онази вечер. Тя принадлежеше на Халед Ансари, палестинеца. Неговото определение бе онова, което запомних. Простите му, некрасиви думи бяха най-ясното изражение на онова, което всички затворници и всеки друг, живял достатъчно дълго, знае добре — че страданието, всяко страдание винаги зависи от нашите загуби. Докато сме млади, ние мислим, че страданието е нещо; което ни причиняват. Когато остареем, когато стоманената врата се затръшне, по един или друг начин ние разбираме, че истинското страдание се измерва с онова, което ни отнемат.

Потиснат, сам и самотен, наслуки, по памет, си намирах пътя из тъмните, неосветени улички на бордея. Когато завих в последната пряка, където ме очакваше празната ми колиба, видях светлина. Един мъж стоеше недалеч от вратата ми с фенер в ръка. До него стоеше малко дете, момиченце, с рошава сплъстена коса. Приближих се и забелязах, че мъжът с фенера е Джозеф, пияницата, пребил жена си, а до него в тъмното стоеше Прабакер.

— Какво става? — прошепнах. — Късно е.

— Здравей, Линбаба. Хубави дрехи си облякъл за разнообразие — усмихна се Прабакер и кръглото му лице изплува в жълтата светлина. — Много са ти хубави обувките, толкова са чисти и лъскави. Тъкмо навреме идваш. Джозеф прави хубави работи. Той дал пари да сложи знака на късмета на всичките вратите на всеки. Откакто вече не е лошо пиянство, той много работи и извънредно и със спечелените отгоре пари купил това да ни помогне всички да имаме късмет.

— Знакът на късмета ли?

— Да, виж това тук дете, виж ръката й — той хвана момичето за китките и ми показа дланите й. На мижавата светлина не се виждаше много ясно. — Виж тука, тя само четири пръста има. Виж това! Само четири пръста. Това на много голям късмет.

Сега видях. Два от пръстите и на двете ръце на момичето бяха сраснати незабележимо така, че образуваха един — единствен дебел пръст на мястото на средния и безименния пръсти. Дланите й бяха сини. Джозеф държеше плоска паница със синя боя. Детето топеше дланите си в нея и ги отпечатваше на вратите на всички колиби по нашата пътека, за да ни пазят отпечатъците от многото злини, приписвани на уроките. Суеверните обитатели на коптора очевидно бяха решили, че тя е особено благословена, щом е родена с такава рядка особеност — само четири пръста на всяка ръка. Докато наблюдавах, детето се протегна и притисна малките си длани към шперплатовата ми врата. Джозеф кимна отсечено, сериозно и поведе момичето към следващата колиба.

— Помагам на тоя бивш пребиващ жена си и лош пияница, тоя Джозеф — рече Прабакер с театрален шепот, който се чуваше на двайсет метра наоколо. — Да искаш нещо, преди да съм тръгнал?

— Не, благодаря. Лека нощ, Прабу.

— Шуба ратри, Лин — ухили се той. Лека нощ. — Сънувай сладки сънища за мен, да?

И той се обърна да си върви, но аз го спрях.

— Хей, Прабу!

— Да, Лин?

— Кажи ми какво е страданието? Ти как мислиш? Какво означава това, че хората страдат?

Прабакер погледна тъмната пътека покрай разнебитените колиби, където мъждукаше светулката на Джозефовия фенер. После пак ме погледна — само очите и зъбите му се виждаха, макар че стояхме съвсем близо един до друг.

— Добре ли си, Лин?

— Нищо ми няма — засмях се.

— Да не си пил тая вечер дару като пияницата Джозеф?

— Не, наистина, нищо ми няма. Хайде де, ти вечно ми даваш определения за всичко. Тази вечер разговаряхме за страданието и ми е интересно да знам какво мислиш ти за това?

— Лесна работа — страданието е като си гладен, нали така? Като си гладен, за каквото и да е, значи страдание. Като не си гладен за нищо, значи няма страдание. Но това всеки го знае.

— Да, сигурно е така. Лека нощ, Прабу.

— Лека нощ, Лин.

Той се отдалечи, като си пееше, и знаеше, че никой от хората, които спяха в опърпаните колиби наоколо, не би имал нищо против. Знаеше, че ако се събудят, ще го послушат и пак ще се унесат в сън с усмивка на уста, защото пее за любов.

[1] Героят смесва два евангелски цитата — „Аз съм пътят, и истината, и животът“ (Йоан 14:6) и „Аз съм светлината на света“ (Йоан 18:2). — Бел.прев. ↑

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

— Събуди се, Лин! Хей, Линбаба, събуди се веднага! Едно око се отвори и се втренчи в увисналия над него кафяв балон, на който бе изрисувано лицето на Джони Пурата. Окото се затвори. — Разкарай се, Джони.

— Здравей и на теб, Лин — изкикоти се той, вбесяващо щастлив. — Трябва да станеш.

— Лош човек си ти, Джони. Жесток и лош човек. Махай се.

— Лин, един човек пострада. Трябва ни аптечката ти и също и ти, добрият лекар.

— Още е тъмно бе, човек — изпъшках. — Два часът сутринта е. Кажи му да дойде, като се съмне и съм жив.

— О, разбира се, ще му го кажа и той ще си отиде, но мисля, че е редно да знаеш, че кръвта му изтича много бързо. Но ако трябва още да спиш, ще го изгоня с бой от вратата ти още на момента, като го прасна два-три пъти с чехъла ми.

Тъкмо бях изплувал на брега на дълбокия вир на страха, когато думите_ „кръвта му изтича“_ ме издърпаха навън. Седнах и схванатият ми хълбок ме накара да се намръщя. Леглото ми, като повечето легла в бордея, представляваше едно одеяло, сгънато двойно и постлано на утъпканата пръст. Намираха се и плетени рогозки, но те не бяха практични. Заемаха твърде много пространство в малките колиби, въшките, бълхите и разни други вредители бързо ги нападаха, а плъховете ги намираха за неустоими. След дълги месеци спане на земята бях съвсем свикнал с това, но хълбоците ми бяха доста кльощави и всяка сутрин се събуждах схванат.

Джони държеше фенер току до лицето ми. Примигах, бутнах го встрани и видях още един мъж, приклекнал на вратата и протегнал ръка напред. На ръката му имаше голяма рана и от нея бликаше кръв — кап-кап-кап в една кофа. Все още полусънен, се вторачих глупаво в жълтата пластмасова кофа. Мъжът си беше донесъл кофа, за да не изцапа пода на колибата ми с кръв, и това кой знае защо ме разтревожи повече, от раната.

— Извинете за безпокойството, господин Лин — каза младежът.

— Това е Амир — изсумтя Джони Пурата и звучно зашлеви ранения по тила. — Ама че е тъп, Лин. Сега той се извинява за безпокойството. Заслужаваш да си сваля чехъла и да те почерня от бой, та и да те посиня!

— Боже, каква гадост! Раната е тежка, Джони. — Беше дълга и дълбока порезна рана от рамото почти до върха на лакътя. Голямо триъгълно парче кожа с формата на ревер на сако бе започнало да се отлепя. — Трябва му лекар. Раната трябва да се зашие. Трябваше да го заведеш в болницата.

— Болница ная — изпъшка Амир. — Нахин, баба!

Джони го плясна по ухото.

— Млъкни, тъпако! Той няма да отиде в болница, нито на доктор, Лин. Той е нагъл тип, гунда. Страх го е от полицията. Нали така, бе тъпако! Страх те е от полицията, на?

— Недей да го удряш, Джони, това никак не помага. Как се случи?

— Биеха се. Неговата банда с другата банда. Бият се с ножове и сатъри, тия уличните гангстери, и накрая така става.

— Другите започнаха. С Евиното дразнене! — изхленчи Амир. „Евино дразнене“ наричаха обвиненията в сексуален тормоз според индийския закон, които обхващаха престъпления от обидни думи до физическо насилие. — Предупредихме ги да престанат. Нашите жени не можеха да се разхождат безопасно. И само заради това се сбихме с тях.

Джони вдигна широката си длан и накара Амир да млъкне. Понечи да удари пак младежа, но като видя намръщената ми физиономия, неохотно се спря.

— Мислиш, че това е основание да се биете с ножове и сатъри, а, тъпако? Майка ти много ще се зарадва, че си спрял Евиното дразнене и са те накълцали на парченца, на? Много ще се зарадва! А сега искаш Линбаба да те закърпи и да ти поправи хубаво ръката. Срамота за тебе!

— Чакай малко, Джони. Не мога. Раната е много голяма и много кървава… Не ми е по силите.

— Ти имаш игли и конец в аптечката, Лин.

Прав беше. Аптечката съдържаше хирургически игли и копринени конци. Но никога не ги използвах.

— Никога не съм ги използвал, Джони. Не мога. Трябва му професионалист, лекар или сестра.

— Казах ти, Лин, той няма да иде на доктор. Опитах се да го принудя. Един от другата банда беше още по-тежко ранен от това глупаво момче. Може би и той ще умре, и тоя другият. Това вече е работа на полицията, а те задават въпроси. Амир няма да иде на доктор или на болницата.

— Ако ми дадете, сам ще я зашия — предложи Амир и преглътна тежко.

Очите му се бяха окръглили от уплаха и решителност, породена от ужаса. Вгледах се за пръв път в лицето му и чак сега забелязах колко е млад — на шестнайсет-седемнайсет години. Беше обут с маратонки „Пума“ и облечен с джинси и баскетболен потник с отпечатан отпред номер 23. Дрехите бяха индийски ментета на прочути западни марки, но връстниците му в бордея ги смятаха за супермодни — други младежи с мършави кореми и с глави, пълни с объркани чуждестранни мечти; младежи, които гладуваха, за да си купуват дрехи, с които си въобразяваха, че изглеждат като изтупаните чужденци от списанията и филмите.

Не познавах хлапето. Той бе един от хилядите, които никога не бях виждал, макар че живеех там вече почти от половин година и никой тук не живееше по-далеч от петстотин-шестстотин метра от колибата ми. Някои мъже като Джони Пурата и Прабакер като че познаваха всички в коптора. На мен ми се струваше невероятно как знаят интимни подробности от живота на толкова хиляди хора. Още по-забележително беше, че не бяха равнодушни и насърчаваха или се караха на всички тях и се тревожеха за всички. Чудех се каква ли е връзката между този младеж и Джони Пурата. Амир трепереше от полъха на нощния хлад, присвил устни в безшумен хленч, и си представяше как кърпи с игла и конец собствената си плът. Зачудих се как така стърчащият над него Джони го познаваше толкова добре и бе сигурен, ще го направи, за да кимне, все едно ми казва: „Ако му дадеш иглата, сам ще го направи“.

— Добре, добре, аз ще те зашия — предадох се аз. — Ще боли. Нямам обезболяващо.

— Щяло да боли! — избоботи радостно Джони. — Болката не е проблем, Лин. Хубаво, че ще те боли, Амир, чутя такъв! Мозъкът трябва да те боли тебе!

Настаних Амир на леглото си и завих раменете му с друго одеяло. Извадих газовия котлон от кухненския си кашон, нагласих го, запалих го и сложих тенджера с вода да заври. Джони изтича да помоли някого да направи горещ сладък чай. Измих набързо лицето и ръцете си в тъмното в банята на открито до колибата ми. Когато водата завря, сипах малко в една купа и пуснах две игли в тенджерата, за да ги изваря. С антисептик и топла сапунена вода промих раната и я подсуших с чиста марля. Превързах стегнато ръката с марля и оставих превръзката десет минути, за да се слепнат краищата на раната с надеждата, че така шиенето ще е по-лесно.

По мое настояване Амир изпи две големи канчета сладък чай, за да потисне симптомите на шок, които бе започнал да проявява. Страх го беше, но беше спокоен. Имаше ми доверие. Нямаше как да знае, че съм извършвал тази процедура само веднъж преди и по ирония на съдбата при подобни обстоятелства. При сбиване в затвора наръгаха един мъж. Проблемът между двамата противници, какъвто и да беше, бе разрешен в яростен сблъсък и що се отнася до тях, въпросът бе приключен. Но ако наръганият се явеше в затворническата болница за лечение, властите щяха да го тикнат в изолатора за затворници под закрила. За някои хора, особено за педофилите и доносниците, няма алтернатива, освен да бъдат поставени под закрила, защото иначе не биха могли да оцелеят. За други — мъже, тикнати там против волята си, изолаторът бе проклятие — проклятието на подозренията, клеветите и компанията на мъже, които презираха. Наръганият дойде при мен. Закърпих раната с кожарско шило и конец за бродерия. Раната заздравя, но остави грозен, сбръчкан белег. Споменът за него никога не ме напусна и не бях уверен, че ще зашия добре ръката на Амир. Плахата, доверчива усмивка, с която ме гледаше младежът, с нищо не ми помагаше. Хората винаги ни нараняват с доверието си — каза ми Карла веднъж. — Най-сигурният начин да нараниш човек, когото харесваш, е да му се довериш докрай.

Пийнах чай, изпуших една цигара и се заех за работа. Застанал на вратата, Джони се мъчеше без полза да пропъди няколко любопитни съседи и децата им. Хирургическата игла бе извита и много фина. Предположих, че би трябвало да се използва с някакви клещи, но нямах в аптечката. Едно момче ги беше взело назаем да поправи шевна машина. Наложи се да забивам иглата в кожата и да я издърпвам с пръсти. Беше неудобно и пръстите ми се хлъзгаха, и първите няколко кръстати шева излязоха криви. Амир гърчеше лице в изобретателни гримаси, но не извика. На петия шестия шев вече бях разработил техника и шевовете вече не се получаваха толкова грозни, макар и все така болезнени.

Човешката кожа е по-здрава и по-жилава, отколкото изглежда. Освен това е относително лесно да се зашие и конецът може да се обтегне доста, без да разкъса плътта. Но иглата, без значение колко е фина и остра, все пак е чуждо тяло и за тези от нас, които не са привикнали към подобна работа, съществува психологическо наказание, което плащаме всеки път, когато вкарваме чуждото тяло в нечия чужда плът. От мен потече пот, въпреки че нощта беше хладна. По това как с напредъка на шева Амир пребледняваше, а аз се чувствах все по-изнервен и изтощен, личеше под какво напрежение сме.

— Трябваше да го накараш да отиде в болницата! — креснах на Джони Пурата. — Това е нелепо!

— Ти правиш много отличен шев, Лин — възрази ми той. — Можеш да ушиеш много хубава риза с такива бодове.

— Не е чак толкова добър. Ще му остане голям белег. Не знам какво изобщо правя тук, мамка му.

— Да нямаш неприятности с тоалетната, Лин?

— Какво?

— Не можеш да ходиш до тоалетната? Да нямаш запек?

— За Бога, Джони! Какви ги дрънкаш?

— За това, дето си такъв кисел, Лин. Обикновено не се държиш така. Може би имаш проблем със запека, мисля аз?

— Не! — изпъшках.

— А, значи тогава имаш рядко щастие, мисля аз.

— Миналия месец рядкото щастие го държа три дена — подвикна една от съседките през отворената врата. — Мъжът ми каза, че Линбаба ходел по три три-четири пъти до тоалетна тогава всеки ден и пак по три-три-четири пъти всяка нощ. По цялата улица го разнасяха.

— О, да, спомням си — припомни си друга съседка. — Много се мъчеше! Какви физиономии правеше, като си правеше тоалета, йаар. Все едно прави бебе. И рядкото щастие беше много течно. Като вода беше и изтичаше много бързо, както когато гърмят с оръдията в Деня на независимостта, думмм. Ей така беше! Препоръчах му тогава да пие чанду-чай и акото му стана твърдо и пак с много хубав цвят.

— Хубаво си се сетила — измърмори одобрително Джони. — Идете да донесете чанду-чай за рядкото щастие на Линбаба.

— Не! — изпъшках аз. — Нямам рядко щастие! И запек нямам! Изобщо не съм имал възможност все още да отида по нужда! Не съм се събудил още, за Бога! Ох, какъв смисъл има? Хайде, готово. Мисля, че ще се оправиш, Амир. Но трябва да ти бия инжекция против тетанус.

— Няма нужда, Линбаба. Биха ми инжекция преди три месеца, след последното сбиване.

Почистих отново раната и я напудрих с антибиотична пудра. Превързах двайсет и шестте шева със свободна превръзка, предупредих го да не я мокри и му наредих да дойде пак след два дни на проверка. Той се опита да ми плати, но отказах. Никой не ми плащаше за лечението. Ала не принципът ме накара да откажа. Истината беше, че чувствах странен и необясним гняв — към Амир, към Джони, към себе си. Натирих го да си ходи. Той докосна краката ми й излезе заднишком от колибата, като на раздяла Джони Пурата го плесна по главата.

Тъкмо смятах да почистя, когато Прабакер се втурна вътре, сграбчи ме за ризата и ме помъкна към вратата.

— Колко хубаво, че не спиш, Линбаба — възкликна той задъхано. — Спестихме си времето да те будим. Трябва веднага да дойдеш с мен. По-бързо, моля те!

— За Бога, сега пък какво? — изохках. — Пусни ме, Прабу. Трябва да разчистя.

— Няма време за чистене, баба. Ела веднага, моля те. Няма проблеми.

— Има проблеми! — сопнах му се. — Никъде няма да ходя, докато не ми обясниш какво, по дяволите, става. Край, Прабу. Това е. Няма проблеми.

— Абсолютно трябва да дойдеш, Лин — настоя той и ме задърпа за ризата. — Приятелят ти е в затвора. Трябва да помогнеш!

Зарязахме колибата и се втурнахме по тесните, задръстени от мрака пътеки на заспалия бордей. На главната улица пред хотел „Президент“ хванахме такси и се понесохме по чистите, притихнали улици покрай Колонията на парсите, Сасун док и пазара „Колаба“. Таксито спря пред полицейския участък в „Колаба“, точно срещу входа на „Леополд“ от другата страна. Барът беше затворил, разбира се, широките метални решетки бяха спуснати до долу. Изглеждаше неестествено тих — призрачната тишина на популярно заведение, когато не работи.

Двамата с Прабакер влязохме в полицейския участък през входа. Сърцето ми туптеше учестено, но външно изглеждах спокоен. Всички ченгета в участъка говореха на марати — беше изискване за назначението им. Знаех, че ако нямат особена причина да ме заподозрат или предизвикат, с факта, че владея марати, щях да им угодя и едновременно да ги изненадам. С това щях да им се харесам и тази дребна слава щеше да ме предпазва. Но все пак това беше навлизане зад периметъра на врага и аз избутах наум тежкия заключен сандък със страх чак в дъното, далече от мен.

Прабакер заговори тихо на хавалдар — началника на полицията — пред високото метално стълбище. Мъжът кимна и се отдръпна встрани. Прабакер поклати глава и аз го последвах по стоманените стъпала към една площадка с тежка врата на първия етаж. Едно лице надникна иззад решетката. Големи кафяви очи огледаха наляво и надясно, а после вратата се отвори. Влязохме в преддверие, в което имаше бюро, малък метален стол и бамбукова койка. Надзирателят, който ни отвори, беше дежурен тази нощ. Той размени няколко думи с Прабакер, после ме изгледа сърдито. Беше дребен мъж с издуто шкембе и големи, много щръкнали мустаци, прошарени в сиво. Зад него имаше метална врата от свързани с панти части, подобна на акордеон. Зад нея очите на десетина затворници ни разглеждаха с напрегнат интерес. Надзирателят им обърна широкия си гръб и протегна ръка.

— Той иска ти да… — започна Прабакер.

— Разбрах — прекъснах го и бръкнах в джоба на джинсите си. — Иска бакшиш. Колко?

— Петдесет рупии — ухили се Прабакер с най-голямата си усмивка насреща на високия полицай.

Подадох на надзирателя банкнота от петдесет рупии и той я прибра, а после ми обърна гръб и отиде при металната врата. Последвахме го. Там се бяха насъбрали още повече мъже, съвсем будни и бъбриви, въпреки късния час. Надзирателят ги изгледа един по един, докато не млъкнаха. После ме извика. Когато застанах срещу металната решетка, тълпата се раздели и две фантастични фигури си пробиха път напред. Бяха мечкарите, мъжете със синя кожа, които доведоха мечока Кано в моя бордей по молба на Абдула. Те стигнаха до решетката и се вкопчиха в прътите, като ми бърбореха толкова бързо и припряно, че разбирах само по една на четири-пет думи.

— Какво става, Прабу? — попитах, съвсем стъписан. Когато Прабакер ми съобщи, че приятелят ми е в затвора, предположих, че говори за Абдула. Него очаквах да намеря зад решетките. Запристъпях наляво и надясно, като се опитвах да надникна зад мечкарите и зад останалите струпали се на решетката хора.

— Те са твои приятели, нали? — попита Прабакер. — Не помниш ли, Лин? Когато дойдоха с Кано за твойта мечешка прегръдка.

— Да, разбира се, че ги помня. При тях ли ме доведе?

Прабакер примига насреща ми, после бързо се обърна да види израженията на надзирателя и на мечкарите.

— Да, Лин — рече той тихо. — Тези хора помолиха да дойдеш. Ти… искаш да си тръгнеш ли?

— Не. А не. Просто няма значение. Какво искат те? Не им разбирам.

Прабакер ги помоли да обяснят какво искат и двамата мъже със синя кожа се развикаха, вкопчени в прътите на решетката като в дъските на сал сред открито море.

— Те казват, разправят, че са отседнали близо до Нейви Нагат и там намерили някакви други хора, дето също били мечкари, и имали една много тъжен и мършав мечок — заобяснява Прабакер, като се мъчеше да накара мъжете да се успокоят й да говорят по-бавно. — Разправят, — че тези другите си нямали уважение на мечока. Биели мечока с камшик и тоя мечок плачела и цялата я боляло.

Мечкарите заизливаха поток от думи, който накара Прабакер да се умълчи — той слушаше и кимаше, отворил уста да заговори. Още затворници се струпаха на вратата да слушат. Едната стена на коридора зад нея беше с високи прозорци с метални решетки. От другата страна на препълнения с хора коридор имаше няколко стаи. Мъжете се изсипваха от тези стаи и тълпата на вратата набъбна до стотина или повече затворници, и всички те слушаха, запленени, историята на мечкарите.

— Толкова здраво бъхтели тия горкия си мечок — преведе Прабакер. — И дори като плачел, тия не спирали да го бият, мечока. И да знаеш, мечокът бил женски.

Мъжете зад вратата откликнаха със сърдити, възмутени крясъци и състрадателни подвиквания.

— Нашите хора тука, те много се разсърдили на другите, дето биели тоя другия мечок. Затова отишли при другите и им казали, че не бива да бият никакви мечоци. Но те били много лоши и сърдити, ония. Последвали много крясъци и блъсканици и лоши думи. Един от ония, той напсувал нашите хора на сестрите. Нашите хора пък им казали на ония другите, задници. Лошите, те нарекли нашите хора мамицата им и копелета. Нашите хора ги напсували на братя. Другите пък ги напсували на още много работи. Нашите хора, те пък им отговорили с много…

— Давай по същество, Прабу.

— Да, Лин — отвърна той и заслуша внимателно. Последва продължителна пауза.

— Е? — подканих го.

— Продължават много лошите думи, Лин. — Той сви безпомощно рамене. — Но някои от тях, длъжен съм да кажа, много, много ги бива, да ти ги кажа ли?

— Не!

— Добре — каза той най-сетне. — Най-накрая някой извикал полицията и имало голямо сбиване.

Той пак млъкна и се заслуша в последвалото развитие на историята. Обърнах се към надзирателя и видях, че и той се е задълбочил в развитието на сагата също като затворниците. Докато слушаше, той дъвчеше паан, рунтавият му мустак мърдаше нагоре-надолу и несъзнателно подчертаваше интереса му. Съсредоточените слушатели одобриха с дружен рев нещо в историята и надзирателят също се присъедини към тях.

— Първо другите побеждавали в това голямото сбиване. Имало страшно много бой, Лин, като в „Махабхарата“. Тия лошите имали няколко приятели, които всичките се включили с юмруци и ритници и удари с чехъл. После Кано мечокът, той се разсърдил. Точно преди да дойде полицията, Кано мечока се включил в сбиването да помага на неговите си мечкари. И прекратил набързо боя. Събарял ония другите и наляво, и надясно. Тоя Кано мечок много хубаво се бие. Пребил лошите и приятелите им, хубавичко ги натупал!

— А после арестували сините мъже — завърших вместо него.

— Тъжно ми е да го кажа, но да. Арестували ги по обвинение в предизвикване на размирици.

— Добре. Да поговорим.

Прабакер, надзирателят и аз се дръпнахме на две крачки от вратата, до голото метално бюро. Погледнах през рамо и видях, че мъжете на вратата напрягат слух да подслушат разговора ни.

— Как се казва на хинди „гаранция“, Прабу? Разбери дали не можем да платим гаранция да ги пуснат.

Прабакер попита, но пазачът поклати глава и ни каза, че и дума не можело да става.

— Възможно ли е аз да платя глобата? — попитах на марати, като използвах широко приетия евфемизъм за подкуп на полицията.

Пазачът се усмихна и поклати глава. При сбиването пострадал полицай, обясни той, и нищо не зависело от него.

Вдигнах безпомощно рамене, отидох до решетката и съобщих на мъжете, че не мога да платя гаранция или рушвет, за да ги пуснат. Те ми задърдориха толкова бързо на развален хинди, че нищо не им разбирах.

— Не, Лин! — усмихна ми се лъчезарно Прабакер. — Те не се тревожат за тях си, за Кано се тревожат! И той е арестуван, този мечок. Те много се тревожат за техния мечок. За това искат ти да им помогнеш!

— Мечокът е арестуван? — попитах надзирателя на марати.

— Джи, ха! — отвърна той и усмивка на гордост изви рунтавия му мустак. — Господине, да Мечокът е в ареста долу!

Погледнах Прабакер. Той сви рамене.

— Мисля, че трябва да идем да видим тоя мечок? — предложи той.

— Да, трябва да видим мечока! — отговорих.

Слязохме по стоманените стълби на първия етаж и ни посочиха редица от килии точно под стаите, които видяхме горе. Надзирателят на първия етаж отвори една от стаите, надникнахме вътре и видяхме Кано мечока, седнал сред тъмната, празна килия. Стаята беше голяма, с дупка за тоалетна на пода в единия ъгъл. Вратът и лапите на мечока с грамадната муцуна бяха оковани и веригите бяха прекарани през металната решетка на единия прозорец. Той седеше, подпрял широкия си гръб на стената и протегнал напред задните си лапи. Изражението му — няма как иначе да опиша чертите му, освен като „изражение“ — бе неутешимо и дълбоко тревожно. Докато го наблюдавахме, той нададе продължителна, сърцераздирателна въздишка.

Прабакер бе застанал зад мен. Обърнах се да го попитам нещо и видях, че той плаче. Лицето му бе изкривено от риданията. Преди да успея да кажа нещо, той се провря покрай мен и се втурна към мечока, като заобиколи протегнатата ръка на надзирателя. Стигна до Кано, разперил ръце за прегръдка, притисна се към животното, прилепи глава до главата на Кано и започна да гали проскубаната козина, като мърмореше нежно. Спогледахме се с надзирателя. Мъжът вдигна вежди и енергично разтърси глава. Явно беше впечатлен.

— Аз го направих пръв, знаете ли — чух се да казвам на марати. — Преди около месец. Аз пръв прегърнах този мечок.

Надзирателят присви устни в жалостива, презрителна усмивка.

— Много ясно — подхвърли ми той подигравателно. — Прегърнал си го, че как!

— Прабакер! — извиках. — Хайде да приключваме с това!

Той се дръпна от мечока и тръгна към мен, като бършеше сълзи с опакото на ръцете си. Толкова беше съкрушен, че го прегърнах през раменете, за да го утеша.

— Дано нямаш нищо против, Лин — предупреди ме той. — Мириша същото като на мечок.

— Няма нищо — отвърнах му кротко. — Няма нищо. Да видим какво можем да направим.

След още десет минути разговор с надзирателите и другите полицаи се изясни, че е невъзможно да платим гаранция нито за мечкарите, нито за мечока им. Нищо не можехме да направим. Върнахме се при металната решетка и съобщихме на мечкарите, че не можем да им помогнем. Те се впуснаха отново в оживен диалог с Прабакер.

— Те знаят всичко, че не можем да им помогнем — поясни ми Прабакер след няколко минути. — Но искат да ги сложат в същата килия с Кано. Тревожат се за Кано, защото е самотен. От бебе той никога не е спал сам, нито една нощ. Само заради това те страшно се тревожат. Казват, че Кано, той ще го е страх. Ще спи лошо и ще сънува страшно много страшни сънища. Ще плаче от самота. И ще го е срам, че е в затвора, защото той иначе си е много мирен гражданин, този мечок. Те искат само да слязат в оная килия с Кано да му правят хубава компания.

Щом Прабакер приключи с обяснението, единият от мечкарите ме погледна в очите. Мъжът бе обезумял. Лицето му бе изкривено от тревога. Болката бе изпънала устните му като муцуната на ръмжащо животно. Той повтаряше отново и отново една и съща фраза с надеждата, че с повтаряне и със силата на чувството ще ме накара да разбера. Изведнъж Прабакер отново избухна в сълзи — хлипаше като дете, вкопчен в металната решетка.

— Какво казва той, Прабу?

— Казва, че човек трябва да обича своя мечок, Лин — преведе ми Прабакер. — Така го казва. Човек трябва да обича своя мечок.

Преговорите с нощните надзиратели и останалите полицаи, след като им представихме молбата, която можеха да удовлетворят, без да изкривяват правилата до точката на пречупване, бяха безкрайни. Прабакер се впусна в енергичен театрален пазарлък — протестираше и умоляваше с еднаква пламенност. Най-накрая се стигна до взаимна уговорка за сумата — двеста рупии, около дванайсет американски долара — и мустакатият надзирател отключи решетката на мечкарите, докато аз му подавах банкнотите. Странно шествие от хора и намерения — ние се изнизахме надолу по стоманените стълби и надзирателят на долния етаж отключи килията, приютила Кано. Щом чу гласовете им, огромният мечок се надигна от пода, а после, придърпан от веригата, застана на четири крака. Той заклати глава насам — натам в радостен танц и затропа с лапи по пода. Когато мечкарите се втурнаха към него, Кано пъхна муцуна в подмишниците им и започна да души дългите им расти, сумтеше и вдъхваше миризмата. Сините мъже от своя страна го галеха нежно и се опитваха да поемат тежестта на веригите. Оставихме ги така прегърнати. Когато стоманената врата се затръшна, звукът проехтя из празното фоайе и изтръгна ехо от камъка. От него ме полазиха тръпки, докато двамата с Прабакер излизахме от полицейския участък.

— Много хубаво нещо направи тази нощ, Линбаба — избърбори Прабакер. — Човек трябва да обича своя мечок. Така казаха те, тези мечкарите, и ти го направи да се сбъдне. Много, много, много хубаво нещо направи.

Събудихме един спящ шофьор на такси пред участъка на „Колаба Козуей“. Прабакер седна с мен на задната седалка — наслаждаваше се на възможността да си поиграе на турист в едно от такситата, които често караше. Щом колата потегли от бордюра, аз се обърнах и забелязах, че ме гледа втренчено. Извърнах очи. Миг по-късно се обърнах пак и открих, че продължава да ме гледа. Намръщих му се и той поклати глава. Усмихна ми се с онази усмивка, с която прегръщаше целия свят, и сложи ръка на сърцето си.

— Какво? — сопнах му се аз, въпреки че усмивката му бе неустоима и той си го знаеше, а в душата си вече и аз се усмихвах с него.

— Човек… — заговори той, декламирайки думите със сакраментална тържественост.

— О, не пак, Прабу.

— … трябва да обича своя мечок — завърши той, потупа се по гърдите и заклати глава като полудял.

— Ох, Боже, помози — изпъшках, извърнах глава и се загледах в странното раздвижване и протягане на пробуждащата се улица.

На влизане в бордея двамата с Прабакер се разделихме и той се запъти към чайната на Кумар за ранна закуска. Беше въодушевен. Приключението ни с мечока Кано му беше осигурило пленителна нова история — с него самия в една от главните роли — която да разкаже на Парвати, едната от двете хубави дъщери на Кумар. Нищо не ми беше казал за Парвати, но го бях виждал как разговаря с нея и се досещах, че се влюбва. Според ухажорския маниер на Прабакер младежът не трябва да носи цветя и шоколадови бонбони на жената, която обича — а истории от големия свят, където мъжете се борят с демоните на плътта и чудовищната несправедливост. Той й носеше клюки, скандали и съкровени тайни. Носеше й истината за смелото си сърце и непослушната тайнствена благоговееща почуда, която бе извор на смеха и усмивката му, огромна като небето. И докато го гледах как бърза към чайната, видях как вече клати глава и ръкомаха, репетирайки историята, която й носеше като подарък за новия ден.

Вървях в сивото разсъмване, докато бордеят се пробуждаше с мърморене. Димът от стотици малки огньове се виеше над пътеките. Фигури, увити в цветни шалове, изникваха и се стапяха сред струите мъгла. Мирисът на роти, шито се пържеха на газовите котлони, и на чай, врящ в ароматните чайници, се смесваше с хорските миризми на кокосова помада за коса, сапун с дъх на сандалово дърво и пропити с камфор дрехи. Сънени лица ме поздравяваха на всеки завой по лъкатушните пътеки, усмихваха се и ми отправяха благословиите на утрото на шест езика и на поне толкова различни религии. Влязох в колибата си и огледах с новооткрита привързаност скромната й уютна сиромашия. Хубаво беше да си у дома.

Разтребих колибата си и се присъединих към утринното шествие от мъже, които се изнизваха към бетонния кей, който използвахме за тоалетна. Когато се върнах, открих, че съседите са ми приготвили две пълни кофи топла вода да се изкъпя. Рядко си правех уморителния и отнемащ много време труд да топля няколко тенджери вода на газовия котлон — предпочитах по-мързеливото, макар и не толкова разкошно къпане със студена вода. Моите съседи знаеха това и понякога ми я топлеха. Услугата никак не беше дребна. Водата, най-ценната стока във всеки бордей, трябваше да се носи от общинския кладенец в законната част, на триста метра зад бодливата тел. Тъй като отваряха кладенеца само два пъти дневно, стотици хора се блъскаха да налеят вода и всяка кофа се издърпваше на светло с блъскане, драпане и крясъци. След като я донесяха и прекарваха през бодливата тел, водата трябваше да се топли в тенджери на малки газови котлони и за това отиваше относително скъпо гориво. Но когато правеха това за мен, никой от съседите ми не изтъкваше заслугата си, нито пък очакваше благодарности. Водата, която използвах, можеше да е стоплена и донесена от семейството на Амир в знак на благодарност за лечението. Можеше да я е донесъл най-близкият ми съсед или дори някой от петимата шестима души, които стояха наоколо и ме гледаха как се къпя. Никога нямаше да разбера. Това беше едно от дребните неща, около които не се вдигаше шум и които съседите правеха за мен всяка седмица.

В известен смисъл, гетото съществуваше въз основа на тези анонимни дела, за които никой не искаше благодарност — незначителни, почти тривиални сами по себе си, но взети заедно, решаващи за оцеляването на бордея. Ние успокоявахме децата на съседите като свои, когато заплачеха. Затягахме отпуснатото въже на някоя чужда колиба, когато забележехме, че провисва, и нагласяхме разместилия се пластмасов покрив на минаване покрай него. Помагахме си, без да ни молят, сякаш всички принадлежахме към едно огромно племе или семейство, а хилядите колиби бяха просто покривите на общия ни дом.

Закусвах с Касим Али Хюсеин по негова покана. Пихме сладък чай, подправен с карамфил, и ядохме роти, подобни на гофрети с гхи и захар, навити на руло. Предния ден прокажените на Ранджит ми бяха доставили нова партида лекарства и бинтове. Тъй като ме нямаше цял следобед, бяха оставили вързопите на Касим Али. Прегледахме ги заедно. Касим Али не можеше да чете и пише на английски и настоя да му обясня съдържанието и приложението на различните капсули, таблетки и разтвори, които бях поръчал. Един от синовете му, Аюб, седна при нас и записа името и описанието на всяко лекарство на урду на малки листчета, а след това търпеливо залепи с тиксо етикет на всяко шишенце или тубичка с крем. Тогава не знаех, но Касим Али бе избрал Аюб за мой помощник, за да научи всичко възможно за лекарствата и приложението им, за да ме замести, като ми дойде времето да напусна коптора — а първият човек на коптора бе сигурен, че то ще дойде.

Беше единайсет часът, когато най-сетне намерих време да се отбия в къщичката на Карла близо до пазара „Колаба“. Почуках, но никой не ми отвори. Съседите й ми казаха, че е излязла един час по-рано. Нямаха представа кога ще се върне. Ядосах се. Бях оставил вътре обувките и джинсите си и нямах търпение да си ги прибера и да смъкна тези свободни, ала неудобни дрехи, тези дрехи, които бяха нейни. Не преувеличавах, когато й казах, че джинсите, фланелката и обувките бяха единствените ми дрехи. В колибата ми бяха останали единствено две лунги, които използвах за спане, къпане и когато си изперях джинсите. Можех да си купя нови дрехи — фланелка, джинси и кецове щяха да ми струват не повече от четири-пет американски долара на пазара за дрехи на Улицата на модата, но исках собствените си дрехи, дрехите, в които се чувствах добре. Оставих й куп оплаквания на една бележка и се отправих на срещата с Кадербай.

Когато пристигнах, голямата къща на улица Мохамед Али изглеждаше празна. Шестте плоскости на входната врата бяха издърпани встрани и просторното мраморно фоайе бе отворено. Хиляди хора всеки час минаваха покрай него, но къщата беше известна и като че никой на улицата не ми обърна внимание, когато почуках на зелената дървена врата, за да съобщя за пристигането си, и влязох. След малко Назир излезе да ме посрещне с леко враждебно навъсено изражение. Той ми посочи да сменя обувките си с чифт домашни чехли и ме поведе по тесен коридор с висок таван в посока, обратна на стаята, в която бях предната вечер. Преминахме покрай няколко затворени стаи, коридорът описа два десни завоя и най-сетне излезе в един вътрешен двор.

Просторното овално пространство бе отворено към небето в центъра, сякаш бяха изрязали голяма дупка в дебелия зидан таван. Беше застлан с тежки квадратни каменни плочи от Махаращра и обкръжен с арки с колони, които създаваха впечатлението за манастирски двор. В големия кръг на вътрешната градина имаше много растения, цъфнали храсти и пет високи, стройни палми. Фонтанът, който бях чул в залата за събрания, когато разговаряхме за страданието, се намираше в центъра. Представляваше мраморен кръг, около метър висок и четири метра в диаметър, с един-единствен огромен неодялан камък в средата. Водата сякаш избликваше от самата сърцевина на огромния камък. На върха му тънката струя се извиваше във формата на лилия, преди да се разплиска нежно по гладкия, закръглен валчест камък и да се влее на ритмични пеещи вълни в шадравана. Кадербай седеше на тръстиково императорско кресло от едната му страна. Четеше книга, която, щом аз влязох, затвори и остави на покритата със стъкло масичка.

— Салам алейкум, господин Лин — поздрави ме той. Мир вам.

— Ва алейкум салам. Аап каизе хаин? Мир вам също. Как сте, господине?

— Добре съм, благодаря. Бесните кучета и англичаните нека си се разхождат на пладнешкото слънце, но аз предпочитам да седя тук, в сянката на моята скромна градина.

— Не е чак толкова скромна, Кадербай — отбелязах.

— Мислиш ли, че е прекалено разкошна?

— Не, не, нямах предвид това — побързах да кажа, защото точно това си мислех. Не ми излизаше от ума, че той притежава бордея, в който живеех — прашния голташки коптор, в който живееха двайсет и пет хиляди души, където след осем месеца без дъжд не вирееше никаква зеленина и единствената вода, разпределяна на дажби, бе вадена от кладенци, заключени с катинар през повечето време. — Това е най-красивото място, което съм виждал в Бомбай. Не бих могъл да си го представя, като гледам от улицата.

Той се вгледа в мен, сякаш преценяваше точната ширина и дълбочина на лъжата, а после ми посочи малка табуретка — единствения друг стол в двора.

— Седнете, моля, господин Лин. Ял ли сте?

— Да, благодаря, закусвах късно.

— Позволете да ви предложа поне чай. Назир! Идхар-ао! — провикна се той и гласът му стресна двойката гълъби, които кълвяха трошици в краката му. Птиците излетяха и запърхаха около гърдите на Назир, когато той влезе. Явно не се бояха от него, дори го познаваха. Те кацнаха отново на каменните плочи и го последваха като кученца.

— Чай боно, Назир — нареди Кадербай. Тонът, с който разговаряше с шофьора, бе властен, ала не и свиреп и предположих, че това е единственият тон, при който Назир се чувстваше удобно и който уважаваше. Якият афганец се оттегли мълчаливо, а гълъбите заситниха подире му и влязоха в къщата.

— Кадербай, има нещо, което искам да кажа преди… да преминем към други теми — започнах аз тихо. Следващите ми думи го накараха бързо да вдигне глава и разбрах, че цялото му внимание е съсредоточено върху мен. — Става дума за Сапна.

— Да, продължете — промърмори той.

— Ами, снощи много мислих за онова, за което разговаряхме и за което ме помолихте на събранието — да ви помогна и така нататък, и имам проблем.

Той се усмихна и вдигна изпитателно вежда, но не каза нищо и бях принуден да дообясня:

— Знам, че не се изразявам много добре, но някак си не ми се струва редно. Без значение какво е сторил този тип, не искам да бъда в положението на… ами, на нещо като ченге. Няма да е редно да работя с тях, дори и косвено. В моята страна „да помагаш на полицията в разследването“ е евфемизъм за доносничество. Съжалявам. Разбирам, че този тип е убивал хора. Ако искате да го преследвате, това си е ваша работа, и ще съм щастлив да ви помогна с каквото мога. Но не искам да си имам работа с ченгетата, нито да им помагам. Ако действате извън закона, само ако искате лично да го преследвате и да го ликвидирате, по каквито и да било ваши си причини, тогава с радост ще ви помогна. Бройте ме, ако искате да се борите с неговата банда, които и да са те.

— Има ли още?

— Не. Горе-долу… това е.

— Много добре, господин Лин — отговори той. Докато ме гледаше, лицето му оставаше безизразно, но очите му се смееха озадачаващо. — Мога да ви успокоя, смятам, като ви уверя, че макар и да помагам финансово на голям брой полицаи, така да се каже, аз никога не работя с тях. Ала мога да ви кажа, че въпросът със Сапна е дълбоко личен и би ми се искало, ако желаете, да ми споделяте каквото и да е за този ужасен човек, да говорите единствено с мен. Няма да говорите с никого от господата, с които се запознахте тук снощи, за Сапна, нито… с когото и да било другиго. Договорихме ли се?

— Да. Да, договорихме се.

— Има ли и още нещо?

— Ами, не.

— Отлично. Тогава, да поговорим по работа — днес разполагам с много малко време, господин Лин, затова ще започна направо по същество. Услугата, за която ви споменах вчера… Искам да научите едно малко момченце на име Тарик на английски. Не всичко, разбира се, но достатъчно, за да подобри значително английския си и да разполага с малко предимство, когато започне формалното си образование.

— Е, ще се радвам да опитам — заекнах, стъписан, но не и уплашен от молбата. Смятах се за компетентен да преподавам основите на езика, на който пишех всеки божи ден. — Не зная колко добър учител ще излезе от мен. Мисля, че сигурно има много хора, по-добри от мен, но ще се радвам да се пробвам. Къде искате да го обучавам? Тук ли ще идвам да го уча?

Той ме погледна с блага, почти нежна снизходителност.

— Ама защо, той ще живее при вас, искам да го вземете да живее при вас за постоянно за два и половина — три месеца. Той ще живее с вас, ще се храни с вас, ще спи у вас, ще ви придружава там, където отивате. Аз искам той не само да заучи английските фрази. Искам да се научи да живее по английски. Така, както живеете вие. Искам той да се научи на това в постоянната ви компания.

— Но… но аз не съм англичанин — възразих тъпо.

— Няма значение. Достатъчно сте англичанин, не мислите ли? Вие сте чужденец и ще го научите да живее като чужденец. Това е желанието ми.

Мозъкът ми гореше, мислите ми се пръснаха, пляскайки с криле като птиците, които той стресна с гласа си. Трябваше да има начин да се измъкна. Това беше невъзможно.

— Но аз живея в жопадпати. Знаете го. Там животът не е лек. Колибата ми е много малка и в нея няма нищо. Ще се чувства неуютно. А и… тя е мръсна, и тясна и… къде ще спи, и така нататък?

— Положението ви ми е известно, господин Лин — отвърна той малко троснато. — Точно на това, на вашия живот в жопадпати искам да се научи той. Кажете ми откровено, смятате ли, че има какво да се научи в бордея? Мислите ли, че ще му е от полза да живее известно време сред най-бедните хора в града?

Точно така мислех, разбира се. Струваше ми се, че за всяко дете, и най-вече за синовете и дъщерите на богатите, би било от полза да види какъв е животът в бордея.

— Да, предполагам, че да. Да, мисля, че е важно да види как живеят хората там. Но разберете ме, това за мен е огромна отговорност. Не съм от хората, които полагат забележителни грижи за себе си. Не знам как се гледа дете.

Назир донесе чая и приготвен шилом.

— А, ето и нашия чай. Първо ще попушим, нали?

Първо попушихме. Назир приклекна да попуши с нас. Когато Кадербай дръпна от глинената лула, Назир ми отправи сложна поредица от кимвания, намръщени гримаси и намигания, които явно казваха „Гледай, виж как господарят пуши, виж какъв велик господар е, колко е важен, каквито ние с теб няма да сме никога, виж какви сме късметлии, че сме тук с него.“

Назир беше с една глава по-нисък от мен, но предположих, че е поне с няколко кила по-тежък. Вратът му беше толкова дебел, че сякаш дърпаше мощните плещи към ушите му. Яките ръце, които опъваха шевовете на ризата ми, бяха мъничко по-тънки от бутовете му. Широкото му и постоянно навъсено лице бе съставено от три спускащи се — надолу дъги, подобно на нашивките на сержантските пагони. Първата бяха веждите, които започваха малко над очите, точно между тях и се спускаха, настръхнали и неуправляеми, по склона на намръщеното му чело чак до самите очи. Втората извивка започваше от дълбоките бразди покрай ноздрите му и разделяше лицето му чак до челюстта. Третата бе прокарана от унилата и свадлива безрадостност на устата му — обърнатата подкова на лошия късмет, която съдбата бе заковала над вратата на живота му.

На кафявата кожа на челото му силно изпъкваше лилав белег. Тъмните му очи се въртяха в дълбоките орбити като преследвани същества в постоянно търсене на скривалище. Ушите му все едно ги бе ръфал звяр, за да си изтъпи зъбите, но се беше отказал от тая работа. Но най-поразителен беше носът му — инструмент, толкова грамаден и величествено увиснал, че сякаш бе измислен за някакво по-глобално предназначение от простото вдъхване на въздух и аромати. Тогава, когато за пръв път го опознах, той наистина ми се стори грозен, но не толкова заради некрасивите му черти, колкото заради унинието в тях. Струваше ми се, че никога дотогава не бях виждал човешко лице, на което усмивката беше претърпяла такова пълно поражение.

Лулата се върна при мен за трети път, но пушекът беше горещ и имаше противен вкус. Обявих я за изпушена. Назир я сграбчи грубо от ръцете ми, задърпа с яростна решителност и успя да извлече мръснокафяво кълбо от дим. После я изтръска в шепата си и от нея се изсипа малко бяла пепел. След като се увери, че го гледам, той издуха пепелта в краката ми, прокашля се заплашително и ни остави.

— Назир не ме харесва особено.

Кадербай се засмя с внезапен, много младежки смях. Той ми хареса и аз също се засмях с него, макар и да не разбирах защо се смееше.

— А ти харесваш ли Назир? — попита ме той през смях.

— Не, не го харесвам — отвърнах и се разсмяхме още по-силно.

— Ти не искаш да учиш Тарик на английски, защото не искаш да поемеш отговорността — каза той, когато смехът утихна.

— Не е само това… Ами, да, всъщност точно това е. Просто… — вгледах се умолително в златистите му очи. — Не ме бива да поемам отговорност. А това… това е голяма отговорност. Прекалено голяма. Няма да се справя.

Той се усмихна, пресегна се и положи длан на ръката ми.

— Разбирам. Безпокоиш се. И това е нормално. Безпокоиш се, че нещо може да се случи с Тарик. Безпокоиш се, че ще загубиш свободата си да ходиш, където си искаш и да правиш каквото си искаш. Това е съвсем естествено.

— Да — измърморих облекчено. Той наистина разбираше. Знаеше, че не мога да изпълня молбата му. Щеше да ме пусне. Седнал там, на ниската табуретка до креслото му, трябваше да го гледам отдолу и се чувствах ощетен. Освен това почувствах внезапен прилив на обич към него, обич, която сякаш произлизаше и зависеше от неравенството между нас. Беше обичта на васала, едно от най-силните и най-тайнствените човешки чувства.

— Много добре. Моето решение, Лин, е следното — ще вземеш Тарик с теб, нека остане с теб за два дни. Ако след тези четирийсет и осем часа смяташ, че е невъзможно това да продължи, ще го доведеш отново тук и няма да искам нищо повече от теб. Но съм убеден, че той няма да ти създава проблеми. Племенникът ми е чудесно момче.

— Вашият… племенник?

— Да, четвъртият син на най-малката ми сестра Фарища. Той е на единайсет години. Научил е някои английски думи, говори гладко хинди, пащо, урду и марати. Не е много висок за възрастта си, но има желязно здраве.

— Вашият племенник… — започнах аз отново, но той бързо ме отряза:

— Ако решиш, че можеш да направиш това за мен, ще видиш, че моят скъп приятел в жопадпати Касим Али Хюсеин — познаваш го, разбира се, началникът — ще ти помага по всякакъв начин. Той ще уреди някои семейства, включително и неговото собствено, да споделят отговорността с теб и да осигурят подслон на момчето да преспива, не само в твоя дом. Много приятели ще ти помагат да се грижиш за Тарик. Искам той да опознае най-тежкия живот на най-големите бедняци. Но преди всичко искам да придобие опита с учител по английски. Последното означава много за мен. Когато бях малък…

Той млъкна и остави погледа му да се измести към фонтана и мократа повърхност на големия валчест камък. Очите му заблестяха — течната светлина на камъка се отразяваше в тях. После за миг, като сянка на облак над гладки хълмове в слънчев ден, те добиха сериозно изражение.

— Значи, четирийсет и осем часа — върна се той с въздишка на темата. — След това, ако го доведеш при мен, аз няма да си помисля нищо лошо за теб. А сега е време да се запознаеш с момчето.

Кадербай посочи към манастирските арки зад мен, обърнах се и видях момчето, което вече стоеше там. Наистина беше дребно за възрастта си. Кадербай беше казал, че е на единайсет години, но не изглеждаше на повече от осем. Облечено в чиста изгладена курта — пижама и кожени сандали, то стискаше в прегръдките си вързоп от хасе и ме гледаше с такова отчаяние и недоверие, че очаквах всеки миг да избухне в сълзи. Кадербай го извика и момчето дойде при нас, заобиколи ме отдалече и застана от другата страна на чичовото си кресло. Колкото повече се приближаваше, толкова по-нещастно изглеждаше. Кадербай му заговори бързо и строго на урду и ме посочи на няколко пъти. Щом свърши, момчето дойде до табуретката и ми протегна ръка.

— Много здравейте — каза то, окръглило очи от нежелание и страх.

Ръкувах се с него — малката му ръчица изчезна в моята. Нищо не приляга така в дланта и не е толкова на мястото си, и не вдъхновява толкова закрилническия инстинкт като детската ръка.

— Здравей и ти, Тарик — казах, усмихнат пряко волята си.

В отговор в погледа му трепна мъничка, изпълнена с надежда усмивка, но съмненията бързо я угасиха. Той погледна отново чичо си и в погледа му се четеше отчаяно нещастие, изпъна неразтворените си устни и така присви малките си ноздри, че те побеляха в ъгълчетата.

Вместо отговор Кадербай се втренчи в момчето, сякаш му внушаваше сила, после стана и отново извика Назир със същото приглушено подвикване.

— Простете, господин Лин, но има куп задачи, които изискват спешно да им обърна внимание. Ще ви очаквам след два дни, ако не сте доволен, на? Назир ще ви изпрати.

Той се обърна, без да погледне момчето, и тръгна към сенчестите арки. Двамата с Тарик го сподирихме с поглед — и двамата се чувствахме изоставени и предадени. Назир ни изпрати до вратата. Когато се преобух, той се наведе и притисна момчето до гърдите си с неочаквана, пламенна нежност. Тарик се притисна към него, хвана го за косата и се наложи аз да го изтръгна от прегръдката. Когато отново се изправихме, Назир ме изгледа красноречиво и заплашително — ако нещо се случи на това момче, ще отговаряш пред мен — а после ни обърна гръб.

Минута по-късно бяхме навън, на улицата, която минаваше покрай джамията „Набила“ — един мъж и едно момче, стиснали здраво ръцете си, но нищо друго не ни обединяваше, освен стъписването пред силната личност, която ни събра против волята ни. Тарик просто беше послушен, но в моята безпомощност да се противопоставя на Кадербай имаше някакво малодушие. Бях капитулирал твърде бързо и го знаех. Отвращението от мене самия си бързо се превърна в самомнителност. „Как може да причини подобно нещо на дете — питах се аз — на собствения си племенник, с такава лекота да го даде на чужд човек? Не виждаше ли, че момчето никак не иска? Какво коравосърдечие и неуважение към правата и добруването на детето! Само човек, който смята другите за свои играчки, би дал дете на такъв като… като мен.“

Побеснял от своето покорство — как му позволих да ме принуди към това? — и пламнал от злоба и себелюбие, влачех Тарик подире си из уличното гъмжило. Точно когато подминавахме главния вход на джамията, мюезинът призова към молитва от минаретата над нас.

„Аллах ху Акбар Аллах ху Акбар

Аллах ху Акбар Аллах ху Акбар

Аш-хаду ан-ла ила ха-иллалла

Аш-хаду ан-ла ила ха-иллалла“

„Бог е велик, Бог е велик,

Аз съм свидетел, че няма друг бог, освен Бог…“

Тарик задърпа китката ми с две ръце и ме накара да спра. Посочи входа на джамията, а после и кулата над нея, откъдето гласът на мюезина кънтеше от високоговорителите. Поклатих глава и му казах, че нямаме време. Той не помръдна и задърпа още по-здраво китката ми. Казах му на хинди и марати, че не съм мюсюлманин и не искам да влизам в джамията. — Той не отстъпи и продължи да ме дърпа към входа, докато вените не изпъкнаха на слепоочията му. Най-сетне се изтръгна от хватката ми и заприпка нагоре по стъпалата на джамията, изрита сандалите си и се стрелна вътре, преди да успея да го спра.

Ядосан и разколебан, аз обикалях край широкия открит сводест вход на джамията. Знаех, че е позволено да влизат и невярващи. Хора от всякаква вяра можеха да влязат във всяка джамия и да се помолят, да медитират или просто да се чудят и разглеждат. Но знаех и че мюсюлманите смятат себе си за малцинство под обсада в града, в който преобладаваха индуистите. Яростните стълкновения между фанатици бяха доста обичайно явление. Прабакер веднъж ме предупреди, че е имало сблъсъци между войнствени индуисти и мюсюлмани тъкмо около тази джамия.

Нямах представа какво да правя. Сигурен бях, че има и други изходи и ако момчето реши да избяга, надали бих успял да го открия. При мисълта, че може да ми се наложи да се върна при Кадербай и да му кажа, че съм загубил племенника му на няма и сто метра от мястото, където ми го повери, сърцето ми се разтуптя, свито от уплаха.

И точно когато се реших да вляза в джамията и да го потърся, Тарик се появи и прекоси отляво надясно огромния вестибюл, украсен с изящни плочки. Ръцете, краката и главата му бяха мокри, като че се беше измил набързо. Наведох се във входа, доколкото посмях, и забелязах, че момчето зае място зад група мъже и започна да се моли.

Седнах на една празна количка и запалих цигара. За голямо мое облекчение Тарик излезе след няколко минути, прибра си сандалите и дойде при мен. Застана много близо до мен, погледна ме в очите и се усмихна намръщено — едно от онези великолепни противоречиви изражения, които явно владеят само децата, сякаш беше уплашен и радостен едновременно.

— Зур! Зур! — обясни ми той, че е време за обедната молитва. Тонът му бе забележително твърд за такова малко дете. — Аз благодаря ти на Бог. Ти няма ли да благодаря ти на Бог, Линбаба?

Подвих коляно пред него и го стиснах за рамената. Той трепна, но аз продължих да го стискам. Гледах сърдито. Знаех, че изражението ми изглежда сурово и може би дори жестоко.

Той се намръщи, дързък и уплашен. После момчешкото му лице се вцепени в маската, която слагаме, когато се борим с плача. Видях как очите му се насълзиха, една сълза се търколи по мократа му буза. Изправих се и се отдръпнах от него. Огледах се и забелязах, че неколцина мъже и жени са спрели на улицата и ни гледат със сериозни, ала все още неразтревожени лица. Протегнах ръка с разтворена длан към момчето. Той неохотно ми даде своята и аз поех по улицата към най-близката стоянка на таксита.

Погледнах през рамо и забелязах, че хората ни следят. Сърцето ми туптеше. Гъста, лепкава смес от емоции кипеше в мен, но знаех, че това е най-вече гняв, и то насочен предимно към мен самия. Спрях, момчето също се спря до мен. Задишах дълбоко, като се борех да запазя самообладание. Когато погледнах Тарик, той ме гледаше втренчено, килнал глава на една страна.

— Извинявай, че ти се ядосах, Тарик — казах спокойно и го повторих на хинди. — Няма да се повтори. Но моля те, моля те, не бягай така от мен. Така много ме плашиш и ме тревожиш.

Момчето ми се ухили — за първи път ми се усмихваше истински. Слисано забелязах колко приличаше усмивката му на грейналата като пълна луна усмивка на Прабакер.

— Бог да ми е на помощ — рекох и въздъхнах от дън душа. — Не и още един.

— Да, много окей! — съгласи се Тарик и разтърси ръката ми с гимнастически ентусиазъм. — Бог да ти е на помощ, и на мен, цял ден, моля!

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

— Кога ще се върне?

— Откъде да знам? Сигурно няма да се бави. Каза да изчакаш.

— Не знам, става късно. Трябва да заведа детето у нас и да го сложа да си легне.

— Както кажеш, на мен ми е все тая, Джак. Тя каза да изчакаш и толкоз.

Погледнах Тарик. Нямаше уморен вид, но знаех, че сигурно вече му се спи. Реших, че ще е хубаво да си починем, преди да се приберем пеша у дома. Свалихме обувките си, влязохме в къщата на Карла и затворихме след нас. В големия старомоден хладилник намерих студена вода. Тарик прие една чаша и седна върху куп възглавници да разглежда списание „Индия днес“.

Лиса седеше на леглото в спалнята на Карла, присвила колене нагоре. Беше облечена с червено копринено горнище на пижама и нищо друго. Виждаха се малко от русите косми на пубиса й и аз току поглеждах през рамо, за да се уверя, че момчето не може да надникне в стаята. Беше гушнала в прегръдките си бутилка „Джак Даниълс“. Дългата й къдрава коса бе прибрана на кок, който се беше килнал встрани. Гледаше ме така, все едно ме измерваше, притворила едното око — напомняше ми изражението на стрелците, съсредоточени на стрелбището.

— Откъде го намери това дете?

Яхнах отзад напред един стол и отпуснах ръце на облегалката.

— Наследих го, един вид. Правя услуга на един човек.

— Услуга? — тя го произнесе, сякаш думата беше по-благозвучен израз за някаква инфекция.

— Да. Един приятел ме помоли да понауча детето на малко английски.

— Но какво прави то тук? Защо не си е вкъщи?

— Предполага се да го водя с мен. Така щяло да се научи.

— Непрекъснато да го водиш с теб? Навсякъде?

— Такава ни е уговорката. Но се надявам след два дни да го върна. Всъщност, нямам представа как изобщо ме навиха, честно.

Тя се засмя шумно. Смехът й беше неприятен. Състоянието, в което се намираше, му придаде насилена, почти злобна нотка. Ала все пак сърцевината му бе плътна и богата и ми мина през ум, че някога този смях може би е бил и по-приятен. Тя отпи от бутилката и при това движение оголи едната си кръгла гърда.

— Не обичам деца — заяви тя гордо, сякаш обявяваше, че току-що е получила престижна награда. Отново отпи продължително. Бутилката беше изпразнена до половината. Разбрах, че се е напила до онзи прилив на адекватност тъкмо преди да започне да заваля думите, да залита и да загуби свяст.

— Виж, просто искам да си взема дрехите — смънках, като се оглеждах из спалнята за тях. — Ще си ги взема и ще дойда да се видя с Карла някой друг път.

— Гилбърт, ще ти предложа сделка.

— Казвам се Лин — настоях аз, макар и това да беше фалшиво име.

— Лин, ще ти предложа сделка. Ще ти кажа къде са дрехите, ако ги облечеш тук, пред мен.

Не си бяхме симпатични. Гледахме се с онази настръхнала враждебност, която понякога е също толкова хубава, ако не и по-хубава от взаимното привличане.

— Стига да можеш да го издържиш — отвърнах провлачено и се ухилих пряко волята си. — А какво печеля аз?

Тя отново се засмя и този път смехът й бе по-силен и по-откровен.

— Бива си те, Лин. Ще ми донесеш ли вода? Колкото повече пия от това нещо, толкова повече ожаднявам, да му се не види.

На път за малката кухничка проверих Тарик. Момчето бе заспало. Главата му се бе килнала върху възглавниците, устата му беше отворена. Беше подпъхнало едната си ръка, свита в юмруче, под брадичката, а с другата продължаваше да държи списанието. Махнах го и завих момчето с лекия вълнен шал, който висеше на една закачалка. То не помръдна, изглеждаше дълбоко заспало. В кухнята извадих бутилка студена вода от хладилника, налях две чаши и се върнах в спалнята.

— Детето е заспало — казах и й подадох едната чаша. — Ще го оставя да подремне. Ако само не се събуди, по-късно ще го вдигна.

— Седни тук — нареди тя и потупа леглото до себе си.

Седнах. Тя ме гледаше над ръба на чашата си как изпих една, а после и две чаши ледена вода.

— Водата е хубава — каза тя след малко. — Забелязал ли си, че тук водата е хубава? Много хубава, искам да кажа. Очакваш от чешмата да тече кал, нали сме в Бомбай, в Индия, изобщо. Хората много ги е страх от водата, но всъщност е много по-вкусна от конската пикня с вкус на химикали, която тече от кранчето у дома.

— А къде е това „у дома“?

— Какво значение има, заеби? — Тя забеляза, че се намръщих, и бързо додаде. — Не се сърди, я дай по-спокойно. Не ти се правя на отворена. Наистина го мисля — какво значение има? Първо на първо, аз никога няма да се върна там, а ти никога няма да отидеш там.

— Сигурно.

— Боже, каква жега! Мразя го това време на годината. Винаги е най-зле точно преди мусона. Тебе времето не те ли пощурява? Това ми е четвъртият мусон. След като поживееш тук, почваш да броиш мусоните. Дидие е навъртял девет мусона. Да не повярваш! Девет шибани мусона в Бомбай. А ти?

— Този ми е вторият. Чакам го с нетърпение. Обичам дъжда, нищо че превръща бордея в блато.

— Карла ми каза, че живееш в бордей. Не знам как издържаш тая воня и тия хора, дето си ходят по главите. Мен на такова място не можеш да ме вкараш.

— Също като повечето неща и повечето хора не е толкова зле, колкото изглежда отвън.

Тя килна глава на една страна и ме погледна. Не можех да разгадая изражението й. Очите й сияеха в лъчезарна, почти дружелюбна усмивка, но устата й бе изкривена в презрителна гримаса.

— Голям си веселяк, Лин. Откъде го забърса това хлапе?

— Вече ти казах.

— И що за дете е той?

— Нали уж не обичаше деца.

— Не ги обичам. Толкова са… невинни. Само дето всъщност не са. Знаят точно какво искат и не се спират, докато не го получат. Отвратително. Най-гадните хора, които познавам, са като големи непораснали деца. Толкова е смахнато, че чак ми се гади на стомаха.

Вероятно от деца й се гадеше на стомаха, но очевидно той беше неподатлив на уискито. Тя пак навири бутилката и отпи около четвърт от течността на бавни, продължителни глътки. Това беше — помислих си. И да не е била пияна досега, вече е. Тя избърса устни с опакото на дланта си и се усмихна, но усмивката й беше размазана, а фокусът се разливаше от купичките на порцелановосините й очи. Вече рухнала, маската на нейната жлъчност започна да се изхлузва и тя изведнъж заизглежда много млада и уязвима. Линията на челюстта й — гневна, уплашена и неприятна — се отпусна и доби изненадващо нежно и състрадателно изражение. Бузите й бяха закръглени и розови, връхчето на носа й — леко чипо, с меки очертания. Тя беше двайсет и четири годишна жена с лице на момиче, небелязано от хлътнатините на компромиса и дълбоките бръчки на трудни решения. От малкото неща, които Карла ми беше разказала за нея и от видяното при мадам Жу знаех, че животът й всъщност е бил доста тежък, но това изобщо не можеше да се прочете по лицето й.

Тя ми подаде бутилката, аз я поех и отпих глътка. Задържах я и докато тя не ме гледаше, я оставих дискретно на пода до леглото, така че да не може да я достигне. Тя запали цигара и започна да роши косата си, докато хлабавият кок не се разсипа в дълги къдрици по раменете й. С ръка на главата, широкият ръкав на копринената й пижама се хлъзна под лакътя и оголи леко обраслата й бръсната подмишница.

В стаята не се виждаха следи от наркотични вещества, но зениците й се бяха свили като върхове на карфици — вероятно беше взела хероин или някакъв друг опиат. Каквато и да бе комбинацията, тя бързо се надрусваше. Беше се сгърбила върху леглото и дишаше шумно през устата. Тънка струйка уиски и слюнка капеше от ъгълчето на провисналата и долна устна.

И въпреки всичко беше красива. Хрумна ми, че тя винаги изглежда красива, дори и в грозно положение. Нейното лице бе едро, прелестно и необременено — лице на мажоретка на футболен мач, лице, каквото използват в рекламите, за да им помага да продават глупави и ненужни неща.

— Хайде де, разкажи ми що за дете е малкият?

— Ами, мисля, че е религиозен фанатик — доверих й усмихнато и погледнах спящото момче през рамо. — Три пъти ме кара да спирам днес, и тази вечер също, за да може да си каже молитвите. Не знам дали това се отразява благотворно на душата му, но стомахът му явно работи отлично. Яде така, все едно се бори за награда. Тази вечер ме задържа в ресторанта повече от два часа и яде какво ли не — от макарони и печена риба до сладолед и желе. Затова закъсняхме. Аз да съм се прибрал преди цяла вечност, но не можех да го изкарам от ресторанта. Изхранването му тия два дни ще ми струва майка си и баща си. Яде повече от мен.

— Знаеш ли как е умрял Ханибал? — попита ме тя.

— Я пак?

— Ханибал, онзи със слоновете. Не знаеш ли историята му? Прекосил Алпите със слоновете си, за да нападне римляните.

— Да, знам за кого говориш — сопнах й се, раздразнен от нелогичната й реплика.

— Е, как е умрял? — попита настоятелно тя. Израженията й ставаха все по-пресилени, гротескната бурлеска на пиянството.

— Не знам.

— Ха! — възкликна ехидно тя. — Не знаеш всичко!

— Не, не знам всичко.

Последва протяжно мълчание. Тя ме зяпаше безизразно. Струваше ми се, че виждам как мислите изтичат надолу през синьото на очите й като бели снежинки в стъклено преспапие.

— Е, ще ми кажеш ли? — пробвах след малко. — Как е умрял?

— Кой е умрял? — попита озадачено тя.

— Ханибал. Щеше да ми разкажеш как е умрял.

— А, той ли. Ами, повел армия от трийсет хиляди пича през Алпите към Италия и се бил с римляните някъде към шестнайсет години. Шестнайсет години, егати! И нито веднъж не го били, нито веднъж! И после, след още една камара разни глупости, се върнал в родината си, където станал голяма клечка, нали бил голям герой и не знам кво си. Обаче тия пичове, римляните, така и не забравили, че той ги направил на гъз, и затова чрез политика накарали неговите си хора да се обърнат срещу него и да го изритат. Чат ли си?

— Да.

— Ама виж какво, защо да си губя времето тука с това, егати? Не съм длъжна да знаеш. Мога да си общувам с много по-свестни хора от тебе. Мога да бъда с всеки, когото си харесам. С всеки!

Забравената цигара беше изгоряла до пръстите й. Поставих пепелника под фаса, разтворих пръстите й и го оставих да падне вътре. Тя като че не го забеляза.

— Добре, значи римляните накарали хората на Ханибал да го изритат — напомних й. Наистина съдбата на картагенския воин ми беше любопитна.

— Пратили го в изгнание — поправи ме тя сприхаво.

— В изгнание. И какво станало после? Как умрял той?

Лиса изведнъж надигна замаяно глава от възглавниците и ме изгледа с недвусмислена злоба.

— И какво толкова намираш в Карла, а? — нахвърли ми се тя. — Аз съм по-красива от нея! Огледай ме хубавичко — циците ми са по-хубави от нейните.

Тя смъкна копринената си пижама, остана напълно гола и заопипва непохватно гърдите си.

— Е? Не са ли?

— Те са… много хубави — смънках аз.

— Хубави? Прекрасни са, по дяволите! Съвършени! Искаш да ги пипнеш, нали? Хайде, де!

Тя ме сграбчи за китката с изненадваща бързина и притегли ръката ми върху бедрото си, под хълбока. Плътта й беше топла, гладка и гъвкава. Нищо на света не е толкова меко и приятно на пипане като кожата на женско бедро. Никое цвете, перо или тъкан не могат да се сравнят с кадифения шепотна плътта. Колкото и да са неравностойни във всякакви други отношения, всички жени — и стари, и млади, и дебели, и слаби, и красиви, и грозни — притежават това съвършенство и то до голяма степен е причината за това, че мъжете жадуват да притежават жените и толкова често се самоубеждават, че наистина ги притежават… — бедрото, онзи допир.

— Карла каза ли ти какви ги вършех в Двореца, а? С какво се занимавах там? — попита ме тя с озадачаваща враждебност и бутна ръката ми към твърдото малко хълмче от руси косми между краката си. — Мадам Жу ни кара да разиграваме игри там. В Двореца много си падат по игрите. Карла ти е разказвала за тези игри, нали? А? Дупето на слепеца — за това разказа ли ти? Клиентите са с превръзки на очите и получават награда, ако познаят в коя от нас са си пъхнали кура. Без ръце, разбираш ли. Там е номерът. Разправяла ли ти го е? А разказвала ли ти е за Стола? Много популярен номер беше. Едно момиче застава на четири крака, разбираш ли, друго ляга върху нея по гръб и ги връзват заедно. И клиентите шибат ту едната, ту другата, по избор. Това възбужда ли те, Лин? Палиш ли се? Това възбуждаше клиентите на Карла, когато ги водеше в Двореца. Карла има делови ум. Знаеше ли го? Аз работех в Двореца, но това си беше само работа и получавах от нея единствено пари. Тя е тази, която я правеше мръсна. Тя е тази, която я правеше… извращение. Карла е тази, която е готова на всичко, за да получи каквото иска. Точно така, делови ум и подобаващо сърце…

Тя притискаше ръката ми в слабините си с двете си ръце и се отъркваше в нея с въртеливи движения на хълбоците. Вдигна колене, разтвори крака и притегли дланта ми към устните на вагината й, тежки, набъбнали и мокри. После пъхна два от пръстите ми в тъмната горещина.

— Усещаш ли? — промърмори тя през стиснати зъби и се усмихна мрачно. — Това е мускулна сила, момче. Точно това е. Това са обучение и тренировки, по цели часове, по цели месеци. Мадам Жу ни караше да приклякаме и да стискаме молив, да отработим, юмручен захват! Така страшно задобрях, че можех писмо да напиша с оная си работа, егати! Усещаш ли колко е яко? Никога няма да намериш нищо по-стегнато от това, никъде. Карла не е толкова добра. Знам, че не е. Какво ти става? Не искаш ли да ме изчукаш? Ти да не би да си педал? Аз…

Тя продължаваше да стиска пръстите ми, вкопчена в китките ми, но насилената усмивка угасна и тя бавно извърна лице.

— Аз… аз… май ще повърна.

Извадих пръстите си от тялото й, изкопчих ръката си от охлабената й хватка и тръгнах към банята. Намокрих набързо една кърпа със студена вода, взех един голям леген и се върнах. Заварих я изтегната в неудобна поза, притиснала с ръце корема си. Настаних я по-удобно и я завих с леко памучно одеяло. Сложих хладната кърпа на челото й. Тя се поразмърда, но не се съпротивляваше. Бръчките й постепенно се разгладиха в унилата маска на човек, на когото не му е добре.

— Самоубил се е — промълви тихо тя със — затворени очи. — Оня, Ханибал. Щели да го върнат обратно в Рим и да го изправят на съд, и затова се самоубил. Как ти се струва? След всичката тази борба, всичките тия слонове, всичките тия велики битки да вземе да се самоубие. Истина е. Карла ми го каза. Карла винаги казва истината… дори и когато лъже… веднъж тя ми го каза… Аз винаги казвам истината, дори когато лъжа… Обичам това момиче, мамка му. Обичам го. Знаеш ли, тя ме спаси от онова място — и ти също — и сега ми помага да се изчистя… от дрогата… Трябва да се изчистя, Лин… Гилбърт… трябва да се откача от тая гадост… Обичам го това момиче…

Тя заспа. Погледах я — исках да видя дали няма да повърне, или да се събуди, но бе потънала в безметежен сън. Отидох да погледна Тарик — той също спеше дълбоко. Реших да не го будя. Самотата сред този покой бе пронизващо удоволствие. Богатството и властта в града, където половината от милионите жители са бездомни, се измерваха с уединението, което само парите можеха да купят, и усамотението, което само властта можеше да иска и налага. Бедните в Бомбай почти никога не оставаха сами, а аз бях беден.

Там, в тази дишаща стая, до мен не достигаше нито звук от притихващата улица. Движех се из апартамента свободно, без никой да ме наблюдава. И присъствието на двамата спящи, жената и детето, правеше тишината по-сладка, а покоят — по-дълбок. Балсамът на фантазиите ме успокои — някога и аз познавах такъв живот: когато имах жена и спящо дете, а аз бях техният мъж.

Спрях при разхвърляното писалище на Карла и се видях в голямото огледало, окачено на стената над него. Мимолетната фантазия за принадлежност, тази малка мечта за дом и семейство, се вцепени и се пропука в очите ми. Истината беше, че собственият ми брак бе рухнал и бях изгубил детето си, дъщеря си. Истината беше, че Лиса и Тарик не ми бяха никакви и аз не им бях никакъв. Истината беше, че аз бях ничий и навсякъде бях чужд. Заобиколен от хора и жаден за усамотение, аз навсякъде и винаги бях сам. Още по-лошо — бях кух, празен, смазан и изтощен от непрекъснати бягства. Бях загубил семейството си, приятелите от младини, страната си и нейната култура — всичко онова, което ме определяше и бе изградило моята самоличност. И като всички бегълци, колкото повече успявах, колкото по-дълго и по-надалече бягах, толкова по-малко запазвах от себе си.

Но имаше хора, малцина, които можеха да достигнат до мен, малкото нови приятели на новото ми аз, какъвто се учех да бъда. Имаше го Прабакер, дребничкият, влюбен в живота човечец. Имаше ги Джони Пурата и Касим Али, и Джитендра, и жена му Радха: герои на хаоса, които ръчкаха готовия да рухне град с бамбукови пръчки и настояваха да обичат ближните си, без значение колко надълбоко са пропаднали и колко осиромашали и грозни са те. Имаше го Кадербай, имаше го Абдула, имаше го Дидие, имаше я Карла. И докато се вглеждах в собствените си сурови очи в огледалото със зелена рамка, се замислих за всички тях и се запитах с какво тези хора са толкова важни. Защо точно те? Какво толкова имаше в тях? Група от коренно различни хора — от най-богатите до най-бедните, образовани и неграмотни, добродетелни и престъпници, стари и млади — сякаш единственото, което ги обединяваше, бе способността да ме накарат да се чувствам… нещо.

На бюрото пред мен имаше дебела тетрадка, подвързана с кожа. Отворих я и разбрах, че това е дневникът на Карла, изписан със собствения й изящен почерк. Знаех, че не е редно, но запрелиствах страниците и зачетох тайните й. Не беше точно дневник — на нито една страница нямаше дата, нито ежедневно описание на събитията от деня и на хората, с които се е срещнала. Имаше само фрагменти. Някои от тях бяха откъси от различни романи и други текстове, чийто автори бяха посочени, и неизменно съпроводени с нейните коментари и критични забележки. Имаше много стихотворения. Някои бяха преписани от сборници, антологии и дори от вестници, а отдолу бе посочен източникът и заглавието на стихотворението. Други бяха нейни собствени стихотворения, преписани по няколко пъти с тук-там променени думи или фрази, или добавени стихове. Разни думи — и речниковите им значения бяха записани из целия дневник, отбелязани със звездички, и оформяха натрупващ се речник от необичайни и непознати слова. Имаше и несвързани пасажи, записи на потока на съзнанието, на мислите или чувствата й в определени дни. Често се споменаваха и други хора, но тя никога не ги наричаше по друг начин, освен „той“ и „тя“.

На една страница имаше тайнствена и обезпокоителна препратка към името Сапна. Тя гласеше:

„Въпросът: Какво ще направи Сапна?

Отговорът: Сапна ще убие всички ни.“

Прочетох го няколко пъти. Сърцето ми заби учестено. Нямах никакви съмнения, че тя говори за същия човек — Сапна, чиито последователи бяха извършили страшните убийства, за които говореха Абдул Гани и Маджид, Сапна, преследван и от полицията, и от подземния свят. И както изглеждаше от този странен куплет, тя знаеше нещо за него, може би дори кой беше той. Зачудих се какво ли значеше това и дали я грози опасност.

Прегледах по-внимателно страниците преди и след този запис, но не намерих нищо повече, което би могло да е свързано с него или с връзката му с Карла. Но на предпоследната страница на дневника един пасаж съвсем явно се отнасяше до мен:

„Той искаше да ми каже, че е влюбен в мен. Защо ли го спрях? Толкова ли ме е срам, че може и да е вярно? Гледката от това място бе невероятна, изумителна. Бяхме толкова високо горе, че гледахме отгоре хвърчилата, които се рееха така високо над детските глави. Той каза, че аз не се усмихвам. Радвам се, че го каза, и се чудя защо ли.“

А под този запис бе написала:

„Не зная какво ме плаши повече.

Силата, която ни смазва,

или безкрайната ни способност да й устояваме.“

Спомнях си много добре тази реплика. Спомних си, че тя го каза, след като събориха и извлякоха колибите. Като много неща, които казваше тя, и това притежаваше онази интелигентност, която се прокрадваше в паметта ми. Бях изненадан и може би малко шокиран от това, че и тя бе запомнила фразата и я беше записала тук, дори я бе усъвършенствала — притежаваше повече афористична завършеност, отколкото импровизираното й изказване. „Дали тя смята да използва тези думи отново пред някого другиго?“ — запитах се аз.

На последната страница тя бе написала стихотворение — последната й добавка към вече почти запълнения дневник. Тъй като беше на страницата след пасажа, посветен на мен, и тъй като така жадувах за него, прочетох стихотворението и си казах, че е мое. Позволих си да повярвам, че то е за мен или поне част от него е породена от чувства, които бяха мои. Знаех, че не е вярно, но любовта рядко я е грижа какво знаем и каква е истината.

„За да съм сигурна, че никой няма да поеме нататък,

дето водиш ти,

покрих следите ти с косата си.

Слънцето се спусна над острова на нашето легло,

надигна се нощта,

погълна ехото,

а ние бяхме там, заседнали в преплетени проблясъци, шептяха свещите над        гърбовете ни от плавей.

Очите ти над мен — уплашени от обещанията, които мога и да спазя,

жалещо изречените истини

по-малко

от неизречените ни лъжи,

навлязох надълбоко, надълбоко,

за да се боря заради теб с миналото.

Сега и двамата узнахме,

че мъката е семето на обичта.

И двамата узнахме — че ще живея

и умра за тази любов.“

Застанал там, до бюрото, аз грабнах една писалка и преписах стихотворението на един лист. Пъхнах откраднатите думи, сгънати тайно, в портфейла си, затворих дневника и го върнах на бюрото точно както го намерих.

Отидох до библиотеката. Исках да разгледам заглавията, за да ми подскажат нещо за жената, която ги е избрала и прочела. Малката библиотека с четири рафта бе изненадващо еклектична. Имаше текстове за гръцката история, за философията и космологията, за поезията и драматургията. „Пармският манастир“ от Стендал в превод на италиански. Копие от „Мадам Бовари“ в оригинална френски. Томас Ман и Шилер на немски. Джуна Барне и Вирджиния Улф на английски. Извадих томчето с „Песните на Малдорор“ от Изидор Дюкас. Страниците бяха опърпани и цялата беше изподраскана с ръкописни бележки на Карла. Взех друга книга — превод на немски на „Мъртви души“ от Гогол, и много страници от нея също бяха нашарени с бележки на Карла. Виждах, че тя поглъща книгите си. Изгълтва ги и не се бои да остави по тях бележки и дори знаци за своите коментари и система от препратки.

Поредица от дневници като онзи, който бях открил на бюрото, заемаше половината от едната лавица, общо двайсетина. Извадих един и го запрелиствах. Тогава за пръв път осъзнах, че и той, и всички останали бяха написани на английски. Тя беше родена в Швейцария, владееше идеално немски и френски, знаех това. Но когато записваше най-съкровените си мисли и чувства, тя използваше английски. Вкопчих се в това и си казах, че това е добър признак, който дава надежда. Английският бе моят език. Тя говореше със себе си, от душа, на моя език.

Започнах да обикалям апартамента и да разглеждам нещата, с които бе избрала да се обкръжи в личното си пространство. Имаше маслена картина с жени, които носеха вода от реката с гърнета-матка на главите, и деца, които ги следваха, с по-малки гърнета на главите. На видно място на самостоятелна лавица бе ръчно резбовано изображение на богинята Дурга от розово дърво, заобиколено от поставки за благовония. Забелязах и букет от безсмъртничета и други сухи цветя. Бяха любими и на мен и твърде необичайни за град, в който свежите цветя бяха в изобилие и не бяха скъпи. Имаше най-различни намерени предмети — голямо листо от финикова палма, което бе намерила някъде и окачила на една от стените; миди и речни камъни, които изпълваха голям аквариум без вода; изхвърлено колело, на което бе окачила набор от малки месингови храмови камбанки.

Най-пъстроцветните неща в апартамента й, нейните дрехи, висяха на открита окачалка в един от ъглите на стаята й, вместо в гардероб. Дрехите бяха разделени в две отличаващи се групи отляво и отдясно на закачалката. Отляво беше официалното й облекло — елегантни костюми с дълги тесни поли и сребърен шлейф на вечерна рокля с гол гръб редом с други разкошни рокли. Отдясно бяха личните й дрехи — свободните копринени панталони, развяващите се шалове и памучните блузи с дълги ръкави, които предпочиташе да носи.

Под окачалката с дрехите бяха наредени обувки, двайсетина чифта. На края на редицата бяха моите кубинки, прясно лъснати и с връзки, вдянати чак догоре. Наведох се да ги взема. Нейните обувки до моите изглеждаха толкова малки, че взех една от тях и я задържах в дланта си. Беше италианска, от Милано, от тъмнозелена кожа и с декоративна тока отстрани, която покриваше ниския ток. Елегантна и скъпа обувка, но токът беше поизносен от едната страна, а кожата се беше напукала на няколко места. Забелязах, че тя или някой друг се е опитал да замаскира бледите драскотини с флумастер в близък, но не съвсем същия нюанс на зеленото.

Намерих дрехите си в найлонова торба зад кубинките. Бяха изпрани и прилежно сгънати. Взех ги и се преоблякох в банята. Пъхнах главата си под крана със студена вода и я държах цяла минута. Облечен в старите си джинси и обут с удобните си обувки, с обичайно рошавата си къса коса, пригладена отпред, аз се почувствах освежен и духът ми се възроди.

Върнах се в спалнята да проверя Лиса. Тя спеше доволно, а на устните й трепкаше срамежлива усмивка. Подпъхнах завивката под дюшека, за да не падне, и нагласих вентилатора на тавана на минимална скорост. На прозорците имаше решетки, а входната врата се заключваше, когато я затвориш отвън. Знаех, че мога да я оставя и че тя ще е в безопасност. Докато стоях до леглото и гледах как гърдите й се повдигат и спускат в ритъма на съня й, аз си помислих дали да не оставя бележка на Карла, но се отказах, защото исках тя да гадае за мен, да се пита какво ли съм мислил и правил тук, в дома й. За да си намеря оправдание да я видя, аз сгънах дрехите, които ми беше дала — погребалните дрехи на мъртвия любовник, които току-що бях свалил — и ги сложих в найлонова торбичка. Смятах да ги изпера и да й ги върна след няколко дни.

Тръгнах да будя Тарик, за да се прибираме, но момчето вече стоеше на вратата, стиснало малката си раница. Сънените му очи гледаха обидено и обвинително.

— Искаш оставиш мен ли? — попита то.

— Не — разсмях се аз. — Но ако те оставех, щеше да ти е много по-добре. Или поне по-уютно. Моята къща не е толкова хубава.

Той се намръщи — не разбираше съвсем английските думи и те никак не му вдъхваха сигурност.

— Готов ли си?

— Да, готов съм — смънка той, като клатеше глава.

Сетих се за външната тоалетна и липсата на вода в бордея и му казах да ползва тоалетната, преди да тръгнем. Наредих му добре да измие ръцете и лицето си. После му дадох чаша мляко и сладкиш, които намерих в кухнята на Карла. Излязохме на опустялата улица, затворихме вратата и тя се заключи. Той огледа къщата и всички сгради около нея в търсене на ориентири, които да отбележат мястото в съставената от него наум карта. А после тръгна редом с мен, но малко встрани.

Вървяхме по платното, защото тротоарите на много места бяха преградени от спящи бездомници. Единственото движение регистрираха няколко самотни таксита и полицейски джипове. Всички магазини и кантори бяха затворени и само някои от прозорците на апартаментите светеха. Луната беше почти пълна, но от време на време я засенчваха плътни, мрачни облаци. Те бяха предвестници на мусона — облаците, които се събираха и сгъстяваха всяка нощ и през следващите дни щяха да набъбнат, докато не покрият и последната частица на небето, и щеше да завали навсякъде, и да вали цяла вечност.

Прибрахме се бързо. Само час и половина след излизането ни от апартамента на Карла завихме по широкия околовръстен път покрай източния край на бордея. Докато вървяхме, Тарик не каза и дума, а аз, обременен от тревогите как да се справя с него и отговорността за неговото благополучие, обременен от самото момче, както ми се струваше тогава, мълчах като пукал. Вляво от нас имаше голямо открито пространство колкото футболно игрище, определено за тоалетна, където жените, малките деца и възрастните хора идваха да се облекчават. Там не растеше нищо и навсякъде беше голо и прашно след осем месеца непрекъснат слънчев пек. Отдясно беше краят на строителната площадка, отбелязан тук-там с ниски купища греди, стоманени пръти и други материали. Голи крушки, увиснали на дълги кабели, ги осветяваха. На пътя нямаше други лампи, а в бордея, на около петстотин метра от нас, трепкаха само пламъчетата на няколко газови котлона.

Казах на Тарик да върви плътно в стъпките ми — знаех, че много хора използват пътя за тоалетна, като се стъмни, защото се страхуваха от плъховете и змиите на откритото място. По силата на някакво тайнствено негласно споразумение винаги оставяха една тясна и блуждаеща пътечка, за да могат хората, които се прибираха късно, да влязат в бордея, без да нагазят в натрупалите се нечистотии. Прибирах се късно толкова често, че бях научил ексцентричните извивки на чистата пътека и не се препъвах в големите дупки, които никой така и не се сещаше да запълни.

Тарик ме следваше плътно и прилежно се стараеше да стъпва точно там, където стъпвах аз. Вонята в края на бордея беше непоносима и гнусна за чуждите хора, знаех го. Аз бях свикнал с нея и дори бях започнал да мисля за нея с някаква привързаност, също като обитателите на бордея. Миризмата означаваше, че вече сме си вкъщи, на сигурно място, защитени от нашата колективна сиромашия от опасностите, които преследваха бедните по чистите и лъскави градски улици. Ала никога не забравих спазмите на гадене, които получих, когато за пръв път влязох в бордея като чужд човек. Спомнях си и страха, който ме обзе, когато вдъхнах този въздух — толкова противен, че ми се струваше, че всяко вдишване трови дробовете ми и цапа потта по кожата ми.

Спомних си го и знаех, че Тарик без съмнение страда, гади му се и го е страх. Но не му казах нищо, за да го утеша, и не се подчиних на импулса да го хвана за ръка. Не исках това дете да е с мен и бях бесен на себе си, задето проявих такава мекушавост и не го казах на Кадербай. Исках да му се гади. Исках да го е страх. Исках толкова да му се догади, толкова да се уплаши и разстрои, че да се моли на чичо си да си го вземе от мен.

Яростен лай разкъса пращящата от напрежение жестока тишина. Воят на самотното куче скоро разлая още няколко, а после и много други. Спрях изведнъж и Тарик се блъсна в гърба ми. Кучетата бяха в откритото поле, недалеч. Вгледах се в мрака, но не ги виждах. Усещах, че глутницата е голяма и разпръсната нашироко. Погледнах струпаните колиби — преценявах разстоянието до бордея и доколко колибите са в безопасност. Точно тогава воят стигна яростно кресчендо и кучетата се втурнаха към нас от мрака.

Двайсет, трийсет, четирийсет разярени псета в глутница, която напредваше към нас в широк полумесец и ни отрязваше пътя към бордея. Извънредно голяма опасност. Същите тези кучета, които бяха толкова кротки и раболепни денем, нощем се събираха в свирепи, смъртоносни глутници. Тяхната агресивност и свирепост бяха легендарни във всички бордеи из целия град и вдъхваха силен страх. Често нападаха хора. В малката ми колиба — клиника почти всеки ден лекувах ухапвания от кучета и плъхове. Един пиян мъж бе изпохапан от глутница кучета около бордея и още лежеше в болницата. Само преди месец на същото това място бяха убили дете. Телцето му бе разкъсано на парчета и те бяха пръснати толкова нашироко, че цял ден ги търсиха и събираха.

Не можехме да помръднем от тъмната пътека. Кучетата се приближиха на няколко метра от нас — кръжаха около нас и лаеха яростно с оглушителен и ужасяващ лай. Най-дръзките бавно напредваха към нас. Знаех, че само след мигове ще ни се нахвърлят. Бордеят бе твърде далече, не можехме да се скрием там от тях. Струваше ми се, че ако хукна нататък, бих се отървал само с няколко ухапвания, но знаех, че кучетата ще повалят Тарик още на първите сто метра. Много по-наблизо имаше купчина греди и други строителни материали — те щяха да ни осигурят оръжие и добре осветена площ за битката. Казах на Тарик да се приготви да побегне по моя команда. След като се уверих, че ме разбра, аз замерих глутницата с найлоновия плик с дрехите, дадени ми от Карла. Те веднага й се нахвърлиха, като ръмжаха и тракаха със зъби едно срещу друго, полудели да я разкъсат.

— Сега, Тарик! Сега! — креснах, бутнах момчето пред мен и се обърнах, за да прикрия бягството му. Кучетата бяха така увлечени от разкъсването на дрехите, че в началото ни забравиха. Втурнах се към купчината греди и грабнах една дебела бамбукова тояга точно когато разкъсаните дрехи омръзнаха на глутницата и тя отново заприижда към нас.

Щом забелязаха оръжието, разярените псета се поотдръпнаха. Бяха много. Твърде много, улових се, че мисля. Твърде много са. Най-голямата глутница, която бях виждал някога. Дивият вой предизвикваше най-побеснелите да се преструват, че ни нападат от различни посоки. Вдигнах тоягата и казах на Тарик да се качи на гърба ми. Момчето ме послуша веднага, яхна ме през кръста и здраво ме стисна за врата с тънките си ръчички. Глутницата припълзя по-близо. Едно черно куче, по-едро от останалите, се хвърли със зинала паст към краката ми. Замахнах с цялата си сила — не улучих муцуната, но стоварих пръта върху гръбнака му. То заскимтя страдалчески и офейка. Битката започна.

Едно след друго, те нападаха — отляво, отдясно и отпред. Всеки път аз ги отблъсквах с пръта. Хрумна ми, че ако осакатя или убия някое куче, останалите може да се уплашат и да избягат, но ударите ми не бяха достатъчно тежки, че да им вземат страха задълго. Всъщност дори май усещаха, че тоягата може да им причини болка, но не и да ги убие, и ставаха все по-нагли.

Цялата глутница неумолимо се приближаваше. Отделните атаки зачестиха. Десет минути след началото на борбата аз бях плувнал в пот и вече чувствах умора. Знаех, че скоро рефлексите ми ще се забавят и някое куче щеше да успее да ме ухапе по крака или по ръката. А щом замиришеше на кръв, кипналата им ярост щеше да се превърне в истински бяс и безстрашие. Надявах се някой в бордея да чуя оглушителния шум и да се притече на помощ. Нали същият този лай от покрайнините бе будил и мен посред нощ сто пъти. И сто пъти се обръщах на другата страна и заспивах отново, без изобщо да се замисля.

Голямото черно куче, което явно беше водачът на глутницата, излезе с хитър ход и се престори, че ме напада. Обърнах се — твърде бързо — за да го пресрещна, кракът ми се удари в една стърчаща греда и паднах. Често бях чувал хората да казват, че в миг на някаква катастрофа или внезапна опасност са изпитали чувството, че времето се забавя, че започва да се влачи едва-едва и всичко се случва като на забавен каданс. На мен ми се случи за пръв път тогава, когато се препънах и паднах. Между препъването и падането се образува тунел от провлачено време, със стеснена перспектива. Видях как черното куче се поколеба, докато инстинктивно се отдръпваше, а после отново се обърна срещу нас. Видях как предните му лапи се подгъват под него, докато се обръща енергично, а после заорават в прахта и се напрягат за скок. Видях очите на звяра, почти човешката жестокост, когато той усети слабостта ми и колко близо е мигът на убийството. Видях как другите кучета се спряха като едно, а после заситниха напред. Тогава, в миговете на моята уязвимост, аз имах време да се учудя колко странно и неуместно е това тяхно прокрадване. Имах време да почувствам как коравите камъни остъргват кожата от лакътя ми, когато паднах на земята, и да се учудя на нелепата си тревога, че раната може да се инфектира, която покри по-непосредствената и по-голяма опасност — кучетата, кучетата. Те бяха навсякъде.

Отчаян и обезумял от страх за Тарик, аз си помислих за него, клетото дете, което ми натрапиха против желанието. Усетих го как се отлепя от врата ми и как тънките му ръчички се изплъзват покрай ръцете ми, когато се блъснах в купчината греди. Видях го как падна и се изправи с котешка гъвкавост, обкрачил проснатите ми на земята крака. После с тяло, вцепенено от яростен гняв и от храброст, малкото момче изкрещя, грабна едно дърво и го стовари върху муцуната на черното куче. Раната беше тежка. Скимтящият му вой се издигна над бесния лай и крясъците на момчето.

— Аллах ху Акбар! Аллах ху Акбар! — крещеше Тарик. С озверяло лице и стойка на диво животно той приклекна и замахна с дървото във въздуха. В последния от тези невъзможно дълги мигове, когато сетивата ми бяха изопнати докрай, имах време да усетя паренето на сълзите, докато го гледах как, приклекнал, той размахва дървото, за да ни защити. Виждах прешлените на гръбнака му, които стърчаха изпод фланелката, и изпъкналите капачки на слабите му коленца, които се очертаваха под панталона. В това малко телце имаше толкова храброст! Чувството, изгарящо очите ми, бе обич, чистата и изпълнена с гордост обич на бащата към сина. В този миг го обичах с цялото си сърце. Щом се надигнах с усилие на крака, а времето се изтръгна от лепкавата маса на страх и отчаяние и отново се ускори, в съзнанието ми нахлуха и започнаха да се повтарят думи, думи от стихотворението на Карла. Ще умра за тази любов, ще умра за тази любов.

Тарик беше ранил водача на глутницата и той се беше потулил зад другите. За малко те загубиха кураж. Ала воят се усилваше и сега в него се усещаше друго — пулсиращият стон на разочарованието. Сякаш им беше болно, провалът им ги измъчваше. Надявах се, че в мъчителното си разочарование те ще се нахвърлят едно срещу друго, ако не ни повалят скоро. И тогава, без предупреждение, те отново ни нападнаха.

Идваха на групи, по две, по три. Нападаха ни едновременно от две страни. Двамата с момчето бяхме долепили гърбове и ги отблъсквахме с отчаяни удари. Кучетата бяха настървени от жаждата за кръв. Удряхме ги силно, но те се дръпваха само за миг и отново скачаха към нас. Навсякъде около нас се носеше ръмжене, вой и тракане със зъби. Наведох се над Тарик да му помогна да отблъсне решителното нападение на два-три звяра. Едно куче успя да скочи зад мен и да ме захапе за глезена. Кожените ми кубинки ме пазеха и аз прогоних кучето, но усещах, че губим войната. Бяхме се притиснали в купчината греди и нямаше накъде да отстъпваме повече. Цялата глутница ръмжеше и ни се зъбеше само на два метра от нас. И тогава зад нас се разнесе ръмжене, а гредите запращяха и се срутиха под тежестта на нещо, скочило върху купчината. Помислих си, че някои кучета бяха успели да я заобиколят и да се покатерят отгоре, но щом се обърнах, за да посрещна предизвикателството видях облечената в черно фигура на Абдула. Той отново скочи, прелетя над главите ни и се приземи право сред тракащите челюсти на глутницата.

Завъртя се, като удряше наляво и надясно. Скочи, свил колене, и се приземи с гъвкавостта на опитен боец. Движенията му бяха плавни, бързи и пестеливи — ужасната и прекрасна пестеливост на змията и скорпиона. Смъртоносен. Точен. Съвършен. Беше се въоръжил с метален прът, около три сантиметра в диаметър и по-дълъг от метър. Въртеше го с две ръце, като меч. Но не по-доброто оръжие, нито пък свръхестествената му ловкост ужасяваше и отблъскваше кучетата. Онова, което ги накара да побягнат панически и да зарежат двете мъртви псета с пукнати черепи, беше, че той бе влязъл в битка с тях — той нападаше, докато ние се защитавахме. Той бе сигурен в победата си, а ние просто се борехме, за да оцелеем.

Всичко свърши бързо. На мястото на шумотевицата и писъците се възцари тишина. Абдула се обърна и ни погледна, вдигнал металния прът на рамото си като самурайски меч. Усмивка сияеше на храброто му младо лице като лунната светлина по минарето на бялата джамия „Хаджи Али“.

По-късно, докато пиехме горещ и много сладък чай „Сулеймани“ в моята колиба, Абдула ми обясни, че ме чакал в колибата и чул кучетата. Каза ни, че дошъл да разбере какво става, защото имал чувството, че става нещо ужасно. След като на няколко пъти обсъдихме приключението, аз постлах на трима ни на голия пръстен под и се изтегнахме на него.

Абдула и Тарик незабавно потънаха в дълбок сън; аз не успях. Лежах в мрака, който миришеше на благовония, индийски пурети и евтина газ и пресявах събитията от последните няколко дни през ситото на съмненията и подозренията. Струваше ми се, че през тези дни се бяха случили повече неща, отколкото цели месеци преди това. Мадам Жу, Карла, съветът на Кадербай, Сапна — чувствах се зависим от милостта на личности, по-силни или поне по-тайнствени от мен самия. Чувствах се неустоимо повлечен от вълна, която ме носеше към нечия чужда цел, нечия чужда съдба. Имаше някакъв план или предначертание. Чувствах го. Имаше и знаци за разгадаването му, сигурен бях, но не можех да ги отсея от сплъстения колаж на часове, лица и думи. Изпъстрената с облаци нощ сякаш бе пълна със знаци и поличби, сякаш самата съдба ме подканяше да си тръгна или ме предизвикваше да остана.

Тарик се сепна, събуди се и се заоглежда наоколо. Очите ми бяха свикнали с тъмнината. Видях ясно мимолетния страх по бледото му лице, страх, който, докато го наблюдавах, се сви в тъга и решителност. Той погледна кротко спящия Абдула, а после и мен. Съвсем безшумно, той стана и примъкна постелката си до моята. После отново се шмугна под тънкото си одеяло и се сгуши до мен. Протегнах ръка и той отпусна глава върху нея. Косата му миришеше на слънце.

Най-сетне изтощението ме превзе и заля съмненията и объркването ми; потънал в полусън, аз изведнъж ясно прозрях какво обединяваше моите нови приятели — Кадербай, Карла, Абдула, Прабакер и всички останали. Всички те, всички ние бяхме чужди в града. Всички ние бяхме бегълци, корабокрушенци, добрали се до брега на този град остров. Ако съществуваше някаква връзка между нас, то това бе връзката на изгнанието, сродството на изгубените, самотните, прокудените.

И когато осъзнах и проумях това, то ме накара да прозра и колко сурово съм се отнесъл към момчето, Тарик — самото то чужденец в моята сурова и дрипава частица от града. Засрамен от студената себичност, откраднала състраданието ми, и трогнат от храбростта и самотата на малкото момче, аз се вслушах в спокойното му дишане и го оставих да се вкопчи в болката на сърцето ми. Понякога ние обичаме само с надежда. Понякога плачем с всичко друго, но не и със сълзи. В края на краищата, това е всичко — обичта и нейният дълг, мъката и нейната истина. В края на краищата, това е всичко, което имаме, за да се вкопчим в него, докато съмне.

ТРЕТА ЧАСТ

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Светът се управлява от един милион злодеи, десет милиона глупаци и сто милиона страхливци — произнесе Абдул Гани на английски с най-съвършения си оксфордски акцент, докато облизваше медения сладкиш от късите си дебели пръсти. — Злодеите са властта: богаташите, политиците и религиозните фанатици. Техните решения управляват света и определят курса му към алчност и разруха.

Той млъкна, загледан в шепнещия фонтан в подгизналия от дъжда двор на Абдел Кадер Хан, сякаш се вдъхновяваше от влагата и лъсналите камъни. Протегна ръка, взе си още един сладкиш и го напъха цял в устата си. Умолителната усмивчица, която ми отправи, докато дъвчеше и преглъщаше, сякаш казваше: „Знам, че не трябва, но вече не мога да се въздържам.“

— Само един милион са истинските злодеи в целия свят. Много богатите и много влиятелните, чиито решения действително имат тежест, наброяват само милион. Глупаците, които са десет милиона, са войници и полицаи, налагащи властта на злодеите. Те са неизменните армии на дванайсетте важни държави, техните полицейски сили. И само десет милиона са тези, които имат истинска власт. Те често са храбри, уверен съм, но и не по-малко глупави, защото отдават живота си за каузи и правителства, които използват тяхната плът и кръв просто като шахматни фигури. В крайна сметка правителствата винаги ги предават, разочароват или изоставят. Държавите не пренебрегват никого толкова срамно, както своите военни герои.

Кръглият вътрешен двор в сърцето на къщата на Кадербай беше отворен към небето. Мусонът валеше над фонтана и заобикалящите го плочки — дъжд толкова плътен и непрестанен, че небето се бе превърнало в река, а нашата част от света — в неин водопад. Въпреки дъжда фонтанът продължаваше да работи и да изхвърля крехките си водни пера срещу каскадата отгоре. Седяхме, подслонени от покрива на заобикалящата веранда на топло и сухо сред влажния въздух; наблюдавахме пороя и пиехме сладък чай.

— А стоте милиона страхливци — продължи Абдул Гани и стисна дръжката на чашата между пухкавите си пръсти, — са бюрократите, канцеларските плъхове, които позволяват на злодеите да управляват и се правят, че не виждат какво става. Те са началникът на еди-кой си отдел, секретарят на еди-кой си комитет и президентът на еди-коя си асоциация. Те са управители, чиновници, кметове и служители в съда. И винаги се оправдават с думите, че само изпълнявали заповеди, само си вършели работата, нищо лично, и ако те не го правели, ще го прави някой друг вместо тях. Те са стоте милиона страхливци, които знаят какво става, ала не казват нищо, докато подписват документа, изпращат човек на разстрел или обричат един милион души на по-бавната гладна смърт.

Той млъкна, взрян в мандалата от вени на опаката страна на дланта си. Малко по-късно излезе от унеса и ме погледна. Очите му сияеха в блага, любяща усмивка.

— Е, това е — заключи той. — Светът се управлява от един милион злодеи, десет милиона глупаци и сто милиона страхливци. Ние, останалите, всичките шест милиарда, правим онова, което ни кажат!

Засмя се и се плясна по бедрото. Смехът му бе добродушен — смях, който няма мира, докато не сподели шегата, и аз се разсмях с него.

— Знаеш ли какво значи това, момчето ми? — попита ме той, когато лицето му стана достатъчно сериозно, за да оформи въпроса.

— Кажи ми.

— Тази формула — един милион, десет милиона, сто милиона — е истината за цялата политика. Маркс греши. Тя не е въпрос на класи, разбираш ли, защото всички класи са в ръцете на споменатото малцинство. Тази поредица от числа е причината за империите и бунтовете. Това е формулата, породила нашите цивилизации през последните десет хиляди години. Тя е построила пирамидите. Тя е повела вашите кръстоносни походи. Тя е подтикнала света към война и тази формула притежава властта да наложи мир.

— Кръстоносните походи не са мои — поправих го, — но те разбирам.

— Обичаш ли го? — попита той, сменяйки темата толкова бързо, че ахнах. Често го правеше — да скача от тема на тема, беше негова характерна черта. Бе толкова сръчен в този свой номер, че дори и след като го опознах добре, дори когато очаквах тези внезапни отклонения и забежки, пак успяваше да ме хване неподготвен. — Обичаш ли Кадербай?

— Аз… що за въпрос е това?

— Той изпитва голяма обич към теб, Лин. Често говори за теб.

Намръщих се и се извърнах от проницателния му поглед. Стана ми страшно приятно, когато чух, че Кадербай ме харесва и говори за мен. Но не исках да призная, дори и пред себе си колко държа на одобрението му. Играта на блъскащи се чувства — обич и подозрение, възхита и негодувание — ме обърка, както обикновено ставаше, когато мислех за Кадер Хан или общувах с него, и объркването се прояви като раздразнение в погледа и в гласа ми.

— Според теб колко още ще чакаме? — попитах и огледах затворените врати, водещи към личните покои на Кадербай. — Днес следобед имам среща с едни немски туристи.

Абдул не отговори на въпроса и се наведе над масичката между двата стола.

— Ти трябва да го обичаш — прошепна той почти изкусително. — Знаеш ли защо толкова обичам Абдел Кадер, че живота си давам за него?

Бяхме доближили лица толкова, че виждах червените капиляри в бялото на очите му. Бродерията на тези червени нишки се събираше в кестенявите ириси като многобройни пръсти, крепящи златистите червеникавокафяви дискове. Под очите имаше плътни, тежки торбички, които придаваха на лицето му характерното вглъбено изражение, изпълнено със скръб и тъга. Въпреки многобройните шеги и непринудения му смях, торбичките под очите му бяха вечно набъбнали от непролети сълзи.

Чакахме завръщането на Кадербай от половин час. Когато дойдох с Тарик, Кадер ме посрещна топло, а после се оттегли с момчето на молитва и ме остави в компанията на Абдул Гани. Къщата бе съвсем тиха, ако изключим плющенето на дъжда в двора и гърголенето на претоварената помпа на шадравана. В дъното на двора се гушеше двойка гълъби.

Ние с Абдул се взирахме мълчаливо един в друг, но аз не заговорих, не отговорих на въпроса му. „Искаш ли да узнаеш защо обичам този човек?“ Естествено, че исках да узная. Аз бях писател. Исках да знам всичко. Но играта му на въпроси и отговори не ми допадаше много. Не можех да я отгатна и да позная накъде води тя.

— Аз го обичам, момчето ми, защото той е опора на този град. Хиляди хора намират сигурност, като свързват живота си с неговия. Обичам го, защото е поел задачата — докато другите дори и не мечтаят за това — да промени целия свят. Тревожа се, че той влага твърде много време, усилия и пари в тази кауза и аз много пъти съм спорил с него, но го обичам заради неговата отдаденост. А най-много го обичам, защото е единственият човек, когото съм срещал, единственият, когото и ти ще срещнеш, способен да отговори на трите големи въпроса.

— Само три ли са големите въпроси? — попитах, неспособен да сдържа сарказма в гласа си.

— Да — отвърна той спокойно. — Откъде идваме? Защо сме тук? Къде отиваме? Това са трите големи въпроса. И ако ти го обичаш, Лин, млади мой приятелю, ако го обичаш, той ще повери и на теб тези тайни. Ще ти каже какъв е смисълът на живота. И когато ти заговори, докато го слушаш, ще разбереш, че думите му са истина. И никой друг, когото ще срещнеш, няма да ти отговори на тези три въпроса. Знам. Много пъти съм обиколил света. Питал съм всички велики учители. Преди да срещна Абдел Кадер Хан и да свържа живота си с неговия, да му стана брат, пропилях цяло богатство, няколко богатства, в издирване на прочути гадатели, мистици и прославени учени. Никой от тях не успя да ми отговори на трите големи въпроса. После срещнах Кадербай. Той обаче ми отговори. И от този ден нататък аз го обикнах като брат, брат по душа. Служа му от този ден нататък до кратката минута, която споделяме. Той ще ти го обясни. Смисълът на живота! Ще ти разгадае тайната.

Гласът на Гани беше ново течение в широката и мощна река, която ме носеше — реката на града и неговите петнайсет милиона животи. Гъстата му кестенява коса бе прошарена със сиво, а на слепоочията бе съвсем побеляла. Мустаците му, по-скоро сиви, отколкото кафяви, се спускаха над изящни, почти женствени устни. Тежък златен ланец блещукаше на врата му в следобедната светлина в тон със златното, проблясващо в очите му. И докато се взирахме един в друг в копнежната тишина, обрамчените със зачервени клепачи чаши на очите му започнаха да се пълнят със сълзи.

Нямах съмнения в дълбочината на чувствата му, но и не ги разбирах напълно. В този момент зад нас се отвори врата и кръглото лице на Гани се отпусна в обичайната маска на весела приветливост. И двамата се обърнахме и видяхме Кадербай да влиза с Тарик.

— Лин! — каза той, отпуснал ръце на раменете на момчето. — Тарик ни разказа колко много е научил с теб за три месеца.

Три месеца. Отначало бях решил, че е невъзможно да издържа компанията на момчето и три дни. Ала трите месеца се бяха изнизали твърде бързо и когато дойде време да го отведа у дома, го върнах на чичо му против желанието на сърцето си. Знаех, че ще ми липсва. Той беше добро момче. Щеше да стане прекрасен мъж — мъжът, който някога аз се опитах да бъда, и се провалих.

— Още щеше да е с мен, ако не беше пратил да го повикат — отвърнах. В тона ми имаше намек за упрек. Жестоко ми се струваше своеволието му, че без предупреждение прати момчето да живее с мен цели месеци, а после също така внезапно ми го отне.

— През последните две години Тарик завърши обучението си за Корана в нашето училище, а сега напредна с теб и в английския. Време му е да заеме мястото си в колежа и според мен е чудесно подготвен.

Тонът на Кадербай бе благ и търпелив. Обичливата и поразвеселена усмивка в очите му ми въздействаше толкова силно, колкото силните му ръце държаха раменете на сериозното и вглъбено момче пред него.

— Знаеш ли, Лин — рече той тихо, — ние имаме една поговорка на езика пущу. Значението й е, че ти не си мъж, докато не отдадеш цялата си обич, искрено и свободно, на едно дете. И не си добър човек, докато не спечелиш в отговор, искрено и свободно, обичта на дете.

— Тарик е добре — казах аз и се изправих, за да се ръкуваме за довиждане. — Той е добро момче и ще ми липсва.

Не бях единственият, на когото щеше да липсва. Той беше любимец на Касим Али Хюсеин. Първенецът често го посещаваше и го водеше със себе си на обиколките из бордея. Джитендра и Радха го бяха разглезили с обичта си. Джони Пурата и Прабакер го понасяха добродушно и го бяха включили в седмичната си игра на крикет. Дори и Абдула се беше привързал към малкия. След Нощта на дивите кучета той посещаваше Тарик по два пъти седмично, за да го учи на изкуството на боя с пръчки, ножове и с голи ръце. Често ги виждах през тези месеци: силуетите им, изрязани на хоризонта като фигури от театър на сенките, докато се упражняваха на тясното пясъчно плажче до бордея.

Ръкувах се с Тарик последен и се вгледах в сериозните му искрени черни очи. Спомените от последните три месеца заподскачаха по гладката повърхност на мига. Спомних си първото му сбиване с едно от момчетата от коптора. Много по-едрото дете го беше съборило на земята, но Тарик го пропъди само със силата на очите си, като с поглед го принуди да се засрами. Другият се пречупи и се разрева. Тариг го прегърна загрижено и близкото им приятелство вече бе свършен факт.

Спомних си въодушевлението на Тарик от уроците по английски, които му провеждах, как той скоро стана мой помощник и започна да помага на другите деца, които също дойдоха да учат. Видях го как се бори редом с нас по време на първото наводнение от мусона, докато копаехме отводнителна канавка в каменистата земя с пръчки и голи ръце. Спомних си как лицето му надникна през разхлопаната врата на колибата ми един следобед, докато се опитвах да пиша.

— Да! Какво има, Тарик? — попитах го раздразнено.

— О, извинявай! — отвърна ми той. — Искаш да си самотен ли?

Излязох от къщата на Абдел Кадер Хан и поех по дългия обратен път към бордея, сам и натъжен от отсъствието на малкия. Бях някак си по-маловажен, изведнъж бях по-малко ценен за външния свят и това се натрапваше в съзнанието ми. Спазих уговорката си за среща с немските туристи в хотела им, съвсем близо до джамията на Кадербай. Бяха млада двойка и за пръв път пътуваха до субконтинента. Искаха да спестят пари, като обменят на черно германските си марки и да си купят хашиш — или чарас, както го наричат в Индия — за пътешествието си из страната. Бяха прилична щастлива двойка — невинни, щедри по душа и подтиквани от духовните тайни на Индия. Смених им парите срещу комисиона и уредих покупката на чарас. Бяха ми особено благодарни и искаха да ми платят повече, отколкото бе договорката. Отказах — сделката си е сделка, в края на краищата, а после приех поканата им да пушим заедно. Шиломът, който приготвих, беше средно силен за тези от нас, които бяхме живели и работили по улиците на Бомбай, но много по-силен от онзи, с който те бяха свикнали. Двамата така се напушиха, че заспиваха, когато затворих вратата на хотелската им стая, и поех по сънените следобедни улици.

Стигнах по „Мохамед Али Роуд“ до „Махатма Ганди Роуд“ и „Колаба Козуей“. Можех да хвана автобус или някое от многото дебнещи таксита, но обичах да се прибирам пеша. Харесвах тези километри от Чор базар покрай „Крофорд Маркет“, гара Ви Ти, фонтана „Флора“, квартал „Форт“, „Регал Съркъл“ и през „Колаба“ до „Сасун док“, Световния търговски център и Задния залив. Хиляда пъти съм ги изминавал през онези години и те винаги бяха нови, винаги — вълнуващи и винаги вдъхновяващи. Щом обиколих „Регал Съркъл“ и се спрях, за да прегледам афиша за следваща програма пред кино „Регал“, чух някакъв глас да ме вика по име:

— Линбаба! Хей! О, Лин!

Обърнах се и видях Прабакер, който се подаваше през прозореца на жълто-черно такси. Отидох да му стисна ръката и да поздравя шофьора, братовчед му Шанту.

— Прибираме се вкъщито. Скачай се вътре да те закараме.

— Благодаря, Прабу — усмихнах се. — Ще вървя пеш. Трябва да поспра тук-там по пътя.

— Добре, Лин! — ухили се Прабакер. — Но да не бавиш се много, както понякога многото се бавиш, ако нямаш нищо против да ти го казвам в очите. Днес е особен ден, нали?

Махах, докато усмивката му не се изгуби в гъстака на трафика, и отскочих уплашено, когато една кола изрева със спирачки и едва не ме сгази. Един „Амбасадор“ се бе опитал да задмине някаква по-бавна кола, врязал се бе в тежка дървена количка и я беше наблъскал в едно такси само на два метра от мен.

Катастрофата беше тежка. Човекът, който теглеше количката, беше пострадал сериозно. Виждах, че въжетата, прикрепени към врата и раменете му, го бяха притиснали към количката. Пристегнатото му от тях тяло беше описало салто и главата му се бе ударила силно в твърдата пътна настилка. Едната му ръка беше извита назад под отвратително неестествен ъгъл. Парче от пищялната кост на единия крак стърчеше изпод коляното. А въжетата, същите тези въжета, с които той всеки ден теглеше товара си през града, се бяха омотали около врата и гърдите му и го задушаваха.

Втурнах се заедно с другите, изваждайки ножа си от калъфа, закачен отзад на колана ми. Бързо, но колкото се може по-внимателно разрязах въжетата и измъкнах мъжа от развалините. Беше възрастен, може би на шейсет, но здрав, стегнат и силен. Бързият му пулс бе ритмичен и силен — мощен поток, който щеше да подсигури оздравяването му. Дихателните му пътища бяха чисти и дишаше леко. Когато внимателно отворих очите му с пръсти, зениците му реагираха на светлината. Беше замаян, в шок, но не беше припаднал.

Заедно с още трима мъже го вдигнахме от платното и го положихме на тротоара. Лявата му ръка висеше отпуснато от рамото. Призовах зяпачите да дадат носни кърпи. Препънах ръката му в лакътя и с четири от тях, навързани една за друга, я прикрепих на гърдите му с импровизирана превръзка. Преглеждах счупения му крак, когато яростни викове и писъци откъм катастрофиралите коли ме накараха да се изправя.

Десетима или повече мъже се опитваха да хванат шофьора на „Амбасадор“-а. Той беше грамаден мъж, почти два метра, тежък един път и половина повече от мен и два пъти по-широк в плещите. Стъпил здраво с дебелите си крака в автомобила, той се подпря с една ръка на тавана, а с другата се вкопчи в кормилото. След минута безплодна и отчаяна борба побеснялата тълпа се отказа да се занимава с него и се насочи към човека отзад — набит мъж със силни рамене, но много по-дребен и слаб. Множеството го измъкна от задната седалка и го бутна върху колата. Той вдигна лакти, за да прикрие лицето си, но тълпата го задърпа и го заудря с юмруци.

Двамата мъже бяха африканци. Предположих, че са нигерийци. Докато гледах от тротоара, си спомних шока и срама, който почувствах, когато за пръв път видях подобна разгневена тълпа преди почти осемнайсет месеца, на първия ден от обиколката ми с Прабакер по тъмните места на града. Спомних си какъв безпомощен страхливец се почувствах, когато тълпата понесе съсипаното тяло на мъжа. Тогава си казах, че това не е моята култура, не е моят град и не е моята битка. Осемнайсет месеца по-късно индийската култура беше моя, а тази част на града бе моя собствена. Това беше черноборсаджийски район. Моят район. Работех там всеки ден. Дори познавах някои от хората сред тълпата-убиец. Не можех да позволя това да се случи отново и да не се намеся.

Крещейки по-силно от всички, аз се втурнах сред ревящото множество и започнах да дърпам телата от плътната човешка преса.

— Братя! Братя! Не удряйте! Не убивайте! Не удряйте! — крещях на хинди.

Мъчна работа беше. Повечето се оставяха да ги измъкна. Ръцете ми бяха силни. Мъжете усещаха мощта, която ги изблъсква встрани. Но убийственият им гняв скоро отново ги хвърляше сред суматохата и аз чувствах как юмруците и пръстите им ме удрят и мушкат от всички страни едновременно. Най-сетне успях да се провра до пътника и да го отделя от водачите на мелето. Притиснал отбранително гръб в колата, мъжът вдигна юмруци, сякаш готов да продължи битката. Лицето му бе окървавено. Ризата — разкъсана и оцапана с яркоалена кръв. Очите му бяха широко отворени и побелели от страх, дишаше тежко през стиснати зъби. Ала в стегнатите му челюсти и навъсеното изражение, оголило зъбите му, личеше решимост и смелост. Той беше боец и щеше да се бие до край.

Разбрах го за миг, а после се обърнах, за да застана до него лице в лице с тълпата. С вдигнати длани започнах да ги моля и усмирявам, да им крещя да прекратят боя.

— Когато се втурнах напред да спасявам човека, си представих как тълпата се разделя и се вслушва в гласа ми. Камъните щяха да паднат от ръцете на усмирените мъже. Тълпата, покорена от красноречието и храбростта ми, щеше да се разпръсне, свела очи засрамено. Дори и сега, когато си припомням онзи момент и опасността, понякога се отдавам на мечтателното видение как гласът и очите ми променят душите им и онзи кръг на омразата отстъпва унижен и опозорен и сюрията се разпръсва. Вместо това обаче тълпата се поколеба само за миг, а после настъпи отново към нас, обзета от ревящ, съскащ, кряскащ, кипящ гняв, и ние бяхме принудени да се борим за живота си.

По ирония числеността на нападателите работеше в наша полза. Бяхме в клопката на неудобно L-образно пространство, образувано от наблъсканите една в друга коли. Мелето ни обкръжаваше и изход нямаше. Но смазващият им брой затрудняваше действията им. Върху нас се сипеха по-малко удари, отколкото ако имахме насреща си не толкова много хора, а в своя гняв нападащата тълпа често улучваше по някой от своите.

И може би гневът им наистина донякъде се смекчи, забелязах някаква неохота да ни убият, въпреки настоятелното желание да ни причинят болка. Тази неохота ми е позната. Виждал съм я в много изпълнени с насилие светове. Не мога съвсем да я обясня. Като че груповото съзнание на тълпата притежава някаква колективна съвест и точният призив в съвсем точния момент може да отклони убийствената омраза от жертвата. Сякаш тълпата точно в този решителен миг иска да бъде спряна, иска да я възпрепятстват от най-ужасното насилие. И в този миг на съмнение един-единствен глас или юмрук, издигнат срещу натрупващото се зло, може да е достатъчен да я отклони. Виждал съм го в затвора, където мъже, решени да изнасилят групово някой затворник, могат да бъдат спрени само от един глас, който събужда срама им. Виждал съм го и на война, където един силен глас може да отслаби и смрази изпълнената с омраза жестокост, с която измъчват заловен пленник. И може би го видях през онзи ден, докато двамата с нигериеца се борехме с тълпата. Може би странността на ситуацията — бял мъж, гора, който се моли на хинди за живота на двама чернокожи — ги въздържа от убийство.

Автомобилът зад нас изведнъж изрева и оживя. Грамадният шофьор бе успял да го запали. Той форсира мотора и започна внимателно да завива и да се отдалечава от мястото. Ние с пътника бавно заситнихме подир колата, когато тя се вряза в тълпата. Измъкнахме се, като разбутвахме мъжете и извивахме ръцете им, докато се опитваха да ни сграбчат за дрехите. Шофьорът се пресегна назад, отвори задната врата и двамата скочихме вътре. Натискът на тълпата затръшна вратата. Двайсет, петдесет ръце забарабаниха, удряха, пляскаха и думкаха по колата. Шофьорът потегли и запълзя към „Козуей“. Най-различни снаряди — чаши за чай, кутии с храна, десетки обувки — се сипеха върху нас. После се освободихме и се устремихме по оживената улица, като гледахме през задното стъкло дали не ни следят.

— Хасаан Обикуа — произнесе пътникът до мен и ми протегна ръка.

— Лин Форд — отвърнах, стиснах ръката му и за пръв път забелязах колко злато носи той. Имаше пръстени на всеки пръст. Някои бяха украсени със синьо-бели, блещукащи диаманти. Инкрустиран с диаманти златен „Ролекс“ свободно опасваше китката му.

— Това е Рахим — кимна той към шофьора. Грамадният на предната седалка погледна през рамо и ми се усмихна широко. Той обърна очи в молитвена радост към оцелелия и отново се загледа напред.

— Дължа ви живота си — каза Хасаан Обикуа с невесела усмивка. — И двамата ви го дължим. Онези там щяха да ни убият, няма съмнение.

— Извадихме късмет — отвърнах, вгледан в кръглото му здраво лице. Започваше да ми харесва.

Образът му се оформяше най-вече от очите и устните. Очите му бяха необикновено раздалечени и големи, което придаваше нещо змийско на погледа, а изумителните устни бяха толкова пълни и с такава разкошна форма, че сякаш бяха предназначени за много по-голяма глава. Зъбите му бяха бели и равни отпред, но всички останали и от двете страни бяха със златни коронки. Рококо извивките в краищата на широкия нос разширяваха деликатно ноздрите му, сякаш той непрекъснато вдъхваше приятно опияняващи аромати. Широка златна обеца, биеща на очи под късата му черна коса и на фона на синьо-черната кожа на врата му, висеше на лявото му ухо.

Погледнах разкъсаната окървавена риза, раните и надигащите се отоци по лицето му и на всеки сантиметър оголена плът. Когато отново го погледнах в очите, те блестяха развълнувано и весело. Не беше потресен от насилието на тълпата, нито пък аз. И двамата бяхме мъже, виждали и по-лошо, преживели и по-лошо, и незабавно разпознахме това един в друг. Всъщност никой от нас никога не спомена пряко инцидента след деня на срещата ни. Погледнах го в блесналите очи и усетих как усмивката ми се разтяга подобно на неговата.

— Страшен късмет извадихме!

— Да, мамка му! Точно така! — съгласи се той, разсмя се силно и свали ролекса от китката си. Вдигна го до ухото си, за да се увери, че още тиктака. Доволен, той го закопча обратно на китката си и насочи цялото си внимание към мен. — Но дългът си е дълг и той е все така важен, въпреки големия ни късмет. Подобен дълг е най-важното измежду всички човешки задължения. Длъжен сте да ми позволите да ви се отплатя.

— Много пари ще трябват — казах. Шофьорът погледна в огледалото за обратно виждане и се спогледа с Хасаан.

— Но… този дълг не може да бъде изплатен с пари — отвърна Хасаан.

— Говоря за човека с количката, когото ударихте. И таксито, което повредихте. Ако ми дадете пари, ще се погрижа те да стигнат до тях. Много време ще трябва, докато положението в „Регал Съркъл“ се успокои. Това е в моя район — аз трябва да работя там всеки ден, а хората още доста време ще са вбесени. Направете го и ще бъдем квит.

Хасаан се засмя и ме плясна по коляното. Смехът му си го биваше — честен, ала лукав; щедър, но и хитър.

— Не се безпокойте, моля ви — рече той, като продължаваше да се усмихва широко. — Това не е моят район, вярно, но аз не съм лишен от влияние дори и тук. Ще се погрижа пострадалият да получи всички пари, от които има нужда.

— И другият — додадох.

— Другият?

— Да, другият.

— Другият… какво? — попита той, озадачен.

— Шофьорът на таксито.

— Да, да, шофьорът на таксито също.

Последва кратко мълчание, в което жужаха загадки и въпроси. Погледнах през прозореца на колата, но продължавах да усещам изпитателния му поглед върху себе си. Обърнах се отново към него.

— Аз… харесвам… шофьорите на таксита — казах.

— Да…

— Аз… познавам много шофьори на таксита.

— Да…

— И това, че колата бе смачкана… ще причини много мъка на шофьора и семейството му.

— Разбира се.

— Тогава кога ще го направите? — попитах.

— Кое?

— Кога ще дадете парите за човека с количката и шофьора на такси?

— О — усмихна се Хасаан Обикуа и погледна огледалото за обратно виждане, за да се спогледат с Рахим. Грамадният вдигна рамене и се ухили в отговор в огледалото. — Утре. Утре добре ли е?

— Да. — Намръщих се. Не бях уверен защо се хилят толкова. — Просто искам да знам, за да мога да поговоря с тях. Не е въпросът в парите. Аз самият мога да дам. Някои от тях са… мои познати. И ето защо… това е толкова важно. Ако няма да го направите, трябва да знам, за да мога сам да се погрижа. Това е.

Всичко като че ставаше твърде сложно. Искаше ми се изобщо да не бях повдигал въпроса. Започнах да се ядосвам, без всъщност, да разбирам защо. И тогава той ми протегна длан за ръкостискане.

— Давам ви думата си — каза той сериозно и си стиснахме ръцете.

Пак се умълчахме и след малко аз се пресегнах и потупах шофьора по рамото.

— Тука става — казах аз, може би малко по-рязко, отколкото възнамерявах. — Ще сляза тук.

Колата спря до бордюра на няколко преки от бордея. Отворих вратата да сляза, но Хасаан сграбчи китката ми. Стискаше много силно.

— Моля ви, запомнете името ми — Хасаан Обикуа. Можете да ме намерите в африканското гето в Андери. Там всички ме познават. Ако мога да направя нещо за вас, моля, само кажете. Искам да изчистя дълга си, Лин Форд. Това е телефонният ми номер. Можете да се свържете с мен по всяко време на денонощието.

Взех картичката — на нея бяха написани само името и номерът — и му стиснах ръката. Кимнах на Рахим и слязох от колата.

— Благодаря ти, Лин — подвикна Хасаан през отворения прозорец. — Иншаллах, пак ще се срещнем скоро.

Колата потегли, а аз се обърнах към бордея и се взирах цяла пряка в изписаната със златни букви визитка, преди да я прибера в джоба си. Минути по-късно подминах Световния търговски център, навлязох на територията на бордея и си спомних, както винаги, първия път, когато навлязох в тези благословени и измъчени акри земя.

Когато минавах покрай магазинчето за чай на Кумар, Прабакер излезе да ме посрещне. Беше се издокарал в жълта копринена риза, черни панталони и лачени обувки на платформа в червено и черно. На врата му беше вързан червен копринен шал.

— О, Лин! — провикна се той, докато куцукаше по неравната земя на платформите си. Вкопчи се в мен, колкото заради приятелския поздрав, толкова и за да запази равновесие. — Има един човек, твой познат, той те чака у вас. Но една минута, моля, какво ти има на лицето?

И на ризата? Да си се сбивал с някой лош човек? Арей! Някой човек те е натупал здравата. Ако искаш мен, аз ще дойда с теб и ще кажа на тоя, че е балинчуд.

— Няма нищо, Прабу. Всичко е наред — измърморих и се упътих към колибата си. — Ти познаваш ли го?

— Познавам… ли го? Искаш да кажеш, познавам ли го, дето ти е удрял лицето?

— Не, не, разбира се, че не! Имам предвид човека, който ме чака у нас. Ти познаваш ли го?

— Да, Лин — каза той, препъвайки се до мен, вкопчен в ръкава ми, за да се крепи.

Вървяхме мълчаливо няколко секунди. Хората ни поздравяваха от всички страни и ни канеха с подвикване да споделим техния чай и храна или да попушим.

— Е? — попитах го след малко.

— Е? Какво „е“?

— Е, кой е? Кой е в колибата ми?

— А… — разсмя се той. — Извинявай, Лин. Мислех, че ти искаш изненада, и затова не ти казах.

— Надали е изненада, Прабу, защото ти ми каза, че някой ме чака у нас.

— Не, не! — настоя той. — Ти още не знаеш неговото името, затова още е за тебе изненада. И това е хубавото. Ако не ти кажа, че има някой, тогава ти отидеш у вас и получиш шока. А това лошо. Шокът е като изненада, когато ти не готов.

— Благодаря ти, Прабу — отговорих, но сарказмът ми се изпари, щом го произнесох.

Нямаше нужда той да се притеснява да ми спести шока. Колкото повече се приближавах до колибата си, толкова по-често ме осведомяваха, че чужденец чака да ме види. „Здравей, Лин баба! У вас има един гора и те чака!“

Пристигнахме у нас и заварихме Дидие, седнал на сянка на входа на едно столче, да си вее със списание.

— Дидие е — осведоми ме Прабакер с щастлива усмивка.

— Да. Благодаря ти, Прабу. — Обърнах се към Дидие, който стана да се ръкуваме. — Каква изненада. Радвам се да те видя.

— И аз се радвам да те видя, скъпи ми приятелю — отвърна Дидие с усмивка въпреки изтощителната жега. — Но, честно да ти кажа, изглеждаш малко поочукан, както би казала Лети.

— Нищо ми няма. Недоразумение, нищо повече. Дай ми една минута да се измия.

Съблякох разкъсаната си окървавена риза и налях една третина от кофата с чиста вода в глинената стомна. Стъпих на загладената купчина камъни до колибата и измих лицето, ръцете и гърдите си. Докато се миех, съседи минаваха покрай мен и се усмихваха, щом уловяха погледа ми. Миенето по този начин си беше изкуство — без да пролееш нито капка и без да цапаш излишно. Бях овладял това изкуство и това бе един от стотината малки начини, по който моят живот подражаваше на техния и се надипляше в лотоса на тяхната нежна и обнадеждена борба със съдбата.

— Ще пиеш ли чай? — попитах аз Дидие, щом облякох чиста бяла риза на прага на колибата ми. — Можем да отидем при Кумар.

— Току-що изпих цяла пълна чаша — възкликна Прабакер, преди Дидие да успее да отговори. — Но още един чай ще ми е добре, заради приятелството, така мисля аз.

Той седна с нас в разнебитената чайна. Пет колиби бяха съборени, за да отворят пространство за едно-единствено голямо помещение. Имаше тезгях, направен от стара тоалетка, покрив, сглобен от парчета пластмаса, и пейки за клиентите — дъски, нестабилно закрепени върху наредени една над друга тухли. Кумар, съдържателят на чайната, постоянно водеше партизанска война с клиентите си, които се опитваха да чопнат тухлите и дъските за техните къщи.

Кумар сам дойде да вземе поръчката ни. Верен на основното правило на живота в бордея — че колкото повече пари има, толкова поосиромашал трябва да изглежда на външен вид той беше по-раздърпан и по-парцалив и от най-изпадналите си клиенти. Придърпа една изцапана дървена щайга, за да я ползваме като маса. Огледа я, присвил очи подозрително, забърса я с един мръсен парцал, а после го напъха в потника си.

— Дидие, изглеждаш ужасно — забелязах, когато Кумар отиде да ни приготви чая. — Сигурно е любов.

В отговор той ми се ухили, заклати покритата си с тъмни къдри глава и вдигна длани нагоре.

— Много съм изтощен, вярно е — каза той и вдигна рамене в старателен жест на самосъжаление. — Хората не разбират, че са нужни наистина фантастични усилия, за да поквариш един простодушен мъж. А колкото по-простодушен е той, толкова повече усилия се изискват. Те не разбират какво ми отнема да вложа толкова много упадък в мъж, който не е роден за него.

— А не си ли слагаш сам главата в торбата? — подкачих го.

— Всяко нещо с времето си — отвърна той със замислена усмивка. — Но ти, приятелю, ти изглеждаш много добре. Само малко, как да го кажа, самотен, за твое сведение. И точно заради това Дидие е тук. Нося ти всичките последни новини и клюки. Знаеш каква е разликата между новина и клюка, нали? Новините ти съобщават какво са правили хората. Клюките — доколко са се изкефили.

И двамата се разсмяхме. Прабакер също се включи — смееше се толкова силно, че всички в чайната се извърнаха да го погледнат.

— Е, добре — продължи Дидие. — Откъде да започна? О, да, свалката на Викрам с Летиша отива към някаква особена неизбежност. Отначало тя го презираше.

— Мисля, че „презира“ е малко силно казано — възразих.

— Е, да, може и да си прав. Щом презира мен — а в това няма никакво съмнение, милата, сладка английска роза — то чувството, което изпитваше към Викрам, действително бе по-меко. Мразеше го, да кажем?

— Да, според мен „мразеше“ би трябвало да подхожда — съгласих се.

— Eh bien, отначало тя го мразеше, но с постоянството на преданото си романтично ухажване той успя да пробуди у нея чувство, което мога да опиша само като дружелюбна погнуса.

Пак се разсмяхме, а Прабакер се шляпна по бедрото и така се разхили, че всички глави се извърнаха към него. Двамата с Дидие вперихме в него изпитателни погледи. Той отговори с дяволита усмивка, но забелязах как погледът му бързо се стрелна вляво. Проследих го и видях новата му любов, Парвати, да приготвя храна в кухнята на Кумар. Дебелата й черна плитка беше въжето, по което един мъж можеше да се изкачи до небесата. Дребничката й фигурка — тя беше нисичка, по-ниска дори и от Прабакер — бе идеалната форма на неговата страст. Очите й, когато тя се обърна в профил да ни погледне, бяха черен огън.

Ала през рамото на Парвати надничаше майка й Нандита. Тя беше страховита жена, три пъти по-широка и по-тежка от дребничките си дъщери Парвати и Сита, взети заедно. Гледаше ни на кръв, а изражението й успяваше да съчетае алчността към нас като клиентела с презрение към мъжкия ни пол. Усмихнах й се и заклатих глава. Усмивката й в отговор забележително приличаше на свирепата гримаса, с която воините маори сплашват враговете си.

— В последния епизод — продължи Дидие — добрият Викрам нае кон от управата на плажа Чоупатн и го пришпори по Крайбрежния булевард към апартамента на Летиша, за да й направи серенада под прозореца.

— И имаше ли успех?

— За съжаление, non. Конят остави купчина merde на пътеката пред входа, несъмнено в някой особено вълнуващ момент от песента, а многобройните останали жители на блока изразили негодуванието си, като замерили клетия Викрам с развалена храна. Забелязали, че и Летиша хвърляла по-гадни снаряди и прицелът и бил много по-смъртоносен, отколкото на всички съседи.

— C’est l’amour — въздъхнах.

— Точно така — merde и развалена храна, c’est l’amour — побърза да се съгласи Дидие. — Сериозно мисля, че трябва и аз да се заема с този романс, ако той се развие успешно. Клетият Викрам, оглупял е от любов, а Лети презира глупаците повече от всичко. Но последния път нещата се развиха много по-успешно за Маурицио. Извъртя някаква далавера с Модена, възлюбения на Ула, и е червив от пари, както би казала нашата скъпа Лети. Сега той е важен играч в „Колаба“.

Насилих се изражението ми да остане безстрастно, докато ревнивите мисли за красивия Маурицио, опиянен от успеха, пробождаха съзнанието ми. Дъждът отново заваля, погледнах навън и видях хората да тичат, запретнали панталони и сарита, за да не ги намокрят в многобройните локви.

— Ето на, вчера — продължи Дидие, като внимателно изливаше чая от чашата си в паничката и после го сърбаше от паничката, както правеха повечето обитатели на бордея. — Модена пристигна в кола с шофьор в „При Леополд“, а Маурицио носи „Ролекс“ за десет хиляди долара. Но…

— Но? — подканих го, щом той млъкна да отпие.

— Ами, техният бизнес е ужасно рискован. Маурицио невинаги е… почтен… в начинанията си. И ако ядоса, когото не трябва, ще последва голямо насилие.

— Ами ти? — попитах. Смених темата, защото не исках Дидие да види как змията на злобата се надига в мен, докато говори за бедата, която може би ще застигне Маурицио. — Ти самият флиртуваш ли с опасността? На новия ти… интерес… му липсва един конец, за да е истинска марионетка, или поне така ми казаха. Има много сприхав нрав, казва Лети, контролиран от мек спусък.

— О, той ли? — изсумтя презрително и изви надолу ъгълчетата на изразителните си устни. — Никак — даже. Той не е опасен. Въпреки че е досаден, а досаден е по-лошо от опасен, n’est-ce pas? По-лесно се живее с опасен мъж, отколкото с досаден.

Прабакер отиде до тезгяха да купи три пурети и ги запали с една клечка — държеше ги в една ръка, а с другата поднесе пламъка към краищата им. Подаде по една на Дидие и мен, седна пак и доволно запуши.

— А, да, има и още една новина — Кавита започна нова работа в един вестник, „Нуундей“. Пише статии. Много престижна работа, както разбирам, и бърз начин да се издигне до поста на помощник-редактор. Спечели го сред многобройни талантливи кандидати и е много щастлива.

— Кавита ми допада — почувствах се длъжен да кажа.

— Знаеш ли… — откликна Дидие, загледан в светещия край на цигарата си, а после ме погледна, искрено изненадан. — И на мен.

Пак се разсмяхме, а аз нарочно привлякох и Прабакер към шегата. Парвати ни наблюдаваше с ъгълчетата на пламтящите си очи.

— Слушай — попитах го, възползвайки се от кратката пауза в разговора, — името Хасаан Обикуа говори ли ти нещо?

Споменатият от Дидие нов, десет хиляди доларов „Ролекс“ на Маурицио ми напомни за нигериеца. Извадих бялата визитка със златните букви от джоба на ризата си и му я подадох.

— Ама разбира се! — отвърна Дидие. — Това е прочут борсалино. В африканското гето го наричат „Крадеца на трупове“.

— Е, това е добро начало — смънках и устните ми се извиха в ехидна усмивка. Прабакер се плясна по бедрото и се преви в почти истеричен смях. Сложих ръка на рамото му, за да го успокоя.

— Казват, че когато Хасаан Обикуа открадне труп, и дяволът не може да го открие. Живите никога повече не го виждат. Jamais! Откъде го познаваш? Откъде имаш визитката му?

— Сблъсках се с него, така да се каже, по-рано тази сутрин — отвърнах, взех визитката и я пъхнах в джоба си.

— Внимавай тогава, скъпи ми приятелю — изсумтя Дидие, явно обиден от това, че не му разказах подробности за срещата ми с Хасаан. — Този Обикуа е като крал, черен крал в своето кралство. А знаеш старата поговорка: „Един крал е лош враг, още по-лош приятел и фатален роднина.“

Точно тогава до нас се приближи група младежи. Бяха работници от строежа и повечето живееха в законната част на бордея. През последната година всичките бяха минали през малката ми клиника, повечето искаха да кърпя рани, получени при злополуки на обекта.

Днес на строежа плащаха и те преливаха от въодушевения оптимизъм, който заплатата вдъхва в младите работливи сърца. Всички поред се ръкуваха с мен и се задържаха, докато ни донесат на масата чая и сладкишите, с които ни почерпиха. Когато ни оставиха, и аз се усмихвах широко като тях.

— Тази социална работа като че ти пасва — отбеляза Дидие с дяволита усмивка. — Толкова добре изглеждаш и толкова здрав, под синините и драскотините, искам да кажа. Мисля, че ти трябва да си много лош човек в дъното на душата си, Лин. Само гаднярът може да извлече такава полза от добрата работа. Добрият човек, от друга страна, ще е просто каталясал или в лошо настроение.

— Убеден съм, че си прав, Дидие — отвърнах, все така ухилен. — Карла каза, че обикновено си прав за лошото, което намираш у хората.

— Моля те, приятелю! — възрази той. — Ще ми замаеш главата!

После изведнъж гръмна тътенът на многобройни барабани — музиката гърмеше точно пред чайната. Флейти и тромпети се включиха към барабаните и засвириха диво и шумно. Добре познавах и музиката, и музикантите. Беше една от дрънчащите популярни мелодии, които музикантите от бордея свиреха по всички празници и тържества. Вкупом излязохме на откритата фасада на чайната. Прабакер се качи на пейката до нас, за да вижда над плещите на тълпата.

— Какво е това, парад ли? — попита Дидие, докато наблюдавахме голямата трупа да се точи бавно покрай чайната.

— Това е Джозеф! — извика Прабакер. Сочеше към улицата. — Джозеф и Мария! Идват си!

По-надалече забелязахме Джозеф и жена му да приближават към нас бавно и тържествено, наобиколени от роднини и приятели. Пред тях подрипваха деца и танцуваха с невъздържано, почти с истерично въодушевление. Някои заемаха пози от любимите си танцови сцени от филмите и имитираха стъпките на звездите. Други подскачаха насам-натам като акробати или сами си измисляха поривисти, буйни движения.

Докато слушах оркестъра, наблюдавах децата и си мислех за Тарик — момчето вече ми липсваше. Спомних си една случка от затвора. По онова време, в онзи друг свят вътре в света, ме преместиха в нова килия, където открих малко мишле. Животинката всяка нощ се промъкваше в килията ми през една пукнатина в отдушника. Търпението и маниакалното съсредоточаване са скъпоценните камъни, които изкопаваме в тунелите на затворническата самота. С тяхна помощ и с малки хапки храна подкупвах мишленцето в течение на няколко седмици, докато накрая успях да го науча да яде от крайчеца на ръката ми. Когато надзирателите ме преместиха от тази килия, според установения ред, казах на новия обитател — затворник, когото познавах добре — за дресираната мишка. На сутринта след преместването той ме повика да я видя. Беше хванал доверчивото животинче и го беше разпнал с муцуната надолу на кръст, стъкмен от счупена линийка. Смееше се, докато ми разказваше как мишлето се е съпротивявало, докато го връзвал за врата на кръста с памучен конец. Дивеше се колко време му бе отнело да забие кабари в мятащите се лапички.

Дали някога изобщо постъпките ни са оправдани? Този въпрос не ми даваше да спя дълго, след като видях изтезаваното мишле. Когато действаме, дори и от най-добри подбуди, когато се месим на света, винаги рискуваме това да доведе до ново зло, което може и да не е наше дело, но нямаше да го има без стореното от нас. „Някои от най-големите злини — каза веднъж Карла — са причинени от хората, които са се опитвали да променят нещата.“

Гледах как децата на бордея танцуват като кордебалет от филм и лудуват като маймунки в храм. Учех някои от тези деца да говорят, да четат и да пишат на английски. С малкото, което бяха научили за три месеца, няколко от тях вече припечелваха от работа с чужди туристи. Замислих се дали тези деца не са мишлета, които хранех от шепата си? Дали доверчивата им невинност ще ги доведе до участ, която нямаше и не би могла да е тяхна без мен, без моята намеса в живота им? Какви ли рани и мъчения очакваха Тарик само защото аз съм се сприятелил с него и съм го обучавал?

— Джозеф биеше жена си — обясни Прабакер, докато двойката приближаваше. — Сега хората правят голям празник.

— Щом правят такива шествия, когато един мъж бие жена си, какви ли празненства трябва да вдигат, когато убият някоя? — изкоментира Дидие, вдигнал вежди в почуда.

— Беше пиян и я преби зверски — надвиках аз врявата. — Семейството му и цялата общност му наложиха наказание.

— Аз сам го цапардосах здравата няколко пъти с тоягата! — додаде Прабакер с лице, грейнало в щастлива възбуда.

— През последните месеци той се труди здраво, не близваше капка алкохол и свърши много работа за общността — продължих аз. — Това влизаше в наказанието му и беше начин да спечели отново уважението на ближните си. Жена му му прости преди два месеца. Заедно работеха и спестяваха. Сега имат достатъчно пари и днес заминават на почивка.

— Е, има и по-лоши поводи за празнуване — реши Дидие и си позволи да развърти рамене и бедра в такт с пулсиращите барабани и змийски флейти. — О, за малко да забравя. Има едно суеверие, прочуто суеверие, свързано с онзи Хасаан Обикуа. Трябва да го знаеш.

— Не съм суеверен, Дидие — надвиках аз грохота и воя на музиката.

— Я стига глупости! — присмя ми се той. — Всички на този свят са суеверни.

— Това са думи на Карла — парирах.

Той се намръщи и набърчи чело, докато напрягаше паметта си.

— Така ли?

— Абсолютно. Това са думи на Карла, Дидие.

— Невероятно — смотолеви той. — Мислех си, че са мои. Сигурен ли си?

— Сигурен съм.

— Карай, няма значение. Суеверието, отнасящо се до него, е, че всеки, който срещне Хасаан Обикуа и се поздрави и запознае с него, един ден му става клиент — или жив, или мъртъв. За да избегнеш тази участ, когато го срещнеш за пръв път, не му казваш името си. Никой никога не му го казва. Ти нали не си му казал името си?

Заобикалящата ни тълпа избухна в рев. Джозеф и Мария не бяха далеч. Когато наближиха, видях нейната грейнала, изпълнена с надежда весела усмивка, и неговото изражение, в което се бореха срамът и решителността. Тя беше красива с късо подстриганата си гъста коса, подхождаща на модерната кройка на най-хубавата й рокля. Той беше отслабнал и изглеждаше здрав, мускулест и хубав в синята си риза и новите панталони. Съпрузите се притискаха един в друг, стъпка след стъпка, с ръце, оформили букет от преплетени пръсти. След тях вървяха роднините им, разпънали син шал, в който ловяха банкнотите и монетите, които тълпата им хвърляше.

Прабакер не издържа на порива да танцува, скочи от пейката и нахлу сред навалицата от подскачащи и кълчещи се тела, които вървяха пред Джозеф и Мария. С олюляване и препъване на високите си платформи, той заподскача в центъра на шествието. Беше разперил ръце за равновесие, все едно прекосяваше плитка река или калдъръм. Жълтата му риза се мяркаше, докато се въртеше, накланяше и се смееше, танцувайки. Лавината на веселието, която напредваше по дългата пътека към улицата, повлече и Дидие. Наблюдавах го как се приплъзна, лъкатушейки, сред веселящите се хора, унесен в ритмичния танц, докато накрая се виждаха само ръцете му, вдигнати над тъмните къдри.

Девойките обсипваха шествието с дъжд от цветни листенца на хризантеми. Те хвръкваха на ослепително бели рояци и кацаха по всички нас в слялата се тълпа. Точно преди двойката да ме подмине, Джозеф се обърна и ме погледна в очите. Лицето му бе застинало между усмивка и намръщено изражение. Очите му горяха, блеснали под гъстите навъсени вежди, но устните му все така се усмихваха щастливо. Преди отново да се обърне, кимна два пъти.

Той нямаше как да го знае, разбира се, но с това просто кимване отговори на въпроса, останал в мен като тъпа болка на съмнение от времето, когато лежах в затвора. Джозеф бе спасен. Точно така блестяха очите му, когато ми кимна — това бе треската на спасението. Този поглед, тази намръщена усмивка, смесените срам и екстаз, защото и двете бяха важни — срамът придава на екстаза смисъл, а екстазът възнаграждава срама. С това, че заедно с него изживявахме и екстаза, го спасявахме също толкова, колкото и когато станахме свидетели на срама му. И всичко зависеше от нашите действия, от нашата намеса в живота му, защото без обич никой не е спасен.

„Какво е по-характерно за човечеството: жестокостта или способността да се срамуваме от нея?“ — попита ме някога Карла. Когато за пръв път чух въпроса, той ми се стори твърде умен и проницателен. Но сега съм по-самотен и помъдрял и знам, че нито жестокостта, нито срамът охарактеризират човечеството. Прошката — тя ни прави онова, което сме. Без прошка нашият биологичен вид щеше да се самоунищожи в безкрайни отмъщения. Без прошка нямаше да има история. Без тази надежда нямаше да има и изкуство, защото всяко произведение на изкуството в някакъв смисъл е акт на прощаване. Без тази мечта нямаше да има обич, защото всеки акт на обич е в някакъв смисъл обещание за прошка. Животът ни продължава, защото сме способни да обичаме, а обичаме, защото сме способни да прощаваме.

Думкането на барабаните, олюлявайки се, приближаваше далечната улица. Танцьорите лудуваха и се мятаха в ритъм, а техните подскачащи глави приличаха на поле с диви цветя, люляни от полъха на вятъра. Докато ехото на музиката затихваше, ежедневието на бордея отново превземаше бавно пътеките. Отново се отдадохме на обичайните си дела, на нуждите си и на безобидните си, изпълнени с надежда интрижки. И за малко, само за малко, нашият свят стана по-добър, защото сърцата и усмивките, които го владееха, бяха почти толкова чисти, колкото цветните листенца, сипещи се от косите ни и залепващи по лицата ни като неподвижни бели сълзи.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

В началото на скалистия нос, вдаващ се в морето там, където бордеят свършваше, имаше мангрови гори вляво, а после той навлизаше в дълбоките води и описваше дълъг лунен сърп от вълнички с бели гребени по посока на Нариман Пойнт. Мусонът беше в разгара си, но точно сега от сиво-черния океан на нацепеното от светкавици небе не падаше нито капка. Птици се спускаха, нагазваха в плиткото блато и се сгушваха сред стройните трептящи тръстики. Рибарски лодки мятаха мрежи в бурните вълни на крайбрежието. Деца плуваха и си играеха покрай скалистия, обсипан с дребни камъчета бряг. Край златистия полумесец от другата страна на малкия залив се извисяваха кулите, в които живееха богаташите — рамо до рамо, рамо до рамо чак до квартала с посолствата в Пойнт. По широките дворове и площадки за игра те се разхождаха и дишаха чист въздух. От далечния бордей белите ризи на мъжете и пъстроцветните сарита на жените приличаха на многобройни мъниста, нанизани на черните нишки на асфалтовите алеи. Въздухът там, на скалистия бряг под копторите, беше чист и прохладен. Тишината бе достатъчно плътна, за да погълне случайните звуци. Този квартал бе известен като „Колаба Бек“ бей. Малко места в града бяха по-подходящи за духовна и физическа равносметка, която тормози преследвания човек, застигнат от лоши поличби.

Седях сам върху един камък, по-голям и по-плосък от другите, и пушех цигара. По онова време пушех, защото като всички останали пушачи в света, исках да умра също толкова, колкото исках и да живея.

Слънчевите лъчи изведнъж разбутаха подгизналите мусонни облаци и за няколко кратки мига прозорците на блоковете от другата страна на залива се превърнаха в ослепителни бляскави огледала на златното Слънце. После по целия хоризонт дъждовните облаци се прегрупираха и бавно покриха сияйния кръг на небето. Трупаха се един след друг, докато то не се набразди от тъмни мокри облачни вълни, досущ като морето.

Запалих нова цигара от предишната и се замислих за любовта и за секса. Под натиска на Дидие, който позволяваше на приятелите си всякакви тайни, признах, че откакто съм пристигнал в Индия, не съм спал с жена. „Това е твърде много време между питиетата — хлъцна той от ужас. — И според мен ще е хубаво да се наквасиш здравата, ако ми схващаш мисълта, и то съвсем скоро.“ И беше прав, разбира се — колкото по-дълго се въздържах, толкова по-важно сякаш ставаше то. В бордея бях заобиколен от красиви индийки, девойки и жени, които пробуждаха малки симфонии от вдъхновение. Но никога не позволявах на очите и мислите си да стигнат твърде далеч по техен адрес — това би компрометирало всичко онова, което бях и което вършех като лекаря на коптора. Но имах шансове с чужденки, с туристки при всяка втора сделка, която сключвах през ден. Германки, французойки и италианки често ме канеха в хотелските си стаи да пушим, след като ги уреждах да си купят хашиш или трева. Знаех, че обикновено става дума за нещо повече от пушене. И се изкушавах. Понякога дори копнеех за това. Но не можех да избия Карла от ума си. И дълбоко вътре в мен — все още не зная дали любовта, страхът или добрата преценка будят това чувство — с цялата си интуиция усещах, че ако не я дочакам, това няма да се случи никога.

Не можех да обясня тази любов нито на Карла, нито на никого, включително и на себе си. Никога не бях вярвал в любовта от пръв поглед, докато всеки атом от тялото ми по някакъв начин не бе променен. Сякаш бях зареден със светлина и топлина. Само я погледнах, и вече бях друг, завинаги. И от този миг нататък любовта, която бликна в сърцето ми, сякаш повлече целия ми живот подир себе си. Чувах нейния глас във всеки прелестен звук, който вятърът увиваше около мен. Виждах лицето й всеки ден в бляскавите огледални проблясъци на паметта си. Понякога, когато мислех за нея, жаждата да я докосна, да я целуна, да вдишам една минута с аромат на канела от черната й коса раздираше гърдите ми и смачкваше въздуха в дробовете ми. Облаци, натежали от бремето на мусонния дъжд, се скупчваха над града, над главата ми и през тези седмици ми се струваше, че цялото това сиво небе е моята безутешна любов. Мангровите дървета трепереха с моята страст. Нощем през твърде много нощи неспокойният ми сън вълнуваше и разбунваше океана в похотливи мечти, а всяка сутрин Слънцето изгряваше с нова любов към нея.

Но тя не беше влюбена в мен, беше ми казала, и не искаше да я обичам. В опит да ме предупреди, да ми помогне или може би да ме спаси, Дидие веднъж ми каза, че никой не скърби по-дълбоко и по-покъртително от едната половина в голяма любов, на която не е писано да се сбъдне. И беше прав, разбира се, до известна степен. Но не можех да я зарежа — тази надежда да я обичам — и не можех да пренебрегна инстинкта, който ми заповядваше да чакам, да чакам, да чакам.

Имаше и друга обич — бащината обич или синовната обич, която изпитвах към Кадербай. Господарят Абдел Кадер Хан. Приятелят му Абдул Гани го беше нарекъл опора, с хиляди животи, привързани към неговия живот, за да намерят сигурност. Собственият ми живот като че беше един от тях. Ала не прозирах ясно начина, по който съдбата ме беше свързала с него, нито бях напълно свободен да си тръгна. Когато Абдул разказваше как е търсил мъдростта и отговорите на трите големи въпроса, той несъзнателно описа как аз самият търсех нещо или някого, в когото да повярвам. Бях вървял по същия прашен и изровен път към вярата. Но винаги, когато чувах разказ за вяра, всеки път, когато виждах някой нов гуру, стигах до едно и също: разказът бе някак неубедителен, а гуруто — несъвършен. Всяка вяра изискваше от мен да приема някакъв компромис. Всеки учител изискваше да затворя очи за някой недъг. А после се появи Абдел Кадер Хан и се усмихваше на моите подозрения с очите си с цвят на мед. „Дали той не е истинският? — започнах да се питам. — Той ли е единственият?“

— Много е красиво, нали? — попита ме Джони Пурата, докато присядаше до мен, и се загледа в мрачните размирни вълни.

— Да — отговорих и му подадох цигара.

— Животът ни сигурно се е зародил в океана — продължи тихо Джони. — Преди четири хиляди милиона години. Сигурно близо до горещи места, с подводни вулкани.

Обърнах се и го погледнах.

— През целия този дълъг период всички живи същества са били водни и са живели в морето. После, преди няколкостотин милиона години, може би малко повече — съвсем малко, всъщност, в дългата история на Земята — живи същества са заживели и на сушата.

Мръщех се и се усмихвах едновременно, изненадан и озадачен. Стаих дъх, уплашен, че всеки звук би прекъснал размислите му.

— Нов някакъв смисъл би могло да се каже, че след като сме излезли от морето, след всички тези милиони години живот във водата ние сме взели океана с нас. Когато жена създава бебе, тя му дава вода вътре в тялото си, за да порасне. Водата в тялото й е почти същата като морската вода — толкова е солена. Тя прави малък океан в тялото си. И не е само това. Нашата кръв и, нашата пот също са солени, почти колкото е солена морската вода. Ние носим океани вътре в себе си, в нашата кръв и в нашата пот. И изплакваме океаните със сълзите си.

Той млъкна и аз най-сетне изразих изумлението си.

— Откъде го научи, по дяволите? — сопнах се може би малко грубо.

— Прочетох го в една книга — отвърна той и се обърна към мен със срамежлива тревога в смелите си кафяви очи. — Защо? Не е ли вярно? Аз ли грешно го казах? Имам книгата, у нас е. Да ти я донеса ли?

— Не, не, правилно е. Това е… съвършено правилно.

Беше мой ред да замлъкна. Бях бесен на себе си. Въпреки че познавах отблизо обитателите на бордея и им бях задължен — те ме бяха приели и ми бяха дали цялата подкрепа и дружба, която изпълваше сърцата им — все още попадах в капана на тесногръдието. Джони ме шокира с думите си, защото някъде в дълбините на преценката ми за обитателите на бордея все още се таеше предразсъдъкът, че те нямат право на такива знания. В дълбините на душата си аз ги смятах за невежи (макар да бях разбрал, че не е така) — просто защото бяха бедни.

— Лин! Лин! — викаше уплашено съседът ми Джитендра. Обърнахме се и го видяхме да се катери към нас по скалите. — Лин! Жена ми! Моята Радха! Много е болна!

— Какво има, какво и е?

— Има тежка диария. Гори в треска. И повръща — изпухтя Джитендра. — Зле изглежда, много зле.

— Да вървим — измърморих, скочих и заподскачах от камък на камък, докато стигнах неравната пътека, която водеше към бордея.

Заварихме Радха да лежи на тънко одеяло в колибата. Тялото й бе сгърчено на възел от болка. Косата й беше мокра, напоена от пот, както и розовото й сари. В колибата вонеше ужасно. Чандрика, майката на Джитендра, се опитваше да я почисти, но заради треската Радха не съзнаваше нищо и не можеше да се сдържа. Докато я гледахме, тя пак повърна силно, а това предизвика нова диария.

— Кога започна това?

— Преди два дни — отвърна Джитендра и отчаянието изкриви надолу устата му.

— Преди два дни?

— Ти беше някъде навън с туристи, много късно. После беше у Касим Али, у тях, снощи до късно. После днес пак беше излязъл, много рано. Нямаше те. Първо си помислих, че е само разстройство. Но тя е много болна, Линбаба. Три пъти се опитах да я вкарам в болницата, но не искат да я вземат.

— Трябва пак да отиде в болницата — отсякох. — Тя е много зле, Джиту.

— Какво да правя? Какво да правя, Линбаба? — изстена той и напиращите му сълзи потекоха по бузите. — Не искат да я вземат. Болницата е препълнена. Препълнена. Днес чаках общо шест часа — шест часа!

На открито, с всичките болни. Накрая тя ме помоли да се върнем тук, у дома. Толкова я беше срам. И затова се върнах, току-що. И тръгнах да те търся. Много се тревожа, Линбаба.

Казах му да излее водата от гърнето, да го измие идеално и да донесе прясна вода. Наредих на Чандрика да кипне вода и да я остави да ври десет минути, а после, като изстине, да я дава на Радха да пие. Джитендра и Джони дойдоха с мен до нас, за да взема глюкозни таблетки и микстура от парацетамол и кодеин. Надявах се с тях да намаля болките и да сваля температурата й. Джитендра тъкмо тръгваше с лекарството, когато нахлу Прабакер. Имаше мъка и в очите му, и в ръцете му, които ме стиснаха здраво.

— Лин! Лин! Парвати е болна! Много болна! Моля те, ела страшно бързо!

Момичето се гърчеше в агония — спазмите идваха от стомаха. Притиснала корема си, тя се сви на кълбо, а после изпъна ръце и крака, когато конвулсия изви гърба й. Температурата й беше много висока. Беше подгизнала от пот. В празната чайна така вонеше на диария и повръщано, че родителите и сестрата на момичето прикриваха с кърпи устата и носа си. Майка й и баща й, Кумар и Нандита Патак, се опитваха да се борят с болестта, но израженията им бяха еднакво безпомощни и отчаяни. Дотолкова бяха изгубили надежда, че страхът надви над благоприличието и ми позволиха да прегледам момичето по тънка долна риза, която откриваше раменете и почти цялата й гърда.

Ужас изпълваше очите на Сита, сестрата на Парвати. Беше се свила в ъгъла на колибата, а хубавото й лице бе разкривено от обзелия я ужас. Това не беше обикновена болест и тя го разбираше.

Джони Пурата заговори на момичето на хинди. Тонът му беше груб, почти брутален. Предупреди я, че животът на сестра й е в нейните ръце и я смъмри, че е страхливка. Постепенно гласът му я изкара от гората на черните й страхове. Най-сетне тя го погледна в очите, сякаш го виждаше за първи път. Потръпна, а после пропълзя по пода и обърса с мокра кърпа устата на сестра си. И с този боен призив на Джони Пурата и простичкия, загрижен жест на Сита започна битката.

Холера. Привечер вече имахме десет тежки случая и още дузина вероятни. На зазоряване имахме вече шейсет болни в напреднал стадий и още стотина със симптомите. По пладне първата жертва вече беше починала — Радха, съседката ми.

Чиновникът от общинската здравна служба беше уморен, проницателен, жалостив мъж в началото на четирийсетте на име Сандип Джайоти. Изпълнените му със състрадание очи бяха тъмнокафяви, почти същите на цвят като лъщящата му потна кожа. Косата му беше разрошена и той често я приглаждаше назад с дългите пръсти на дясната си ръка. На шията му висеше маска, която той поставяше на устата си, когато влизаше в колиба или се срещаше с жертва на болестта. След като огледа за пръв път бордея, той се спря до моята колиба заедно с мен, доктор Хамид, Касим Али Хюсеин и Прабакер.

— Ще вземем пробите за анализ. — Той кимна към асистента си, който подреждаше проби от кръв, слюнка и урина в метално куфарче. — Но съм убеден, че си прав, Хамид. Има още дванайсет огнища на холера от Кандивли дотук. Повечето — малки. Но в Тане положението е лошо — повече от сто нови случая всеки ден. Всички местни болници са препълнени. Но за сезона на мусоните това всъщност не е толкова тежко. Надяваме се да ограничим огнищата на зараза до петнайсет-двайсет.

Изчаках някой да заговори, но те просто закимаха сериозно.

— Трябва да вкараме тези хора в болница — казах най-сетне.

— Виж — той се огледа и вдъхна дълбоко. — Можем да поемем няколко критични случая. Ще го уредя. Но просто е невъзможно да поемем всички. Няма да те лъжа. В още десет махали с колиби е същото. Ходил съм във всичките и навсякъде е така. Трябва да се преборите тук, сами. Длъжни сте да се преборите.

— Ти да не си откачил, бе? — креснах и усетих как страхът се промъква в червата ми. — Тази сутрин вече загубихме съседката ми Радха. Тук живеят трийсет хиляди души! Смешно е да ни разправят, че трябва сами да се преборим! Вие сте здравната служба, за Бога!

Сандип Джайоти гледаше как помощникът му затваря и закопчава куфарчетата с пробите. Когато се обърна към мен, видях, че зачервените му очи гледат сърдито. Възмутеният тон, особено от страна на един чужденец, го обиждаше, и го беше срам, че службата му не може да направи нищо повече за тукашните хора. Ако за него не беше очевидно, че аз живея и работя в бордея и хората ме обичат и разчитат на мен, той би ме пратил по дяволите. Гледах как всички тези мисли преминават по умореното му красиво лице, а после видях как търпелива, примирена, почти нежна усмивка ги замени, когато той приглади рошавата си коса.

— Вижте, няма нужда чужденец от богата страна да ми обяснява колко зле се грижим за своите хора, нито стойността на човешкия живот. Знам, че сте разстроен, а Хамид ми каза, че много добре се справяте тук, но аз се сблъсквам с подобни ситуации всеки ден, из целия щат. В Махаращра живеят сто милиона души и ние ценим всеки един от тях. Правим, каквото можем.

— Несъмнено — въздъхнах аз на свой ред, протегнах ръка и го докоснах над лакътя. — Съжалявам. Не исках да си го изкарвам на вас. Просто… тук съм извън компетенцията си и… сигурно съм уплашен.

— Защо стоите тук, когато можете да си тръгнете?

Въпросът беше рязък, а при тези обстоятелства — почти груб. Не можех да му отговоря.

— Не знам. Не знам. Обичам… Обичам този град. Защо вие оставате тук?

Той се взря в очите ми, а после бръчките му отново се разгладиха от нежна усмивка.

— С какво можете да ни помогнете? — попита доктор Хамид.

— Не е много, за жалост. — Той забеляза ужаса в очите му и тежка въздишка се отрони от натрупалата се в душата му планина от умора. — Ще пратя обучени доброволци да дойдат да ви помогнат! Иска ми се да можех да направя повече. Но съм убеден, знаете ли, убеден съм, че всички вие можете да се справите — навярно много по-добре, отколкото си мислите точно сега. Вече сте започнали добре. Откъде се сдобихте с разтвора?

— Аз им донесох — побърза да отговори Хамид, защото ОРТ-разтворът беше доставен нелегално от прокажените на Кадербай.

— Когато споделих подозренията си, че имаме холера, той донесе лекарството и ми обясни как се използва — допълних. — Но не е лесно. Някои от хората са толкова болни, че го повръщат.

ОРТ, или оралната рехидратираща терапия, беше разработена от Джон Роди, учен, работил с лекарите — местни и от УНИЦЕФ — в Бангладеш в края на 60-те и началото на 70-те. Оралният рехидратиращ разтвор, разработен от него, съдържаше дестилирана вода, захар, обикновена сол и други минерали, смесени в специална пропорция. Роди знаел, че онова, което убива хората, заразени от холерната бактерия, е обезводняването. Грозният факт е, че те повръщат и дрискат до смърт. Той открил, че разтвор от вода, сол и захар ги поддържа живи достатъчно дълго, че бактериите да напуснат организма им. По молба на доктор Хамид прокажените на Ранджит ми доставиха кашони с разтвора. Нямах представа колко можехме да получим, нито от колко ще имаме нужда.

— Можем да ви доставим разтвор — каза Санджип Джайоти. — Можем да ви ги доставим възможно най-бързо. Положението в града е тежко, но ще се погрижа екип от доброволци да пристигне тук веднага щом можем да ги изпратим. Това ще бъде мой приоритет. Успех.

Потънали в мрачно мълчание, ние го наблюдавахме как последва помощника си и напусна бордея. Всички се страхувахме.

Касим Али Хюсеин пое властта. Той обяви дома си за команден център. Свикахме там събрание и около двайсет мъже и жени се събрахме, за да измислим план. Холерата се предава главно по водата. Бактерията Vibrio cholerae се разпространява чрез заразена вода, настанява се в тънкото черво и предизвиква треската, диарията и повръщането, водещи до обезводняване и смърт. Решихме да пречистим водата в бордея, като започнем с резервоарите, а после минем към гърнетата и кофите във всяка от седемте хиляди колиби. Касим Али извади пачка рупии, дебела колкото мъжко коляно, даде я на Джони Пурата и му възложи да купи таблетки за пречистване на водата и други необходими лекарства.

Тъй като в локвите и вадите из целия бордей се беше събрала много дъждовна вода, те също представляваха развъдници за бактериите. Решихме на стратегически места по пътеките в коптора да се изкопаят вериги от плитки канали. Щяхме да ги напълним с дезинфектант и да изискваме от всеки преминаващ да мине през дълбоката до глезените антисептична канавка. На определени точки щяха да бъдат поставени пластмасови кошчета за безопасно изхвърляне на отпадъци. На всички домакинства щеше да се раздаде антисептичен сапун. В чайните и ресторантите щяхме да организираме кухни за супа, които да осигуряват безопасна варена храна и стерилизирани чаши и купички. Възложихме на екип да изнася труповете и да ги откарва с каруца до болницата. Моята задача беше да следя за употребата на орално рехидратиращия разтвор и да подготвям партидите.

Всички тези начинания бяха мащабни, а отговорностите — тежки, но нито един мъж или жена на събранието не се поколеба да ги поеме. Характерно за човешката природа е, че най-добрите качества, които бързо излизат наяве по време на криза, често най-трудно се проявяват във времена на покой и благоденствие. Контурите на всички наши добродетели се оформят от бедите. Но имаше и друга причина, твърде далечна от добродетелта, за желанието да се нагърбя със задачите — причина, която се коренеше в срама. Моята съседка Радха боледува тежко два дни, преди да почине, а аз през цялото това време дори не подозирах. Бях смазан от чувството, че гордостта и високомерието ми са виновни по някакъв начин за болестта, че моята клиника бе изградена върху надменност — моята надменност, позволила на болестта да се размножава в петната на самонадеяността. Знаех, че нищо от стореното или пренебрегнатото от мен не е причинило епидемията. Знаех и че болестта щеше да нападне бордея рано или късно, със или без мен. Но не можех да се отърся от чувството, че самодоволството ми някак ме е превърнало в съучастник.

Само преди седмица празнувах с танци и пиене факта, че когато отворих малката си клиника, не дойде никой. Нито един мъж, жена или дете от всички онези хиляди, които се нуждаеха от моята помощ. Опашката за лечение, започнала със стотици преди девет месеца, най-сетне бе намаляла до нито един. И този ден аз танцувах и пих с Прабакер, сякаш бях излекувал целия бордей от болестите и неразположенията му. Сега, докато бързах по разкаляните пътеки към десетките болни, това празненство ми се струваше глупост и суета. Този срам бе примесен с вина. През двата дни, докато съседката ми Радха е лежала и умирала, аз се подмазвах на туристите в техните петзвездни хотели. Докато тя се е гърчела и мятала на влажния пръстен под, аз виках руум сървиса, за да поръчам още сладолед и палачинки.

Изтичах обратно в клиниката. Беше празна. Прабакер се грижеше за Парвати, Джони Пурата се беше заел да намира и изнася мъртвите. Джитендра, седнал на земята пред нашите колиби и скрил лице в шепи, потъваше в плаващите пясъци на своята скръб. Възложих му да направи няколко големи покупки за мен и да провери всички близки аптеки в района за разтвор. Гледах го как тътри крака по пътеката към улицата и се тревожех за него и за малкия му син Сатиш, също болен, когато в далечината видях жена, която вървеше към мен. Още преди да я позная, сърцето ми вече не се съмняваше, че е Карла.

Беше облечена със сал вар камиз — най-ласкателното облекло на света след сарито, в два нюанса на морскозеленото. Дългата туника беше в по-тъмен цвят, а панталоните отдолу, пристегнати в глезена — по-бледи. Носеше и дълъг жълт шал, преметнат по индийски към гърба. Черната й коса бе пригладена силно назад и вързана на тила. Прическата подчертаваше големите й зелени очи — зеленото на лагуните, в които плитката вода облива златния пясък, а също и черните й вежди и съвършената й уста. Устните й приличаха на меките хребети на пустинни дюни по залез, на гребените на вълни, които се срещат в пенливия си бяг към брега, на прибраните криле на ухажващи се птици. Движенията на тялото й, докато вървеше към мен по неравната пътека, приличаха на буреносен вятър, пробудил се сред горичка от млади върби.

— Какво правиш ти тук?

— Струвало си е да вземаш уроци в школата по чар, забелязвам — произнесе тя провлечено, съвсем по американски, вдигна вежда и изви устни в саркастична усмивка.

— Тук е опасно — намръщих се аз.

— Знам. Дидие срещнал един от тукашните ти приятели. Той ми каза.

— Е, и какво правиш тук?

— Дойдох да ти помагам.

— За какво да ми помагаш? — сопнах се, разгневен от тревогата си за нея.

— Да ти помагам… да вършиш онова, което вършиш тук. Да помагаш на другите. Ти не се ли занимаваш точно с това?

— Трябва да си отидеш. Не можеш да останеш. Твърде опасно е. Навсякъде мрат хора. Не знам колко по-зле ще стане.

— Няма да си тръгна — заяви тя спокойно, взряна решително в мен. Големите зелени очи сияеха непоколебимо. Никога не е била по-красива. — Ти не си ми безразличен и аз оставам с теб. Какво да правя?

— Но това е нелепо! — въздъхнах аз и прокарах безсилно пръсти през косата си. — Тъпо е, по дяволите!

— Слушай — отвърна тя и ме изненада с широка усмивка, — да не мислиш, че си единственият, който има нужда да спасява? А сега ми обясни спокойно какво да правя.

Наистина имах нужда от помощ, не само във физическия труд и грижите за хората, но и заради съмненията, страха и срама, които пулсираха в гърлото и в гърдите ми. Има ирония в храбростта и причините да я ценим толкова. Тя е в това, че ни е по-лесно да проявим храброст заради някой друг, отколкото само заради себе си. А и аз я обичах. Истината беше, че докато думите ми я гонеха, за да не пострада, сърцето ми, този фанатик, заговорничеше с очите ми да остане.

— Ами, има много работа за вършене. Но внимавай! При първия признак, че… че не ти е добре, се мяташ на такси и отиваш при приятеля ми Хамид. Той е лекар. Договорихме ли се?

Тя се пресегна и постави дългата си тясна длан в моята. Стисна ръката ми силно и уверено.

— Договорихме се. Откъде започваме?

Започнахме с обиколка из бордея — посещавахме болните и раздавахме пакети с разтвор. Вече повече от сто души проявяваха симптомите на холера и половината от тях бяха тежки случаи. Задържахме се само минути при всеки болен и пак ни отне двайсет часа. Постоянно в движение, ние пиехме бульон или силно подсладен чай от стерилни чаши — това беше единствената ни храна. Чак вечерта на следващия ден седнахме за първи път да се нахраним нормално. Бяхме изтощени, но гладът ни накара да се нахвърлим на горещите роти и зеленчуците. После, поосвежени, тръгнахме отново, за да обиколим най-тежко болните.

Работата беше мръсна. Думата холера идва от гръцкото kholera, което значи диария. Диарията при това заболяване има изключително противна миризма и никога не можеш да привикнеш към нея. Всеки път, когато влизахме в колибата при болен, се борехме с гаденето. А когато повърнеш, то се усилва още повече.

Карла беше мила и любезна, особено с децата, и вдъхваше увереност на семействата. Запазваше чувството си за хумор въпреки вонята и безкрайното навеждане, за да вдигнеш, почистиш и утешиш хората в тъмните влажни коптори, въпреки болестта, умиращите и страха, че и ние ще се разболеем и умрем, когато епидемията се разрасна. Четирийсет безсънни часа тя се усмихваше всеки път, когато обърнех към нея жадните си очи. Бях влюбен в нея и дори тя да беше мързелива, страхлива, стисната или с лош нрав, пак щях да я обичам. Но тя беше смела, състрадателна и щедра. Трудеше се здраво и беше вярна приятелка. И някак си през тези часове на страх, страдание и смърт аз откривах нови начини и причини да харесвам жената, която вече обичах с цялото си сърце.

В три часа сутринта на втората нощ настоях тя да поспи, а и двамата да поспим, преди умората да ни смаже. Тръгнахме обратно по тъмните пусти пътеки. Нямаше Луна, а звездите пронизваха черния небесен купол с ярко сияние. На едно необичайно широко място, където се събираха три пътеки, аз се спрях и вдигнах ръка, за да дам знак на Карла да мълчи. Чуваше се едва доловимо драскане, шумолене и шушнене, сякаш шумолеше тафта или мачкат целофан. В тъмното не можех да разбера откъде идва шумът, но знаех, че е наблизо и се приближава все повече. Протегнах ръка назад, за да хвана Карла, притиснах я до гърба си и се заобръщах наляво и надясно, за да се ориентирам откъде идва звукът. И те дойдоха — плъховете.

— Не мърдай! — предупредих я с дрезгав шепот и я притиснах още по-силно. — Стой съвсем неподвижно! Когато не мърдаш, те те мислят за част от мебелировката. Мръднеш ли, ще те ухапят!

Плъховете прииждаха — стотици, а после хиляди: черни вълни от тичащи, цвърчащи гадини, които се изливаха от пътеките и заливаха краката ни като придошла река. Бяха грамадни, по-големи от котки, тлъсти и мазни. Търчаха в орда по пътеките и се прескачаха по два, по три. Търчаха покрай нас и ние тънехме в тях до глезените, после и до пищялите, до коленете, катереха се един върху друг и се блъскаха в краката ми със страшна сила. Зад нас те потъваха в нощта, към канализационните тръби на кулите с богаташките апартаменти, както всяка нощ, докато мигрираха от близките пазари през бордея. Стори ми се, че черните пълчища от тракащи със зъби плъхове прииждаха десетина минути, въпреки че не можеше да е толкова дълго. Най-сетне се махнаха. Пътеките бяха почистени от отпадъци и боклуци, тишина задръсти въздуха.

— Какво… беше това… мамка му? — попита тя, зяпнала от ужас.

— Проклетите гадини минават оттук всяка нощ по това време. На никого не му пречи, защото поддържат чистотата и не те закачат, ако си в колибата си или спиш на земята навън. Но ако им пречиш и се паникьосаш, ти се покатерват и те почистват така добре, както и пътеките.

— Трябва да ти призная, Лин — каза тя с уверен глас, но с все така разширени от страх очи. — Знаеш как да забавляваш момичетата.

Смазани от умора и успокоени, че не сме пострадали, се вкопчихме един в друг и се затътрихме към моята клиника-дом. Постлах едно одеяло на голата земя и легнахме на него, подпрели гърбове в купчина други одеяла. Прегърнах я. Дъжд ръмеше под платнената тента. Някъде някой извика дрезгаво в съня си и напрегнатият безсмислен звук завръхлита от сън в сън, докато най-сетне глутница подивели кучета, кръстосващи край бордея, не зави в отговор. Твърде преуморени, за да заспим, с изтощени тела, притиснати и тръпнещи от сексуално напрежение, ние лежахме будни и болезнено, къс по къс, Карла ми разказа своята история.

Беше родена в Швейцария, в Базел, единствено дете. Майка й — италиано-швейцарка, а баща й — швед. Били хора на изкуството — баща й художник, а майка й — колоратурно сопрано. Спомените на Карла Сааранен за ранното й детство бяха най-щастливите в живота й. Младата творческа двойка била популярна, а домът им бил място за срещи на поети, музиканти, актьори и други артисти в космополитния град. Карла израснала, говорейки свободно четири езика, и прекарвала дълги часове в разучаване на любимите арии с майка си. В ателието на баща си тя гледала как той омагьосва празните платна с всички цветове и форми на своята страст.

После един ден Иша Сааранен не се върнал от своя изложба в Германия. Около полунощ местната полиция съобщила на Анна и Карла, че колата му изскочила от шосето по време на снежна буря. Бил мъртъв. Само за година нещастието съсипало хубостта на Анна Сааранен, убило прекрасния й глас и най-накрая задушило живота й. Тя взела свръхдоза приспивателно. Карла останала сама.

Вуйчо й живеел в Америка, в Сан Франциско. Сирачето било само на десет години, когато стояло с този непознат на гроба на майка си, а после заминало с него, за да расте в семейството му. Марио Пачели бил щедър и грамаден, същински мечок, отнасял се към Карла с обич, доброта и искрено уважение. Приел я в семейството си като равна на собствените му деца във всяко едно отношение. Често й казвал, че я обича и че се надява и тя да го обикне някога и му даде част от обичта към мъртвите й родители, която знаел, че пази заключена в себе си.

Но нямало време тази обич да покълне. Вуйчо й Марио загинал при злополука по време на скално катерене три години след пристигането й в Америка и грижите за нея поела вдовицата му Пинелъпи. Леля Пени завиждала на девойката за красотата и войнствения и, плашещ интелект — качества, които нейните три деца не притежавали. Колкото по-силно сияела Карла в сравнение с другите деца, толкова повече я мразела леля й. „Няма подлост, по-злобна и жестока, от възникналата по съвсем неоправдани причини.“ Леля Пени лишавала Карла от всичко, наказвала я своеволно, постоянно я биела и унижавала, само дето не я изхвърлила на улицата.

Принудена сама да изкарва пари за нуждите си, Карла работела всяка вечер след училище в местен ресторант, а в почивните дни — като детегледачка. Един от бащите, за които работела, една гореща лятна вечер се върнал по-рано, сам. Връщал се от купон и бил пиян. Тя го харесвала — бил хубавец и от време на време си мечтаела за него. Когато прекосил стаята и застанал до нея в онази знойна лятна нощ, вниманието му я поласкало, въпреки че лъхал на вино и гледал оцъклено. Той я докоснал по рамото и тя се усмихнала. Това била последната й усмивка за много дълго време.

Никой, освен Карла не го нарекъл изнасилване. Той казал, че Карла го подмамила, а леля й взела неговата страна. Петнайсетгодишното сираче от Швейцария напуснало дома на леля си и никога повече не я потърсило. Преместила се в Лос Анджелис, намерила си работа, деляла квартира с друго момиче и започнала да се оправя сама. Но след изнасилването загубила онази обич, която израства в доверие. Други чувства се запечатали в нея — приятелство, състрадание, сексуалност, но онази обич, която вярва и се доверява на постоянството на друго човешко сърце, романтичната любов, била изгубена.

Тя работела, пестяла и посещавала вечерно училище. Мечтата й била да успее да постъпи в университет — в който и да е университет, където и да било — и да учи английска и немска литература. Но младият й живот бил твърде съсипан и твърде много нейни любими хора били мъртви. Не могла да завърши никакъв образователен курс. Не можала да се задържи на никоя работа. Блуждаела и започнала сама да се учи — четяла всичко, което й вдъхвало сили и надежда.

— И после?

— И после — заговори тя бавно, — един ден се качих на самолет за Сингапур и се запознах с бизнесмен, индийски бизнесмен, и животът ми… просто… се промени завинаги.

Тя въздъхна шумно — не знаех дали от отчаяние, или просто от умора.

— Радвам се, че ми го каза.

— Какво съм ти казала?

Тя се мръщеше и тонът й беше остър.

— Че ми разказа… за живота си — отвърнах.

Тя се успокои.

— Недей — тя си позволи малка усмивка.

— Не, сериозно. Радвам се и ти благодаря, че ми се довери дотолкова, че да… заговориш за себе си.

— И аз го казах сериозно — настоя тя усмихнато. — Недей… да го казваш… да споменаваш нищичко за това… на никого. Става ли?

— Става.

Умълчахме се. Някъде наблизо плачеше бебе и чувах как майка му го успокоява, нареждайки срички, нежни и в същото време едва доловимо сърдити.

— Защо ходиш в „При Леополд“?

— Защо питаш? — попита ме тя сънено.

— Не знам, просто се чудя.

Тя се засмя със затворена уста, дишаше през носа. Главата й се отпусна на рамото ми. В тъмното чертите на лицето й бяха меки, а очите й блестяха като черни перли.

— Искам да кажа, Дидие и Модена, и Ула, дори и Лети и Викрам — всички те някак си се вписват там. Но не и ти. Ти не им подхождаш.

— Мисля… че те ми подхождат, въпреки че аз не им подхождам — въздъхна тя.

— Разкажи ми за Ахмед — помолих я. — За Ахмед и Кристина.

В отговор тя мълча толкова дълго, че я помислих за заспала. После заговори — тихо, равно и без прекъсване, все едно даваше показания на процес.

— С Ахмед бяхме приятели. Той беше най-добрият ми приятел, за кратко, беше ми нещо като брата, който никога не съм имала. Идваше от Афганистан, бил ранен във войната. Дошъл в Бомбай, за да се съвземе — в известен смисъл това важеше и за двама ни. Раните му бяха толкова тежки, че никога не успя напълно да оздравее. Както и да е, ние се утешавахме един друг, би могло да се каже, и много се сближихме. Той беше завършил в Кабулския университет и говореше отлично английски. Говорехме за книги и за философия, за музика, изкуство и храна. Беше прекрасен и благороден мъж.

— И нещо му се случи — подсказах аз.

— Да — позасмя се тя. — Срещна Кристина, това му се случи. Тя работеше за Мадам Жу. Беше италианка, много тъмна и красива. Дори аз ги запознах — една вечер, когато тя дойде в „При Леополд“ с Ула. И двете работеха в Двореца.

— Ула е работила в Двореца?

— Ула беше едно от най-популярните момичета, работило някога при мадам Жу. После тя напусна Двореца. Маурицио имаше връзка в немското консулство. Искаше да смаже колелцата на някаква далавера, която въртеше с германеца, и разбрал, че онзи бил луд по Ула. С много убеждения от страна на консулския служител и със собствените си спестявания Маурицио успял да откупи свободата на Ула. Накарал я да върти онзи от консулството, докато му свърши… онова, дето искал да му свърши. И после го зарязал. Онзи се побъркал, така чух, и си пръснал мозъка. Маурицио вече бил успял да накара Ула да работи, за да си изплати дълга към него.

— Знаеш ли, започнал съм да развивам силна неприязън към Маурицио.

— Лайняна работа, така си е. Но поне тя се освободи от мадам Жу и Двореца.

— За това трябва да отдам дължимото на Маурицио — той доказа, че е възможно; преди това никоя не беше успяла да се измъкне — не и без да й залеят лицето с киселина. Когато Ула се измъкна от мадам Жу, и Кристина поиска да се измъкне. Мадам Жу беше принудена да пусне Ула, но за нищо на света не искаше да се раздели и с Кристина. Ахмед беше лудо влюбен в нея и отиде в Двореца късно една нощ, за да се разбере с мадам Жу. И аз трябваше да отида с него. Имах си вземане-даване с мадам Жу — водех бизнесмени по поръчка на шефа ми и те пилееха там много пари, знаеш го. Мислех, че тя ще ме изслуша. Но после ме извикаха по работа… работа… беше… важен контакт… не можех да откажа. Ахмед отиде сам в Двореца. Откриха тялото му и тялото на Кристина на другия ден, в една кола на няколко преки от Двореца. Ченгетата… казаха, че и двамата са взели отрова като Ромео и Жулиета.

— Мислиш, че тя, мадам Жу, го е направила, и обвиняваш себе си, така ли?

— Нещо такова.

— За това ли говореше тя онзи ден през металната решетка, когато измъкнахме Лиса Картър? Затова ли се разплака?

— Щом искаш да знаеш — каза тя тихо с глас, изгубил цялата си мелодичност и лишен от всякакви чувства, — тя ми разказваше какво им е сторила, преди да заповяда да ги убият. Разказваше ми как си е играла с тях, преди да умрат.

Стиснах челюсти и се заслушах в свистенето на въздуха през носа ми, докато и двамата не започнахме да дишаме в еднакъв ритъм.

— Ами ти? — попита тя най-сетне. Вече затваряше очи по-бавно и ги отваряше по-рядко. — Чухме моята история. Кога ще ми разкажеш твоята?

Оставих дъждовната тишина да затвори очите й последна. Тя заспа. Знаех, че не сме чули нейната история. Не цялата. Знаех, че малките цветни петънца, които беше изключила от разказа си, са не по-малко важни от широките мазки, с които го бе нарисувала. Казват, че дяволът се крие в подробностите, и познавах добре дяволите, които се спотайваха и дебнеха в подробностите от моята история. Но тя ми беше дала куп нови съкровища. През този уморен, изпълнен с шепот час бях научил за нея повече, отколкото за всичките досегашни месеци. Влюбените намират своя път чрез такива проникновения и споделяне — те са звездите, по които се ориентираме в океана на страстта. А най-ярки сред тези звезди са скърбите и страданията. Най-ценният дар, който можеш да поднесеш на любимия, е твоето страдание. Затова аз поех всяка тъга, която тя ми довери, и я сложих на небето.

Някъде навън в нощта Джитендра оплакваше жена си. Прабакер бършеше плувналото в пот лице на Парвати с червения си шал. Сгушени върху одеялата, нашите тела лежаха едно до друго, уморени — тя, заспала дълбоко — обкръжени от болест и надежда, смърт и дързост. Поднесох меките, отпуснати, спящи пръсти на Карла към устните си и й дарих сърцето си завинаги.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Загубихме девет души в холерната епидемия, шест от тях — малки деца. Сатиш, единственият син на Джитендра, оцеля, но двама от най-добрите приятели на момчето починаха. И двамата учеха с ентусиазъм английски в моите часове. Шествието от деца, което тичаше с нас подир носилките с малките телца, окичени с гирлянди от цветя, ридаеше така жално, че мнозина непознати по оживените улици спираха да се помолят и усещаха как внезапни сълзи опарват очите им. Парвати се пребори с болестта и Прабакер две седмици се грижи за нея, а нощем спеше пред дома й на парче найлон. Сита зае мястото на сестра си в чайната на баща им и колчем Джони Пурата влезеше или минеше оттам, очите й неизменно го следяха, бавно й потайно като сянката на пристъпващ леопард.

Карла остана шест дни — най-тежките, и дойде няколко пъти през следващите седмици. Когато степента на зараза спадна до нулата и кризата при най-тежко болните премина, аз се изкъпах с три кофи вода, преоблякох се в чисти дрехи и се запътих към туристическия район да си търся клиенти. Нямах пукната пара. След поройните дъждове много от кварталите на града бяха наводнени и това усложняваше живота както на амбулантните търговци, наркопласьорите, гидовете, акробатите, сводниците, просяците и черноборсаджиите, които си изкарваха хляба на улицата, така и на многобройните бизнесмени, чиито магазини бяха наводнени.

Конкуренцията в „Колаба“ за доларите на туристите беше незлобива, но недвусмислена и в нея се влагаше творчество. Йеменските улични търговци размахваха кинжали и ръчно бродирани откъси от Корана. Високи, красиви сомалийци предлагаха гривни, изработени от смачкани сребърни монети. Художници от Ориса излагаха изображения на Тадж Махал, изрисувани върху сушени и изгладени листа от папая. Нигерийци продаваха резбовани абаносови бастуни с остриета, скрити в спираловидните им дръжки. Ирански бежанци претегляха унции шлифован тюркоаз на пиринчени везни, окачени по клоните на дърветата. Продавачи на тимпани от Утар Прадеш, понесли по шест-седем тимпана, подхващаха кратки импровизирани концерти при най-малкия признак на интерес от страна на някой турист. Изгнаници от Афганистан предлагаха тежки, ефектни сребърни пръстени с гравирани писмена на пущу, инкрустирани с аметисти колкото гълъбово яйце.

Из тази бъркотия от търговци се провираха онези, които си изкарваха прехраната с обслужване на дюкянджиите и уличните търговци — продавачи на храмови благовония, над чиито подноси се носеха копринени струи дим, чистачи на печки, мъже, които разпухваха дюшеци и чистеха уши, масажираха крака, ловяха плъхове, разнасяха храна и чай, предлагаха газови бутилки, цветари, перачи, водоносци и всякакви други. Между тях, между търговците и туристите лъкатушеха танцьори, певци, акробати, музиканти, гадатели, храмови прислужници, огнегълтачи, маймунари, змиеукротители, мечкари, просяци, самобичуващи се мъже и мнозина други, които се изхранваха по оживените улици, а нощем се прибираха по бордеите.

Всеки от тях рано или късно нарушаваше по някакъв начин закона в търсене на бърза печалба. Но най-пъргавите разузнавачи с най-острия поглед от всички улични хора бяхме тези, които нарушавахме закона професионално — черноборсаджиите. Улицата ме прие в тази сложна мрежа от далавери и мошеници по няколко причини. Първо, аз работех само с туристи — твърде предпазливи или прекалени параноици, че да се обърнат към индийци. Ако аз не ги поемех, никой нямаше да ги поеме. Второ, без значение какво искаха те, аз винаги ги водех точно при нужния индийски бизнесмен, никога не сключвах сделките сам. И трето, не бях алчен — моята комисиона винаги съответстваше на стандарта, определен от приличните, самоуважаващи се мошеници из целия град. Освен това, когато комисионата беше достатъчно голяма, се стараех да влагам обратно пари в кварталните ресторанти, хотели и просяшки купички.

Имаше и нещо друго, нещо далеч по-неосезаемо, но може би още по-важно от комисионите и тънкостите във войната за територия. Това, че един бял чужденец — мъж, който повечето от себе си смятаха за европеец — се е настанил толкова умело и удобно в калта, почти на дъното на техния свят, предизвикваше дълбоко задоволство у индийците на улицата. Присъствието ми, предизвикващо любопитна смесица от гордост и срам, узаконяваше техните престъпления. Онова, което вършеха ден след ден, нямаше как да е толкова ужасно, щом и един гора вършеше същото редом с тях. Моето падение ги издигаше, защото те, в края на краищата, не бяха по-лоши от Линбаба, образования чужденец, който живееше от престъпления и бачкаше на улицата също като тях.

Нито пък бях единственият чужденец, който се препитаваше от Черния пазар. Имаше европейски и американски наркопласьори, сводници, фалшификатори, измамници, търговци на скъпоценни камъни и контрабандисти. Сред тях имаше двама с името Джордж: единият канадец, а другият — англичанин. Бяха неразделни приятели, които от години живееха на улицата. Като че никой не знаеше фамилните им имена. За да ги различават, ги наричаха според зодиите им — Джордж Скорпиона и Джордж Близнака. Зодиакалните Джорджовци бяха наркомани, които бяха продали паспортите и последните си ценности, а после се заловили с хероиновите пътешественици — с туристите, дошли в Индия да се друсат здравата с хероин една-две седмици и да се върнат на сигурно място в страните си. Броят на тези туристи беше изненадващо голям и Зодиакалните Джорджовци живуркаха от далаверите с тях.

Ченгетата следяха и мен, и Джорджовците, и останалите чужденци, които бачкахме на улицата, и бяха съвсем наясно какви ги вършим. Но бяха преценили доста точно, че не вредим кой знае колко и ставаме за бизнес на черния пазар, който им носеше рушвети и други облаги. Те прибираха своя дял от наркопласьорите и чейнджаджиите и не ни закачаха. Не закачаха и мен.

На този първи ден след холерната епидемия изкарах към двеста щатски долара за три часа. Не бяха много, но реших, че ми стигат. Дъждът, изсипал се сутринта, бе намалял до задушна, приспивна киша, която понякога продължава с дни. Седях и пиех прясно изцеден сок от захарна тръстика под раирана тента близо до хотел „Президент“, недалече от бордея, когато Викрам се мушна под нея, за да се скрие от дъжда.

— Здравей, Лин! Пич, как я караш? Ебати шибания дъжд, йаар.

Ръкувахме се и аз му поръчах сок от захарна тръстика. Той бутна назад черната си широкопола шапка и тя увисна на гърба му. Черната му риза беше избродирана с бели фигури покрай бието с копчетата. Белите фигури размахваха ласа над главите си. Коланът му беше направен от американски сребърни долари, свързани един с друг, и се закопчаваше с кръгла изпъкнала катарама. Черните фламенко панталони бяха избродирани с фини бели орнаменти отстрани на крачолите, завършващи с по три малки сребърни копчета. Ботушите му със скосени токове бяха украсени с кръстосани кожени ремъци, закопчани отстрани с тока.

— Времето не става за езда, а?

— Стига, бе! — изфуча той. — Чул си за Лети и коня? Божичко! Та това беше преди седмици, заеби. Ебати, откога не съм те виждал.

— Как върви с Лети?

— Кофти — въздъхна той, но усмивката му беше все така щастлива. — Но мисля, че тя ще дойде, йаар. Тя е много специална мацка. Трябва цялата й омраза да изтече, за да може да се впусне в любовта. Но аз ще я спечеля, ако ще цял свят да разправя, че съм луд.

— Аз не те мисля за луд, защото я сваляш.

— Така ли?

— Не. Тя е прелестно момиче. Страхотно момиче. Ти си свестен. И вие си приличате повече, отколкото си мислят хората. И двамата имате чувство за хумор и обичате да се смеете. Тя не може да понася лицемери, ти също. А и смятам, че се интересувате от живота по сходен начин. Според мен сте хубава двойка или поне ще бъдете. И мисля, че в края на краищата ще я спечелиш, Викрам. Виждал съм я как те гледа, дори и когато те прави на нищо. Тя толкова те харесва, че е длъжна да те кастри. Такава си е тя. Продължавай да упорстваш и накрая ще я спечелиш.

— Лин… Слушай, човече. Това е то! Ебати! Кефиш ме. Искам да кажа, страшно е, йаар. Оттук нататък съм ти приятел. Аз съм ти шибан кръвен брат, човече. Ако имаш нужда от нещо, обади ми се. Дадено?

— Разбира се — усмихнах се аз. — Дадено.

Той се умълча, загледан в дъжда. Къдравата му черна коса отзад вече стигаше до яката, а отпред и отстрани беше подрязана. Мустаците му бяха придирчиво подрязани в тънка ивица, малко по-дебела от линията, която би оставил черен флумастер. Профилът му беше внушителен — полегатото чело преминаваше в ястребов нос, издаден над плътни, строги устни и категорично издадена челюст. Когато се обърна към мен обаче, над всичко властваха очите, а те бяха млади, любопитни и блеснали от веселие.

— Знаеш ли, Лин, аз наистина я обичам — каза той тихо. Погледът му се плъзна надолу към тротоара, а после бързо се устреми нагоре. — Наистина обичам това английско маце.

— Знаеш ли, Викрам, наистина я обичам — изимитирах аз тона му и сериозната му физиономия. — Наистина я обичам тази каубойска риза.

— Какво, тази вехтория ли? — подсмя се той. — Ебати, пич, вземай я!

Той скочи от столчето и започна да се разкопчава.

— Не! Не! Само се шегувах!

— Какво, значи не харесваш ризата ми?

— Не съм казал такова нещо.

— Ама какво й е на шибаната ми риза?

— Нищо й няма на шибаната ти риза. Просто не я искам.

— Късно е, пич! — ревна той, смъкна ризата си и ме замери с нея. — Късно е!

Под ризата беше облечен с черен потник, а черната шапка все така висеше на гърба му. На тезгяха на бармана, който приготвяше сока от захарна тръстика, имаше портативна уредба, която засвири нова песен от хитов индийски филм.

— Хей, обичам я тая песен, йаар — провикна се Викрам. — Усили го, баба! Аре, пълно каро!

Барманът послушно наду звука на макс, а Викрам започна да танцува, като подпяваше. С изненадваща елегантност и грация той се измъкна изпод наблъсканата с хора тента и затанцува под ръмящия дъжд. Само след минута вихрен танц той бе подмамил и другите младежи от тротоара и вече шестима, седмина, и накрая осем танцьори се смееха в дъжда, а всички ние ръкопляскахме, подвиквахме и крещяхме.

Викрам отново запристъпя към мен, сграбчи ме за китката с две ръце и ме задърпа да танцувам. Дърпах се и се опитах да го отблъсна, но доста ръце от улицата му помагаха и успяха да ме избутат сред танцьорите. Предадох се на Индия, както правех всеки ден тогава и както все още се предавам във всеки ден от моя живот, без значение къде по света се намирам. Затанцувах, следвайки стъпките на Викрам, а улицата ни аплодира.

След малко песента свърши и когато се обърнахме, видяхме под тентата Лети, която ни гледаше и нескрито се забавляваше. Викрам се втурна да я поздрави, отидох и аз при тях, отръсквайки се от дъжда.

— Не ми го казвай! Не искам да знам! — тя се усмихна и вдигна длан, за да накара Викрам да мълчи. — Какво правиш насаме у вас под душа, си е твоя работа. Здравей, Лин. Как си, сладур?

— Много добре, Лети. Достатъчно мокър ли съм за теб?

— Вашият танц за дъжд като че ли е свършил работа. Карла трябваше да дойде по това време тук, за да се срещне с мен и Викрам. Отиваме на джаз концерт в „Махим“. Но не може да мръдне от „Тадж“ заради наводнението, току-що се обади да ми каже. Целият Гейтуей е наводнен. Лимузините и такситата плават като хартиени лодки, а гостите не могат да излязат. Закъсали са в хотела, и нашата Карла е закъсала там, такива работи.

Огледах се бързо и забелязах, че Шанту, братовчедът на Прабакер, продължава да седи в своето такси, паркирано заедно с още няколко пред ресторанта, където го видях по-рано. Погледнах часовника — си. Беше три и половина. Знаех, че всички местни рибари се връщат по това време на брега с улова. Пак се обърнах към Викрам и Лети.

— Извинявайте, трябва да тръгвам! — Набутах ризата в ръцете на Викрам. — Благодаря за ризата, пич, но ще си я взема другия път. Пази ми я!

Бръкнах през прозореца на таксито на Шанту, включих брояча и скочих вътре. Лети и Викрам ни помахаха, когато профучахме край тях. Докато пътувахме към „коли“ селището, съседно на нашия бордей, обясних моя план на Шанту. Уморена усмивка се изписа на мургавото му прорязано от бръчки лице, той заклати глава в почуда, но пришпори очуканото такси по краткия, залят от дъжда път.

В рибарското селище си осигурих подкрепата на Винод, пациент на клиниката ми и един от най-близките приятели на Прабакер. Той избра една от по-леките си плоскодънни лодки, вдигнахме я на покрива на таксито и се върнахме обратно в квартала на хотел „Тадж“, близо до Радио Клуб Хотел.

Шанту караше таксито шестнайсет часа на ден, шест дни от седмицата. Беше решен да осигури на сина и двете си дъщери си по-добър живот от своя. Пестеше пари за образованието им и за голямата зестра, която бе длъжен да осигури, за да се омъжат добре момичетата. Постоянно беше изтощен и затрупан от грижите — и ужасни, и тривиални — на бедността. С рибата, която ловеше в морето с тънките си, но силни ръце, изхранваше родителите си, жена си и петте си деца. По своя инициатива беше създал кооператив заедно с още двайсет бедни рибари. Това събиране на средствата им даваше известна сигурност, но доходите му рядко стигаха за лукс като нови сандали, учебници или три пъти ядене за деня. Ала когато разбраха какво искам да направя и защо, нито Винод, нито Шанту не пожелаха да приемат пари от мен. Настоявах да им ги дам, дори се опитах да им ги пъхна насила в пазвата, но те не ми позволиха. Бяха бедни, уморени и разтревожени, но бяха индийци, а всеки индиец ще ви каже, че любовта може и да не е измислена в Индия, но несъмнено там са я довели до съвършенство.

Пуснахме дългата плоскодънна лодка в плитката вода по наводнената улица близо до Радио Клуб, недалеч от Къща за гости „Индия“ на Ананд. Шанту ми даде дъждобрана, който обличаше, когато таксито се повреди, и опърпаната черна шофьорска шапка, която му служеше за талисман. Потеглихме с Винод към хотел „Тадж Махал“ и Шанту ни махна. Плавахме по улицата, обикновено препълнена с таксита, камиони, мотоциклети и частни коли. С всеки замах на прътите водата ставаше все по-дълбока. Накрая, на ъгъла с Бест стрийт, където започваше комплексът „Тадж Махал“, тя вече беше дълбока до кръста.

Околностите на хотела се бяха наводнявали многократно. Той беше построен върху висока платформа от фелдшпатни и гранитни блокове. Десет мраморни стъпала водеха към всеки от широките входове. През онази година водите бяха дълбоки, стигаха до предпоследното стъпало. Колите плаваха, носеха се безпомощно и се скупчваха покрай стената, обграждаща голямата арка на паметника „Портата на Индия“. Нарочихме лодката право към стъпалата на главния вход. Порталът и фоайето гъмжаха от хора — богати бизнесмени, които гледаха как лимузините им бълбукат и се носят по течението в дъжда, от жени в скъпи рокли на местни и чужди дизайнери, актьори и музиканти, пременени по модата синове и дъщери.

Карла излезе напред, все едно ме очакваше, пое ръката, която й подадох и се качи в лодката. Метнах дъждобрана на раменете й и тя седна в средата на лодката. Дадох й шапката. Нахлупи я накриво, по гаменски, и потеглихме. Винод подкара към „Портата“. Щом влязохме във величествената й сводеста зала, той запя. Паметникът имаше поразителна акустика. Любовната му песен екна и заби камбаната във всяко сърце, до което достигна.

Стигнахме стоянката за таксита пред Радио Клуб Хотел. Подадох ръка на Карла да й помогна да слезе, но тя скочи на тротоара до мен и двамата се вкопчихме един в друг. Под козирката на шапката очите й изглеждаха по-тъмнозелени. В черната й коса блещукаха дъждовни капки. Дъхът й бе напоен със сладкото ухание на канела и кимион.

Отдръпнахме се един от друг и аз отворих вратата на едно такси. Тя ми върна шапката и дъждобрана и се настани на задната седалка. Не беше продумала, откакто я бях взел с лодката. Обърна се към шофьора:

— Махим — рече тя. — Чало! Квартал „Махим“. Да тръгваме!

Щом таксито се отлепи от бордюра, тя отново ме погледна. Очите й заповядваха и искаха — не можах да реша. Гледах как таксито се отдалечава. Винод и Шанту, също загледани, ме тупнаха по раменете. Вдигнахме лодката на Винод обратно на покрива на колата. Седнах до Шанту, протегнах се през прозореца да крепя лодката и съзрях сред тълпата едно лице. Беше Раджан, прислужникът евнух на мадам Жу. Гледаше ме. Лицето му беше гаргойл: маска на злобата и ненавистта.

Споменът за това лице не ме остави чак докато се върнахме в рибарското селище, но когато разтоварихме лодката и Шанту прие да вечеря с мен и Винод, оставих образа на Раджановата злост да се стопи в паметта ми. Поръчах храна от местния ресторант и ни я донесоха на брега, още гореща, в метални контейнери. Подредихме кутиите на едно парче от старо платно и се настанихме да ядем под широк найлонов навес. Родителите, жената и петте деца на Винод се наредиха покрай платното до мен и Шанту. Дъждът продължаваше да вали, но въздухът беше топъл и лек ветрец откъм залива разхлаждаше влажната вечер. Нашият подслон на пясъчния плаж, до многобройните дълги лодки, гледаше към бушуващото море. Хапнахме бирияни с пиле, малай кофта, зеленчукова корма, ориз, — зеленчуци с къри, препържени парчета тиква, картофи, лук и карфиол, топъл хляб наан с масло, дал, пападам и чътни от зелено манго. Беше същински пир и радостта, която светеше в очите на децата докато ядяха, запали сияние в усмивките ни.

Върнах се с такси в туристическата зона на „Колаба“, когато се стъмни. Исках да наема стая в Къща за гости „Индия“ за няколко часа. Не се тревожех заради С-формуляра — знаех, че няма да ми се наложи да се подписвам в регистъра и Ананд няма да ме впише в списъка на гостите. Споразумението, което бяхме сключили преди месеци — същото, което важеше за повечето евтини хотели в града — ми позволяваше да му плащам директно на час, за да ползвам душа или да сключвам частни сделки в някоя от стаите от време на време. Исках да се избръсна. Исках поне половин час да кисна под душа, с много сапун и шампоан. Исках да поседя в банята с белите плочки, където можех да забравя за холерата, и да отмия и изтъркам от кожата си последните няколко седмици.

— О, Лин! Колко се радвам да те видя! — процеди Ананд през зъби, щом влязох във фоайето. Очите му лъщяха от напрежение, а издълженото му, хубаво лице беше мрачно. — Имаме проблем. Бързо ела!

Той ме заведе в една стая встрани от главния коридор. Някакво момиче ни отвори и заговори на италиански. Беше смутена, раздърпана. Косата й беше разрошена, сплъстена и нацапана с нещо, което приличаше на храна. Тънката й нощница висеше настрани и откриваше мършавото й, едва педя широко тяло. Ребрата й се четяха. Беше наркоманка — толкова друсана, че заспиваше, но в молбите й се долавяше вцепенена, сънлива паника.

На леглото лежеше младеж на около двайсет и осем години, единият му крак беше свлечен на пода. Беше гол до кръста, с разкопчани панталони. Едната му обувка се въргаляше на пода, а другата — още обута на левия му крак. Беше мъртъв.

Пулс нямаше. Сърцето му не туптеше. Не дишаше. Свръхдозата беше запратила тялото му в дълбокия черен кладенец, а лицето му беше синьо като небето в пет часа следобед в мрачен зимен ден. Вдигнах трупа на леглото и подпрях главата му с навит чаршаф.

— Лоша работа, Лин — отсече Ананд, подпрял с гръб затворената врата, за да не влезе някой.

Без да му обръщам внимание, започнах да правя на младежа сърдечен масаж. Беше ми твърде познато. Бях отървавал наркомани от свръхдоза, десетки от тях, когато самият аз се друсах. Бях го правил петдесет, осемдесет пъти в моята страна — натисках и вдъхвах живот на живите мъртъвци. Натисках сърцето на младежа и го карах да забие, и пълнех докрай дробовете му с въздух. След десет минути гърдите му изхъхриха и той започна да кашля. Коленичил до него, изчаквах да видя дали е достатъчно силен, за да диша сам. Дишането беше бавно, после се забави още повече, а после със сподавена въздишка спря — глух, безчувствен звук, като въздуха, излизащ през пукнатина сред камъните около гейзер. Започнах отново да му правя масаж. Беше изтощителен труд да вадя безжизненото му тяло от дъното на кладенеца с моите ръце и дробове.

Момичето припадна два пъти, докато се мъчех с приятеля й. Ананд я свестяваше с шамари. Три часа след идването ми в хотела двамата с него излязохме от стаята. Бяхме подгизнали от пот — ризите ни бяха мокри, сякаш сме стояли на дъжда, който барабанеше по прозорците. Двойката беше будна. Бяха ни сърдити, въпреки молбите на момичето за помощ, защото ги бяхме изкарали от насладата на наркотичното вцепенение. Затворих вратата. Знаех, че съвсем скоро някой друг в този град или в някой друг град ще затвори вратата им завинаги. Всеки път, когато наркоманите потъват в кладенеца, те потъват малко по-дълбоко и точно толкова малко по-трудно е да ги измъкнеш оттам.

Ананд ми беше длъжник. Измих се, избръснах се и приех дружеския му дар — изпрана и изгладена риза. После седнахме във фоайето и пихме чай. Колкото повече са ти задължени, толкова по-несимпатичен ставаш на някои хора. Други пък започват да те харесват едва след като изпаднат в дълг към теб. Задължението не тревожеше Ананд и ръкостискането му беше такова, каквото понякога при добрите приятели замества цял разговор.

Когато излязох на улицата, едно такси спря до мен. На задната седалка се возеше Ула.

— Лин! Можеш ли да се качиш за малко, моля те?

Тревогата или може би ужасът превръщаше гласа й в хленч. Страхлива гримаса сковаваше хубавото й бледо лице.

Настаних се до нея и таксито бавно потегли. Вътре миришеше на нейния парфюм и пуретите, които тя непрекъснато пушеше.

— Сийдха джао! — нареди тя на шофьора. Направо! — Имам проблем, Лин. Имам нужда от помощ.

Явно тази нощ щях да съм Белият рицар. Погледнах я в големите сини очи и се въздържах да се пошегувам или да започна да флиртувам с нея. Тя се страхуваше. Каквото и да беше я уплашило, погледът й все още беше в негов плен. Тя ме гледаше, но всъщност се взираше в страшното.

— Ох, извинявай — зарида внезапно тя, но после също така бързо се стегна. — Дори не те поздравих. Как си? От много отдавна не съм те виждала. Добре ли я караш? Много добре изглеждаш.

Напевният немски акцент придаваше на речта й ромоляща мелодичност, приятна за моя слух. Усмихнах й се. Цветните светлини се отразяваха в очите й.

— Добре съм. Какъв е проблемът?

— Трябва ми някой да дойде с мен, да е с мен в един след полунощ. В „При Леополд“. Аз ще съм там, и… трябва и ти да дойдеш там с мен. Можеш ли? Можеш ли да дойдеш?

— „При Леополд“ затваря в полунощ.

— Да — тя отново бе готова да избухне в плач. — Но аз ще съм там, в такси, паркирано отпред. Имам среща с един човек и не искам да съм сама. Можеш ли да дойдеш с мен?

— Защо аз? Защо не Модена или Маурицио?

— Имам ти доверие, Лин. Няма да отнеме много време… срещата. Ще ти платя. Не те моля да ми помогнеш безплатно. Ще ти платя петстотин долара, ако просто си там с мен. Ще дойдеш ли?

Дълбоко в себе си долових предупреждение — обикновено го долавяме, когато нещо толкова ужасно — че дори не можем да си го представим — ни дебне и се готви за скок. За да ни победи в честна борба, съдбата ни предупреждава и ние я чуваме, но не обръщаме внимание. Щях да й помогна, разбира се. Ула беше приятелка на Карла, а аз бях влюбен в Карла. Щях да й помогна заради Карла, дори и да не я харесвах. А аз много харесвах Ула — тя беше красива, достатъчно наивна и достатъчно жизнена, че симпатията ми да не се превърне в съжаление. Усмихнах се отново и помолих шофьора да спре.

— Разбира се. Не се безпокой, ще дойда.

Тя се наведе и ме целуна по бузата. Слязох от колата. Тя се хвана за прозореца и се наведе навън. Дъждовни капчици кацнаха по миглите й и тя запримига.

— Ще дойдеш? Обещаваш ли?

— Един след полунощ — казах твърдо аз. — „При Леополд“. Там съм.

— Обещаваш ли?

— Да — разсмях се аз. — Обещавам.

Таксито потегли и тя извика — жално и настоятелно. В тишината на нощта викът й прозвуча рязко, почти истерично:

— Не ме разочаровай, Лин!

Вървях пеш из туристическата зона без посока и мислех за Ула и бизнеса, който гаджето й Модена въртеше с Маурицио, какъвто и да беше той. Дидие ми каза, че преуспявали и печелели добре, но Ула ми се стори уплашена и нещастна. Дидие ми беше казал и още нещо, беше споменал за опасност. Опитах се да си спомня какви думи използва. Какви бяха? Ужасен риск… голямо насилие…

Разумът ми продължаваше да рови из тези мисли, когато се усетих, че съм излязъл на улицата на Карла. Минах покрай апартамента й на приземния етаж. Широките френски врати, които излизаха право на улицата, бяха отворени. Поривите на вятъра диплеха тюлените завеси, а вътре забелязах мекото жълто сияние на свещ.

Дъждът се усилваше, но някакво безпокойство, което нито можех да потисна, нито проумявах, ме караше да продължавам да вървя. Любовната песен на Винод, песента, накарала камбаните под купола на „Портата“ да зазвънят, не секваше в ума ми. Мислите ми се връщаха към лодката, плаваща по сюрреалистичното езеро, в което мусонът бе превърнал улицата. Погледът на Карла — заповеднически, настоятелен — превръщаше безпокойството в душата ми в ярост. Трябваше да спирам под дъжда и да си поемам дълбоко дъх. Задушавах се от любов и желание. Бях изпълнен с гняв и болка. Бях свил юмруци. Мускулите на ръцете, гърдите и гърба ми бяха страшно напрегнати. Сетих се за италианската двойка, наркоманите от хотела на Ананд и се замислих за смъртта и за умирането. Черното навъсено небе най-сетне се раздра. Светкавицата се вряза в Арабско море, последвана от оглушителните аплодисменти на гърма.

Затичах се. Дърветата бяха тъмни, листакът им — подгизнал. Самите те приличаха на малки черни облачета и всяко от тях сипеше дъжд. Улиците бяха пусти. Бягах сред бързи потоци вода, които отразяваха раздираното от светкавиците небе. Цялата самота и цялата любов, която познавах, се трупаха и смесваха в мен и най-сетне сърцето ми набъбна от любов към нея, както облаците горе бяха натегнали от дъжда. Тичах, тичах. И кой знае как отново се намерих на същата улица, пред нейния вход. Спрях, разкъсван от блясъка на светкавиците, а гърдите ми се надигаха от страстта, която продължаваше да бушува в неподвижното ми тяло.

Тя излезе на отворената врата, за да погледне небето. Беше облечена в тънка бяла нощница без ръкави. Погледите ни се срещнаха. Тя прекрачи прага, слезе по двете стъпала и тръгна към мен. Гръм разтърси улицата и блясъкът на светкавица изпълни очите й. Тя дойде в прегръдките ми.

Целунахме се. Устните ни някак оформяха мисли без думи — мислите, които имат чувства. Езиците ни се гърчеха и се плъзгаха в своите пещери на насладата. Езиците издаваха какви сме. Човеци. Влюбени. Устните се плъзнаха по целувката и аз я потопих в любов. И сам се предадох и се потопих в любовта.

Вдигнах я на ръце и я внесох в къщата, в стаята, която ухаеше на нея. Хвърлихме дрехите на теракотения под и тя ме поведе към леглото. Лежахме един до друг, но не се докосвахме. В разкъсвания от светкавици мрак капчиците пот и дъждовните капки по ръката й приличаха на безброй блещукащи звездици, а кожата й беше къс нощно небе.

Притиснах устни в небето и облизах звездите. Тя пое тялото ми в своето и всяко движение бе чародейство. Дишането ни бе като молитви, които целият свят редеше. Потта се стичаше на ручейчета в клисурите на насладата. Всяко помръдване бе каскада от сатенена кожа. Под кадифените наметала на нежността гърбовете ни тръпнеха конвулсивно в плам и тласкахме жарта, тласкахме мускулите да завършат онова, което съзнанието започва и телата винаги побеждават. Аз бях неин. Тя бе моя. Тялото ми бе нейната колесница и тя я водеше към Слънцето. Нейното тяло бе моя река и аз се превърнах в морето. И стонът, който сля накрая устните ни, бе онзи свят от надежда и мъка, който екстазът изцежда от любовниците, когато облее душите им в блаженство.

В кроткото дишащо безмълвие, което ни заля и погълна след това, вече нямаше нужди и лишения, и жажда, и болка — нямаше нищо, освен чистата, неизразима прелест на любовта.

— Мамка му!

— Какво?

— Божичко! Виж кое време е!

— Защо? Какво има?

— Трябва да тръгвам. — Скочих от леглото и награбих мокрите си дрехи. — Имам среща в „При Леополд“ и трябва да стигна там за пет минути.

— Сега? Тръгваш сега?

— Няма как.

— „При Леополд“ е затворен — намръщи се тя, надигна се и се подпря на купчината възглавници.

— Знам — смънках, докато си нахлузвах кубинките и ги връзвах. Дрехите и обувките ми бяха подгизнали, нощта бе все така влажна и топла. Бурята утихваше и бризът, полъхнал в задушния въздух, замириса. Коленичих до леглото, наведох се и целунах меката кожа на бедрото й. — Трябва да тръгвам. Дал съм дума.

— Толкова ли е важно?

Лека бръчка на раздразнение преряза челото ми. Ядосах се, че тя настоява и след като й казах, че съм дал дума — това би трябвало да е достатъчно. Но тя бе прекрасна в тази безлунна нощ и имаше право да се сърди. Аз нямах.

— Съжалявам — казах тихо и погалих гъстата й черна коса. Колко пъти бях жадувал да го направя, да протегна ръка и да я докосна, когато стояхме един до друг?

— Върви — каза тихо тя, втренчила се в мен като вещица. — Тръгвай.

Хукнах по „Артур Бандер Роуд“ към безлюдния пазар. Под белите си платнени покривала сергиите приличаха на покрити със саван трупове в хладилник на морга. Ехото на стъпките ми кънтеше, сякаш призраци тичаха с мен. Прекосих „Артур Бандер Роуд“ и тръгнах по „Мериуедър Роуд“, тичах покрай дърветата и високите блокове по булеварда, където онези милион хора, които всеки Божи ден минаваха оттук, сега ни се мяркаха, ни се чуваха.

На първото кръстовище завих наляво, за да заобиколя наводнените улици, и видях пред мен ченге на велосипед. Изтичах към средата на шосето и от една тъмна алея изскочи второ ченге с велосипед. Точно когато преполових страничната улица, в края й се появи първият полицейски джип. Чух втория джип зад мен, а после се зададоха и велосипедистите. Джипът спря до мен. Спрях и аз. Петима души слязоха и ме обкръжиха. Мълчаха — мълчание, пропито с такава възвишена заплаха, че ченгетата се опиваха от нея, а очите им блестяха ликуващо в тихия дъжд.

— Какво става? — попитах на марати. — Какво искате?

— Качвай се в джипа — изсумтя командирът на английски.

— Слушайте, аз говоря марати, не можем ли да… — започнах, но командирът ме прекъсна с груб смях.

— Знаем, че говориш марати, копелдако — отговори той на марати. Останалите се разсмяха. — Всичко знаем. А сега се качвай в шибания джип, шибаняк, или ще те пребием с патите и чак тогава ще те качим.

Качих се отзад в покрития с гюрук джип. Накараха ме да седна на пода и шестима мъже ме хванаха.

Изминахме двете кратки преки до полицейския участък в „Колаба“, срещу „При Леополд“. Забелязах, че улицата пред заведението е пуста. Ула я нямаше, а беше казала, че ще дойде. „Дали тя не ме е накиснала?“ — зачудих се. Сърцето ми думкаше от ужас. Беше глупаво, но въпреки това мисълта загриза като червей всички защити, които бях издигнал в ума си.

Нощният дежурен беше пълен, набит жител на щата Махаращра, който също като мнозина от колегите му полицаи се беше нацедил в униформа, поне два размера по-малка от необходимото. Хрумна ми, че неудобствата, които му причинява, можеха да обяснят злобното му настроение. Нито в него, нито в останалите десет ченгета около мен нямаше и капка веселост. Почувствах перверзно желание да се разсмея на глас в надвисналото навъсено, изпълнено с тежко дишане мълчание. После дежурният заговори на хората си и напиращият ми смях угасна.

— Отведете това копеле и го пребийте — каза той сухо. И да знаеше, че говоря марати и го разбирам, с нищо не се издаде. Говореше на хората си, все едно мен ме няма там. — Пребийте го здравата. Теглете му един як бой. Без счупени кокали, ако може, но го смачкайте, а после го хвърлете в килията при останалите.

Побягнах. Изтръгнах се от полицейския кръг, прескочих с един скок стълбището пред стаята на дежурния и хукнах през застлания с чакъл двор. Това беше глупава грешка и не беше последната, която щях да направя през следващите няколко месеца. „Грешките са като нещастните любови — беше казала веднъж Карла. — Колкото повече се учиш от тях, толкова повече ти се иска да не те бяха сполитали.“ С моята грешка онази нощ успях да стигна до главния вход на участъка, където катастрофирах в група арестанти и се строполих сред кълбото от овързани безпомощни мъже.

Ченгетата ме завлякоха обратно в стаята на дежурния; ритаха ме и ме ръгаха. Вързаха ръцете ми зад гърба с грубо конопено въже, а после ми свалиха кубинките, преди да пристегнат краката. Ниският дебел дежурен извади намотано въже и заповяда да ме овържат от глезените до раменете. Дишаше тежко от гняв и наблюдаваше как ме омотават толкова здраво, че заприличах на египетска мумия. После ме замъкнаха в съседната стая, вдигнаха ме и ме окачиха с лице надолу на кука, висяща до към гърдите ми, като я промушиха през няколко въжени примки откъм гърба.

— Аероплан… — изръмжа през зъби дежурният.

Въртяха ме все по-бързо и по-бързо. Куката опъна въжетата на ръцете ми, а главата ми увисна надолу на една височина с краката ми. Въртяха ме и аз загубих представа къде е горе и къде — долу. После започна побоят.

Петима-шестима мъже заудряха силно и на често тялото ми, което продължаваше да се върти. Пръчките им плющяха по кожата. Болезнените удари се врязваха през въжетата и се сипеха по лицето, ръцете, краката и стъпалата. Усещах, че кървя. Писъците напираха в гърлото ми, но аз стиснах зъби и дори не гъкнах от болка. Нямаше да го позволя. Нямаше да ме чуят да крещя. Мълчанието е отмъщението на измъчвания. Ръце се протегнаха към мен и ме спряха, а стаята продължаваше да се върти. После ме завъртяха в обратна посока и побоят отново започна.

След като се позабавляваха достатъчно, ченгетата ме повлякоха нагоре по металните стълби към ареста — същите метални стълби, по които се изкачихме с Прабакер, когато се опитах да помогна на стопаните на Кано. „Ще дойде ли някой да ми помогне?“ — запитах се. Никой не беше видял, че ме арестуват на безлюдната улица, и никой не знаеше къде съм. Ула — ако изобщо беше дошла пред „При Леополд“ и не беше замесена в моето арестуване — нямаше как да знае, че съм арестуван. А Карла… какво ли можеше да си мисли Карла, освен че я бях изоставил, след като се любихме? Не можеше да ме намери. Системите от затвори са черни дупки за човешки тела: оттам не излизат нито някакви новини, нито лъч светлина. С този тайнствен арест аз бях потънал в една от най-черните дупки на града. Бях изчезнал — все едно съм хванал самолет за Африка.

Но защо ме арестуваха? Въпросите бръмчаха и се тълпяха в измъчения ми мозък. Дали знаеха кой съм в действителност? Ако не знаеха, ако беше заради нещо друго, ако нямаше нищо общо с моето истинско Аз, пак щеше да има разпити, процедури за установяване на самоличността, може би дори проверка на пръстови отпечатъци. Моите присъстваха в картотеките по целия свят, разпратени от Интерпол. Установяването на истинската ми самоличност беше само въпрос на време. Трябваше да пратя съобщение на… някого. Кой ли можеше да ми помогне? Кой беше достатъчно влиятелен, че да ми помогне? Кадербай. Господарят Абдел Кадер Хан. С всичките връзки, които имаше из града, особено в района „Колаба“, той несъмнено щеше да научи, че са ме арестували. След време Кадербай щеше да научи. Дотогава трябваше да си трая и да се опитам да му изпратя вест.

Овързан като мумия с въжетата, докато ме влачеха по металните стъпала и тялото ми се блъскаше в тях, аз се насилих да насоча мислите си към тази мантра и я заповтарях в такт с биенето на сърцето си: прати вест на Кадербай… Прати вест на Кадербай…

Стигнахме горната стълбищна площадка и те ме блъснаха в дългия затворнически коридор. Дежурният нареди на затворниците да ме отвържат. Стоеше на вратата на карцера и ги гледаше, подпрял юмруци на хълбоците си. По някое време ме изрита два-три пъти, за да ги насърчи да побързат. Когато махнаха и последното въже и го дадоха на пазачите, той нареди да ме вдигнат, и да ме изправят срещу него до отворената врата. Чувствах пръстите им по изтръпналата си кожа. Отворих слепналите от кръв очи и видях ухилената му гримаса.

Той ми заговори на марати и плю в лицето ми. Опитах се да вдигна ръка и да го ударя, но затворниците ме държаха здраво. Не ми причиняваха болка, но и не пускаха. Помогнаха ми да вляза в първата отворена килия и ме положиха на бетонния под. Погледнах лицето му, преди да затвори вратата. В свободен, но точен превод, той ми бе казал: „Спукана ти е работата. Животът ти свърши.“

Видях как стоманените решетки се затръшват и почувствах как мраз пропълзява и сковава сърцето ми. Метал издрънча в метал. Ключовете се завъртяха със стържене в ключалката. Погледнах мъжете около мен в очите — мъртвите очи и трескавите, изпълнени с презрение очи, и страхливите очи. Някъде дълбоко в мен задумка барабан. Можеше да е и сърцето ми. Почувствах как тялото ми, цялото ми тяло се напряга и свива като юмрук. Усещах в гърлото си вкус, плътен и горчив. Помъчих се да го преглътна и тогава се досетих, спомних си. Това бе вкусът на омразата — на моята омраза, на тяхната, на омразата на пазачите и на света. Затворите са храмовете, в които дяволите се научават да се молят. Всеки път, когато завъртим ключа, ние завъртаме ключа на съдбата, защото всеки път, когато заключваме някого, ние го обграждаме с омраза.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Зад решетките на първия етаж на ареста в полицейския участък в „Колаба“ имаше четири килии, свързани с коридор. От едната му страна бяха помещенията, а другата гледаше през стоманена мрежа към четириъгълника на полицейския двор. Долу на приземния етаж имаше още килии. В една от тях държаха навремето мечока Кано. Транзитните, които прекарваха само една-две нощи в ареста, ги заключваха в приземния етаж. Всеки с изгледи да остане седмица или повече в участъка изкачваше стълбите — или го извлачваха по тях като мен — и влизаше през плъзгащата се стоманена врата в едно от преддверията на ада.

Зад стоманената врата други врати нямаше. В четирите килии се влизаше през сводове, малко по-широки от обикновена къщна врата. Помещенията бяха горе-долу три метра широки. Ширината на коридора беше колкото двама души да се разминат и да отъркат рамене. Беше дълъг около шестнайсет метра. В края му имаше писоар и клекало с формата на ключалка — и двете без врати. Над писоара беше монтиран кран за вода — за пиене и за миене.

Четирите килии и коридорът биха побрали четирийсетина души на приемливо равнище на неудобство. Първата сутрин, когато се събудих, открих, че всъщност сме двеста и четирийсет. Това място беше кошер, термитник, гърчеща се маса от човешки създания, които се притискаха едно в друго при най-малкото помръдване на ръка или крак. Тоалетната тънеше в лайна до глезените, писоарът преливаше. Далечният край на коридора беше същинско вонящо блато. Тежкият влажен мусонен въздух бе напоен със стонове, мърморене, говорене, оплаквания, крясъци и писъци на полудяващи хора, разнасящи се през няколко часа. Останах там три седмици.

В първата от четирите килии, където пренощувах за пръв път, имаше само петнайсет души. Тя беше най-далеч от противната воня на „тоалетната“. Беше чиста и имаше къде да се легне. Всички задържани в нея бяха богати — достатъчно, че да плащат на ченгетата да пребиват всеки, който се опиташе да се вмъкне без покана. Наричаха помещението „Тадж Махал“, а обитателите му — пандан кумар, „петнайсетте принца“.

Във втората стая живееха двайсет и пет души. Разбрах, че всичките са мошеници — мъже, които са лежали в затвор и бяха готови да водят бърза и мръсна борба, за да си запазят мястото. Килията беше известна като чар махал, или домът на крадците, а мъжете — като черните шапки, кала топис, също като прокажените на Ранджит, защото осъдените крадци в печално известния затвор на „Артър Роуд“ бяха принуждавани да носят черни шапки към затворническата униформа.

В третата стая бяха наблъскани четирийсет души — седяха рамо до рамо покрай стените и поред се изтягаха в малкото останало свободно пространство в средата. Те не бяха толкова корави като мъжете във втората стая, но бяха горди и волеви. Настаняваха се на малките квадратчета и после се бореха да ги опазят от нашествието на новодошлите. Бяха постоянно под натиск — всекидневно поне по един от тях губеше битката и мястото си от някой нов, по-як мъжага. Но въпреки това обичайният брой на обитателите на третата стая бе четирийсет и тъй като рядко прехвърляше тази граница, я наричаха чаалис махал, или домът на четирийсетте.

Четвъртата стая на затворнически жаргон й викаха дукх махал или домът на страданието, но мнозина предпочитаха да я наричат така, както я бяха кръстили полицаите от „Колаба“ — стаята за претърсване. Когато новакът влезеше за пръв път в коридора през стоманената врата, обикновено си опитваше късмета с първата стая. Всеки от петнайсетте мъже в нея и немалко лакеи от коридора ставаха и започваха да го блъскат и заплашват с викове: „Съседната! Съседната, копеле!“. Изблъскан по коридора от натиска на гърчещите се и бутащи се тела, мъжът можеше да се опита да влезе във втората килия. Но ако там никой не го познаваше, онези, които се намираха до вратата, му фрасваха един в зъбите. „Съседната, шибаняко!“ Ако мъжът, вече смачкан, се опиташе да влезе в третата стая, след като го избутат още по-нататък по коридора, двама-трима, които клечаха или стояха до вратата, започваха да го ръчкат и ритат. „Съседната! Съседната, копелдако!“ И когато избутваха новака чак до четвъртата стая, „стаята за претърсване“, там го посрещаха радушно, като стар приятел. „Влез, приятелю! Влез, братко!“

Който беше достатъчно глупав да влезе, беше пребиван и събличан гол от петдесет-шейсет души, които се тъпчеха в тази тъмна и зловонна килия. Поделяха си дрехите му по списък, определян от строга и постоянно обновяваща се йерархия. Телесните им отвори бяха претърсвани за бижута, дрога и пари. Всички ценности отиваха при краля на „стаята за претърсване“. През седмиците, които прекарах там, кралят беше огромен мъж, същинска горила, без врат и с коса, която започваше на един палец над единствената му дебела вежда. Даваха на новаците да облекат мръсни парцали — дрипите, изхвърлени от онези, които получаваха откраднатите им дрехи. После те имаха две възможности: да напуснат килията и да се мъчат да оцелеят сред стотината души, живеещи в невъзможно претъпкания коридор, или да се включат в бандата от стаята за претърсване и да чакат да им изпадне възможност да оплячкосат някой друг злочест новак. През трите седмици забелязах, че горе-долу един на петима от пребитите и обраните в последната килия избираше второто.

Дори коридорът имаше йерархия, борби за местенце и своите узурпатори, предизвикващи силата или храбростта на съперниците си. Местата близо до входа и относително далече от тоалетната бяха най-ценни. Но и в противния край — там, където подът беше омазан с гнусна, воняща каша от лайна и пикня, мъжете се биеха помежду си за всеки сантиметър място, където мръсотията беше по-плитка.

Неколцина от тях, изтикани в края на коридора и — принудени да стоят прави, затънали до глезените в лайна по цял ден и цяла нощ, най-накрая рухнаха и умряха. Единият умря вътре, докато бях там, а останалите ги изнесоха в състояние, от което според мен беше невъзможно да ги свестят. Други трупаха гняв и лудост, нужни им за борбата минута след минута, час след час, метър по метър, ден след ден и човек след човек по бетонното черво на змията, докато стигнат до място, където можеха да застанат и да продължат да живеят, докато звярът не ги изплюеше през същите стоманени челюсти, които им бяха дали живот.

Хранеха ни веднъж дневно, в четири следобед, предимно с дал и роти или ориз с рядък къри сос. Рано сутрин ни даваха и чай с тънка филия хляб. Затворниците се опитваха да се подредят в две колони и се придвижваха към вратата, където ченгетата раздаваха храната. Но блъсканицата от тела, отчаяният глад и алчността на някои пораждаха хаос при всяко хранене. Мнозина не успяваха да получат нищо и стояха гладни по цял ден и повече.

На влизане в затвора получавахме по една плоска алуминиева чиния. Тя беше единственото ни законно притежание. Прибори нямаше, ядяхме с ръце. Чаши също нямаше — сипваха чая в чиниите и го сърбахме, потопили уста в тънката локва течност. Но чиниите имаха и други приложения — например за изработка на нещо като котлон. Свиваха две чинии под формата на буквата V за подпори и слагаха една върху тях. Палеха огън между подпорите и се получаваше котлон, на който можеше да се топлят храната и чаят. Идеалният източник на гориво беше плоският гумен сандал. Такъв гумен сандал, запален в края, гореше равномерно и бавно чак до другия край. Димът беше гъст и лютив и всичко, което докоснеше, се покриваше с мазни сажди. Мръсният под и стените на „стаята за претърсване“, в която всяка вечер палеха два такива котлона, бяха целите почернели, както и лицата на обитателите й.

Котлоните бяха източник на доходи за важните клечки — те ги използваха, за да притоплят чай и импровизирани манджи срещу заплащане за богаташите от първа килия. Пазачите позволяваха през деня да се внасят различни неща за ядене и питиета на тези, които можеха да си го позволят, но нощно време нищо не минаваше през портала. Петнайсетте принца, които не се скъпяха за удобствата си, бяха подкупили полицаите да им донесат малка тенджера и няколко пластмасови бутилки и кутии, в които държаха чай и храна. Така, когато вечер доставките спираха, принцовете можеха да ядат и да пият чай.

Тъй като алуминиевите чинии се ползваха за котлони кратковременно, понеже се чупеха, постоянно се търсеха нови. Храната, чаят и дори гумените сандали, които използваха за гориво, можеха да бъдат превърнати в пари и затова също бяха ценна стока. Най-слабите мъже губеха сандалите, чиниите и храната си. Тези, които имаха куража да им помагат, споделяйки с тях чиниите си, трябваше бързо да гълтат и да ги подават обратно, за да се напълнят пак. Понякога по четирима души ядяха така от един съд за шестте седемте минути, отпускани от ченгетата за раздаване на храна от стоманената врата.

Вглеждах се в очите на гладуващите. Виждах как гледат другите да набутват топлата храна в устата си с пръсти, докато ченгетата раздаваха последните порции. Наблюдавах как гледат, чакат и се страхуват, че няма да успеят да получат храна. Истината, която преливаше от очите им, е нещо, което научаваме за себе си само когато сме измъчвани от жесток, отчаян глад. Аз поех тази истина и раната в сърцето ми, която отвори тя, никога не зарасна.

Всяка вечер в първа стая, „Тадж Махал“, петнайсетте принца ядяха топла вечеря и пиеха горещ, сладък чай, подгрети на котлоните в стаята за претърсване, а после се изтягаха на пода да спят.

Разбира се, дори и на принцовете се налагаше да ползват тоалетната. Тази процедура за тях беше също толкова гнусна и нечовешка, колкото и за най-изпадналия затворник. В това — макар друго да нямаше — всички бяхме почти равни. Дългият път през джунглата от крайници и тела в коридора завършваше във вонящото блато. Там богатите, също като всички нас, си запушваха ноздрите с ивици плат, откъснати от ризи и потници, и захапваха горяща цигара, за да отблъснат вонята.

Със смъкнати до колене панталони и сандали в ръка те нагазваха боси в мръсотията и клякаха над дупката. Тоалетната не беше запушена и функционираше, но цели двеста души я използваха веднъж или два пъти дневно и тези, които не уцелваха дупката, я цапаха. После купищата изпражнения се хлъзгаха в локвите от урина, изтекли от плиткия писоар, и така се образуваше гнусната кал, в която газехме, за да стигнем до тоалетната. На връщане богатите измиваха крака и ръце на монтираната над писоара чешма, без сапун, и стъпваха върху купчини парцали, натрупани като калдъръм, които заприщваха мръсотията пред входа на стаята за претърсване. Срещу фас или полуизпушена пурета мъжете, клечащи в калта, избърсваха краката им с разни дрипи и те отново започваха дългата борба обратно по коридора.

Бяха решили, че аз имам пари, — защото съм бял чужденец, затова когато първата сутрин се събудих сред богаташите от първа стая, ме поканиха да остана при тях. Идеята ме отблъсна! Бях израснал в семейство на фабиански социалисти и бях наследил упоритата, им, непрактична погнуса от социалната неправда във всичките й форми. Проникнат от тези принципи и формиран от млад в революционна епоха, аз самият бях станал революционер. Предаността на Каузата, както я наричаше майка ми, все още бе част от мен. Нещо повече — от много месеци живеех в бордей, сред най-големите бедняци в града. Затова отказах предложението да се наслаждавам на удобствата на богатите — неохотно, признавам си. Вместо това се набутах във втора стая, при мъжагите, които вече бяха лежали в затвора. За кратко се сборичкахме на вратата, но когато стана ясно, че съм готов да се боря за място в дома на крадците, те се посгъчкаха и ми направиха място. Първоначално не ме приеха. Черните шапки, подобно на всички самоуважаващи се мошеници навсякъде по света, бяха горди хора. Не чакаха дълго, за да изфабрикуват повод да ме изпробват.

При едно от дългите и мъчителни завръщания от тоалетната три дни след като бях арестуван, един мъж от тълпата се опита да ми отнеме чинията. Изкрещях предупредително на хинди и марати, като се постарах заплахата да е анатомически неучтива, доколкото позволяваше речникът ми. Това не го спря. Той беше по-висок от мен и по-тежък с трийсетина кила. Ръцете му сграбчиха чинията и двамата задърпахме, но никой не успяваше да я изтръгне със сила. Всички останали млъкнаха. Дишането им беше вихър от звуци и топъл въздух около нас. Беше сблъсък. Успех или провал: щях да си завоювам място в този свят, тогава и там, или да се проваля и да се оставя да ме набутат в зловонното блато в края на коридора.

Използвах неговата хватка за ключ и натресох глава в носа му — пет, шест, седем пъти, а после и в брадата му, когато той се опита да се отдръпне. Тревога обзе тълпата. Десетина чифта ръце ни заблъскаха и запритискаха. Под натиска на уплашените мъже, неспособен да помръдна ръце и вкопчен упорито в чинията си, аз го захапах за лицето. Зъбите ми пронизаха бузата му и усетих вкуса на кръвта му. Той пусна чинията и изкрещя, замята се диво и се заблъска в телата в коридора към стоманената врата. Последвах го и се пресегнах да го хвана отзад за гърба. Той стисна решетките, разтърси вратата и закрещя за помощ. Докопах го точно когато пазачът отключваше. Вкопчих се в него, докато се измъкваше през вратата. Фланелката му се опъна и за миг той забуксува. После фланелката се разкъса и останах с парче от нея в ръка, а той залитна навън и се сви пред пазача, залепил гръб до стената. Имаше рана на бузата — там, където се бяха забили зъбите ми. От носа му течеше кръв и се стичаше по шията към гърдите. Вратата се затръшна. Ченгето гледаше с неясна усмивка как бърша с парцала кръвта от ръцете и чинията си. Доволен, аз замерих вратата с него. Обърнах се, запромъквах се през смълчаната тълпа и отново заех мястото си в стаята на крадците.

— Добре се справи, братко — похвали ме на английски младежът до мен.

— Не съм — отвърнах аз. — Исках да му захапя ухото.

— Ооооо! — потръпна той и сви устни. — Сигурно ухото му е по-хранително, отколкото шибаната храна, която ни дават тук, а, човече? За какво те тикнаха тук?

— Не знам.

— Не знаеш?

— Хванаха ме посред нощ и ме докараха тук. Не ми казаха в какво съм обвинен, нито защо съм тук.

Не го попитах той за какво е тук, защото протоколът в австралийските затвори, който следваха мошениците от старата школа — мошеници, които знаеха, че протокол съществува и които бяха научили и мен в началото на присъдата ми — диктува да не разпитваш човека какви престъпления е извършил, докато не ти стане достатъчно симпатичен и се сприятелиш с него или достатъчно несимпатичен, че да го обявиш за враг.

— Яко са те натупали, човече.

— Викаха му „аероплана“.

— Ооооо! — потръпна той пак и се прегърби. — Мразя го шибания аероплан, братко! Веднъж толкова стегнаха въжетата, че ръката ми стоя изтръпнала цели три дни! А знаеш как се подува тялото ти във въжетата, заеби, след като те пребият, а? Махеш се казвам. А как е твоето име?

— Наричат ме Лин.

— Лин?

— Да.

— Интересно име, пич. Къде си научил така марати? Нали напсува оня, преди да му захапеш лицето?

— В едно село.

— Сигурно са били много корави в това село.

Усмихнах се за пръв път, откакто ме хвана полицията. В затвора човек пести усмивките си, защото мъжете хищници смятат усмивката за слабост, слабите я приемат за покана, а надзирателите — за провокация да ти приложат някое ново мъчение.

— Псувните ги научих тук, в Бомбай — обясних. — Колко време прекарват тук хората обикновено?

Махеш се усмихна и широкото му мургаво лице се навъси примирено. Широко разположените му кафяви очи бяха толкова хлътнали, че сякаш се криеха или търсеха подслон под хребета на покритото му с белези чело. Широкият нос, чупен неведнъж, се издигаше над лицето и му придаваше по-суров вид, отколкото малката му уста и закръглена брадичка биха успели без негова помощ.

— Това никой не знае, братко — отвърна той и светлината в очите му помръкна. Прабакер би ми отговорил така и изведнъж, в мига на самота, пронизал сърцето ми, ми домъчня за дребния ми приятел. — Аз влязох тук два дни преди теб. Носи се слух, че след две-три седмици ще ни карат с камион в Роуд.

— В Роуд?

— В затвора „Артър Роуд“, пич.

— Трябва да предам съобщение на един човек навън.

— За това ще трябва да почакаш, Лин. Пазачите тук, ченгетата, казаха на всички да не ти помагаме. Все едно някой те е проклел, братко. На мен сигурно ще ми се изкензат на главата само защото съм говорил с тебе, ама майната му, йаар.

— Трябва да предам съобщението — повторих, озъбен.

— Е, Лин, никой от тия, които си тръгват оттук, няма да ти помогне. Страх ги е като мишки в чувал с кобри. Но от „Артър Роуд“ ще можеш да пращаш съобщения навън. Тоя шибан затвор е грамаден, няма проблеми. Дванайсет хиляди души са вътре. Властите разправят, че били по-малко, но всички знаем, че вътре има дванайсет хиляди души. И въпреки това е много по-добре, отколкото тука, ако те пратят в Роуд, ще си с мен, може би след три седмици. Аз съм тука за кражба. Кражба от строеж — медна тел, пластмасови тръби. Три пъти вече съм бил в затвора заради същото. Този път ще ми е четвъртият. Какво да ти кажа, братко? Аз съм рецидивист, както казват те, по Закона за дребни кражби. Този път ще лежа три години, ако извадя късмет, или пет години, ако не извадя. Ако те пратят в „Артър Роуд“, ще влезеш с мен. Оттам ще се опитаме да пратим съобщенията ти навън. Тикхаин? Дотогава да пушим и да се молим на Бога, и да хапем всичките гадове, които се опитват да ни гепят чиниите, на?

И три седмици правихме точно това. Пушехме много, досаждахме на глухото небе с молитвите си и се биехме с разни мъже, а понякога утешавахме други, загубили волята да пушат, да се молят и да се бият. И един ден дойдоха да ни вземат отпечатъци — притискаха черните предателски спираловидни линии към листа, който обещаваше да каже истината, гадната истина и нищо друго, освен истината. А после с Махеш заедно с още хора ни наблъскаха в допотопен син затворнически камион — осемдесет мъже в черната му утроба, където и трийсет ще са много — и ни закараха в „Артър Роуд“ с безумна скорост по улиците на града, който толкова много обичахме.

След като влязохме през портата на затвора, надзирателите ни свалиха от каросерията и ни наредиха да клекнем на земята. Други ни поеха и един по един ни зарегистрираха в затвора. Цели четири часа се тътрехме напред и приклякахме. Мен ме оставиха последен. Бяха съобщили на надзирателите, че разбирам марати. Командирът на смяната провери това твърдение, докато бях насаме с тях, като ми нареди да стана. Изправих се на болезнено изтръпналите си крака и той ми нареди пак да клекна. Докато кляках, пак ми нареди да стана. Това можеше да продължи до безкрайност, ако съдим по това какво веселие предизвика у свитата от обкръжаващи ме пазачи. Аз обаче отказах да играя играта. Той продължи да командва, но аз не се подчиних. Когато престана, се вторачихме един в друг в мълчание, каквото познавах само от затвора и бойното поле. Това е мълчание, което чувстваш с кожата си. Мълчание, което можеш да помиришеш, да вкусиш и дори някак да чуеш в тъмните дълбини на съзнанието си. Бавно греховната усмивка на командира се изпъна в озъбването на породилата я омраза. Той се изплю в краката ми.

— Британците са построили този затвор по времето на тяхното владичество — изсъска ми той през зъби. — Тук те са оковавали индийци, бичували са ги и са ги окачвали да висят, докато умрат. Сега ние управляваме затвора, а ти си британски затворник.

— Извинете, сър — отговорих с най-церемониалната учтивост, предлагана от езика марати, — но аз не съм британец. Аз съм от Нова Зеландия.

— Британец си! — кресна той и опръска лицето ми със слюнка.

— Боя се, че не съм.

— Си! Британец си! Чист британец! — отвърна той и озъбването отново премина в злобна усмивка. — Ти си британец, а ние управляваме затвора. Отивай там.

Той посочи към един сводест вход, водещ към вътрешността на затвора. Малко по-навътре коридорът правеше рязък десен завой и аз с животински инстинкт усетих, че бедата ме чака на това място. Пазачите подканващо ме сръчкаха с палки в гърба. Залитнах през арката и завих надясно. Там ме причакваха двайсетина мъже, наредени от двете страни на дългия коридор и въоръжени с бамбукови пръчки.

Добре знаех какво е да те бият с пръчки, докато минаваш между редиците — по-добре, отколкото човек би трябвало да го знае. Имаше и друг тунел на болката, в друга страна — на наказателния отряд в австралийския затвор, от който избягах. Онези пазачи ни караха да минаваме между тях през дългия тесен коридор, който водеше към дворчетата за спорт. Докато тичахме, те ни налагаха с палки и ни ритаха чак до стоманената врата в края му.

Стоях под безмилостните електрически лампи в новия тунел в бомбайския затвор „Артър Роуд“ и ме напушваше смях. „Хей, пичове — искаше ми се да им кажа. — Не може ли да сте малко по-оригинални?“ Но не можех да произнеса нищо. Страхът кара човешката уста да пресъхне, а омразата я задушава. Затова омразата не ражда велика литература — истинският страх и истинската омраза не разполагат с думи.

Бавно закрачих напред. Мъжете бяха облечени в бели ризи и шорти, с бели фуражки на главите и опасани с широки черни колани. На месинговите токи бяха изписани номерата и длъжността им. Длъжността беше „затворник-надзирател“. Те не бяха служители на затвора. Скоро открих, че в системата на индийските затвори, наследена от времето на британското владичество, надзирателите нямаха почти нищо общо с ежедневната работа в затвора. Задачите за поддържането на реда и дисциплината бяха задължение на затворниците-надзиратели. Осъдените убийци и други рецидивисти с дълъг стаж получаваха присъди по петнайсет и повече години. През първите пет от тях те бяха обикновени затворници. През вторите пет печелеха привилегията да работят в кухнята, перачницата, цеховете в затвора или като чистачи. През последните пет често приемаха фуражката, кожения колан и бамбуковата пръчка на затворника надзирател. И тогава властта над живота и смъртта бе в техните ръце. Две редици от осъдени убийци, произведени в надзиратели, ме очакваха в тунела. Те вдигнаха пръчките си и се втренчиха в мен — очакваха да хукна в атака, а това можеше да ги лиши от шанса да ми причинят болка.

Не хукнах. Сега ми се иска да кажа, че онази вечер не бягах, а крачех заради някаква въображаема храброст или благородство, които открих в себе си, но не мога. Често мисля за онзи момент. Спомнял съм си и съм преживявал отново това минаване хиляди пъти и всеки път, когато си го припомня, все по-малко съм сигурен защо го направих. „Всяка добродетелна постъпка таи в сърцето си мрачна тайна — беше ми казал веднъж Кадербай. — Всеки поет от нас риск съдържа неразгадаема мистерия.“

Закрачих към тях бавно и се замислих за дългата бетонна пътека, свързваща брега със светилището на „Хаджи Али“ — джамията, която плава като огромен закотвен кораб по озареното от Луната море. Гледката на паметника на почитания светец и пътуването сред вълните към плаващите павилиони беше една от любимите ми в града. Нейната красота беше като ангела, който човек вижда в спящото лице на любимата си жена. И може би единствено тя, единствено красотата бе онова, което ме спаси. Навлизах в едно от най-ужасните места в града, в един от най-жестоките и най-порочните негови проходи, но инстинктът изпълваше мислите ми с прелестите, които бях открил в него — онази пътека през морето към белите минарета на гробницата на светеца.

Бамбуковите пръчки плющяха и пукаха, врязваха се и разкъсваха ръцете, краката и гърба ми. Някои попадаха върху главата, врата и лицето. С пределната сила на яките им ръце, която се стоварваше върху голата кожа, ударите бяха като кръстоска между изгаряне от нажежено желязо и електрошок. Пръчките бяха разцепени в края и отваряха тънки прорези като от бръснач там, където попаднеха. Кръв потече по лицето и от кожата на ръцете ми.

Вървях с най-бавната и твърда крачка, на която бях способен. Често потръпвах, когато пръчките ме удряха по лицето или по ухото, но не се свих, не се наведох и не вдигнах ръце. За да ги задържа на мястото им, се вкопчих в крачолите на джинсите си. И ударите от атаката, която бе започнала с безумно насилие, се сипеха все по-нарядко, докато крачех. Когато стигнах последните двама мъже, спряха напълно.

Донякъде беше победа да гледам как те свалиха пръчките и сведоха очи, когато ги подминах. „Единствената победа, която наистина важи в затвора, е оцеляването“ — ми беше казало едно старо куче в австралийския затвор. Но оцеляване означава нещо повече от това просто да останеш жив. Не само тялото трябва да оцелее, когато лежиш в затвора — духът, волята и сърцето също трябва някак да оцелеят. Ако някое от тях бъде пречупено или унищожено, човекът, чието живо тяло ще излезе през портата, когато изтече присъдата му, не може да се нарече оцелял. И заради тези малки победи на сърцето, на духа и на волята понякога подлагаме на риск приютяващото ги тяло.

Надзирателите и няколко пазача ме поведоха през затвора в здрачаващата се вечер към един от многобройните спални блокове. Голямото помещение с висок таван беше дълго двайсет и пет и широко десет крачки. Прозорци с решетки разкриваха гледки към откритите площи около сградата. Две големи стоманени врати очертаваха двата края на стаята. В банята близо до единия вход имаше три чисти клекала. Когато пазачите ни заключиха през нощта, в стаята останахме сто и осемдесет затворници и двайсет затворници надзиратели.

Една четвърт от стаята беше запазена за затворниците надзиратели. Имаха си собствен запас от чисти одеяла. Те ги подредиха така, че около тях да има свободно пространство, по осем-десет, постлани едно върху друго, за да се получат меки легла. Нас, останалите, ни наблъскаха в две редици в другите три четвърти от помещението, а между нас и района на надзирателите остана ничия земя, широка около четири крачки.

Всеки от нас разполагаше с по едно одеяло, което вземахме от подредената грижливо купчина в пренаселения край на стаята. Сгъвахме ги по дължина и ги постилахме едно до друго на каменния под покрай дългите стени. Лежахме на тесните одеяла, опрели рамо до рамо. Главите ни докосваха стените, а краката ни сочеха към средата на стаята. Силните лампи оставаха да светят цяла нощ. Надзирателите на нощно дежурство прекосяваха стаята на смени между редиците от крака. Всички носеха свирки, окачени на вериги на вратовете си, с които викаха пазачите на мястото, ако възникнат неприятности, с които не могат да се справят сами. Скоро научих, че не обичат да използват свирките и имаше твърде малко неприятности, които не им бяха по силите.

Надзирателите ми отпуснаха пет минути да измия засъхналата кръв от лицето, врата и ръцете си и да ползвам едно от безупречно чистите клекала. Когато се върнах в общото помещение, те ми предложиха да спя в тяхната част. Несъмнено предполагаха, че бялата ми кожа е свързана с финансови средства. А може би, съвсем малко, бяха повлияни от факта, че бях минал между тях, без да побягна. Каквито и да бяха основанията им, не можех да приема — та те бяха същите онези мъже, които ме бяха пребили само преди минути, мъжете, които се бяха преобразили в затворнически надзиратели — и им отказах. Това беше голяма грешка. Докато вървях към дъното на стаята, за да взема едно одеяло от купчината и го постеля до Махеш, те се хилеха и ми се присмиваха. Бяха бесни, че съм отказал рядкото предложение да се присъединя към тях, и се наговориха да пречупят духа ми, както често постъпват страхливците, разполагащи с власт.

През нощта се събудих от чудовищен сън. Усещах пронизваща болка в гърба. Седнах, опипах гърба си и улових насекомо колкото кабарче, впило се в кожата ми. Изтръгнах го и го сложих на каменния под, за да го огледам. Гадината беше тъмносива, тлъста, издута почти до кълбо и с многобройни крака. Смачках я с длан. Шурна кръв. Собствената ми кръв. Гадината си беше устроила пир с мен, докато спях. Мигом в ноздрите ми нахлу воня. Това беше първата ми среща с паразита, наречен кадмал, бича на затворниците в затвора „Артър Роуд“. Нищо не ги спираше. Те хапеха и смучеха кръв всяка нощ. Кръглите ранички, които отваряха, скоро забираха и се превръщаха в пълни с отрова пустули. Всяка нощ имаше от три до пет ухапвания. За седмица — двайсет. А за месец по тялото на човек вече имаше стотина гнойни възпалени рани. И нищо не спираше гадовете.

Гледах тъпото мазало, останало от смачкания кадмал, смаян колко много кръв бе изсмукала от мен дребната твар. Изведнъж болка опари ухото ми — нощният надзирател ме беше шибнал със своята лати по главата. Вбесен, понечих да стана, но Махеш ме спря. Ръцете му ме стиснаха над лакътя и той ме затегли надолу с всичка сила.

Надзирателят ме изгледа кръвнишки и аз отново си легнах. Той продължи да крачи из ярко осветената стая, а Махеш ми зашушна предупредително. Лицата ни бяха само на педя разстояние. Всички спящи мъже в своите редици бяха наблъскани един в друг, ръцете и краката им се преплитаха, докато спяха. Ужасът, пронизващ очите на Махеш, и стонът, който той приглуши с притисната върху устата си длан, бяха последното, което видях и чух през онази нощ.

— Каквото и да правят — прошепна ми той, — ако искаш да останеш жив, не им прави нищо в отговор! Тук не е за живеене, Лин. Всички ние тук сме мъртви. Нищо не можеш да направиш!

Затворих очи, затворих сърцето си и се заставих да заспя.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Надзирателите ни събудиха малко след зазоряване, удряйки всекиго, имал нещастието още да спи, когато стигнат до него. Аз бях буден и готов, но въпреки това отнесох сопата. Изръмжах сърдито и бързо се надигнах, но Махеш отново ме спря. Сгънахме си одеялата по образец и ги оставихме на купчината в нашата част на стаята. Пазачите отключиха отвън голямата стоманена врата и ние се заизнизвахме за сутрешното миене. В единия край на четириъгълната умивалня, нещо като източен надземен басейн или празен каменен шадраван, имаше голям железен резервоар. Когато се приближихме, един затворник отвори клапана в основата му и тънка струйка вода зацърцори от тръбата, която стърчеше на височина малко под коленете ни. После се покатери по стоманената стълба върху резервоара и седна да гледа. Мъжете се юрнаха към тръбата и започнаха да подлагат плоските си алуминиеви чинии под тънката струя вода. Блъсканицата край резервоара беше страшна: по десет души един върху друг и скупчени един до друг, огромен възел от кости и мускули, които се бореха да стигнат крана.

Изчаках тълпата да се поразреди и наблюдавах как мъжете се мият с оскъдната налична вода. Някои — един на двайсет, имаха и сапун и се опитваха да се насапунисат и да се върнат при тръбата за още вода. Когато отидох и аз, резервоарът беше почти празен. Водната струйка, която събрах в чинията си, гъмжеше от стотици твари, напомнящи личинки. Бутнах я отвратен и мъжете около мен се разсмяха.

— Водни червеи, братко! — обясни Махеш, докато пълнеше чинията си с полупрозрачните, гърчещи се и мятащи се гадини. Изля ги върху гърба и гърдите си и я подложи пак под струята. — Те живеят в резервоарите. Когато водата спадне, водните червеи направо текат от крана, братко! Но няма проблеми. Нищо не могат да ти направят. Не хапят като кадмала. Само пукват от студения въздух, виждаш ли? Другите се бият, за да си налеят вода с по-малко червеи. Но ако изчакаме, наливаме много червеи, но и много вода. А така е по-добре, нали? Хайде. Чало! По-добре си налей, ако не искаш да се измиеш чак утре сутринта. Това е то, братко. В спалнята не можем да се мием. Там е специално, само за надзирателите. Снощи те пуснаха да се измиеш, защото беше оплескан целият с кръв. Но никога вече няма да се миеш там. Ползваме тоалетната вътре, но не се мием там. Само тук се миеш, братко.

Подложих чинията под изтъняващата струйка, а после изсипах гърчещата се маса червеи върху гърдите и гърба си като Махеш. Като всички мои познати индийци носех под джинсите си шорти — горни долни гащи, както ги беше нарекъл Прабакер в селото. Събух джинсите и излях следващата чиния, пълна с гърчещи се гадове, отпред в шортите си. Когато надзирателите започнаха да ни шибат с пръчките, за да ни откарат обратно в спалното, бях чист, поне доколкото беше възможно без сапун и с пълната с червеи вода.

В спалното клечахме цял час, докато чакахме пазачите да извършат сутрешната проверка. По някое време краката мъчително ни заболяха от позата. Но всеки път, когато някой се опиташе да изпъне или изправи крака, някой от патрулиращите надзиратели го удряше злобно. Не помръдвах. Не исках да им доставя удоволствието да ме видят как отстъпвам пред болката. Но щом затворих очи и се напрегнах да се съсредоточа, един от тях все пак ме халоса — без причина и без да съм го предизвикал. Понечих да се изправя и отново почувствах сдържащата хватка на Махеш — предупреждаваше ме да си трая. Когато за петнайсет минути втори, трети, а после и четвърти удар се врязаха в ухото ми, не издържах.

— Ела тук, шибан страхливецо! — креснах и се изправих, като сочех последния, който ме удари. Надзирателят, грамаден и тлъст, който и приятели, и врагове наричаха Големия Рахул, се извисяваше над повечето мъже в стаята. — Ще я взема тая шибана пръчка и ще ти я набутам в гъза толкова надълбоко, че ще се вижда през очите ти!

Внезапната тишина погълна всички звуци. Никой не помръдваше. Големият Рахул ме гледаше. Изражението на широкото му лице, пародия на развеселено снизхождение, премина в ярост. Затворниците надзиратели бавно започнаха да се събират около него, за да го подкрепят.

— Ела тук! — креснах на хинди. — Ела бе, герой! Хайде! Готов съм!

Изведнъж Махеш и още петима-шестима затворници ме наобиколиха, вкопчиха се в тялото ми и ме задърпаха да клекна.

— Моля те, Лин! — изшушна Махеш. — Моля те, братко, моля те! Седни си! Моля те. Знам какво ти говоря. Моля те. Моля те!

В един миг, докато те ме дърпаха за ръцете и раменете, Големият Рахул и аз се погледнахме в очите с онзи поглед, когато човек разбира всичко за яростта на другия. Надменната му усмивка помръкна, а очите му излъчиха сигнал за поражение. Знаехме го и двамата. Той се страхуваше от мен. Оставих се да ме издърпат да клекна. Той се врътна на пети и стовари удар върху най-близкия мъж, приклекнал в редицата. Напрежението, изпълнило стаята, се разсея и проверката продължи.

Закуската се състоеше от едно-единствено голямо чапати. Дъвчехме и преглъщахме с вода, за което ни бяха отпуснати пет минути, а после надзирателите ни изкараха от стаята. Минахме през няколко безупречно чисти двора. На широкия път между заградените площи надзирателите ни накараха да клекнем под утринното Слънце, докато чакахме да ни обръснат главите. Дървените столчета на бръснарите бяха наредени в сянката на високо дърво. Единият подстригваше косата на всеки нов затворник, а после вторият му обръсваше главата с острия си бръснач.

Докато чакахме, чухме откъм една от близките оградени площадки да се носят викове. Махеш ме сръчка и ми кимна да гледам. Десет затворника надзиратели влачеха мъж по пустия двор зад оградата. Беше овързан с въжета за китките и за кръста. Други въжета бяха вързани за закопчалките и халките на дебел кожен нашийник, който пристягаше шията му. Група надзиратели опъваха въжетата на китките му. Мъжът беше много висок и силен. Вратът му беше дебел като дулото на оръдие, по мощните му гърди и гръб играеха мускули. Беше африканец. Познах го веднага — беше шофьорът на Хасаан Обикуа, Рахим — мъжът, на когото бях помогнал да избяга от побеснялата тълпа край „Регал Съркъл“.

Чакахме в напрегнато, задъхано мълчание. Издърпаха Рахим в центъра на двора, до един каменен блок, висок и широк около метър. Той се бореше и съпротивляваше, но нямаше смисъл. Дойдоха още надзиратели и донесоха още въжета. Краката на Рахим се огънаха. По трима мъже дърпаха с всичка сила въжетата на китките му. Бяха изопнали ръцете му докрай и ми се струваше, че ще ги изтръгнат от ставите. Краката му стърчаха под болезнено неестествен ъгъл. Другите мъже задърпаха въжетата, прикрепени към кожения нашийник, и приближиха тялото му към каменния блок. С тяхна помощ те изпънаха лявата му ръка и дланта и предмишницата му прилепнаха върху блока. Рахим легна до него, а другата група надзиратели изпъна дясната му ръка. После един от тях се покатери и скочи върху ръката на Рахим с два крака, тя отскочи назад, а костите и хрущялите отвратително изпращяха.

Той не можеше да крещи, защото нашийникът стягаше силно врата му, но устата му се отвори и затвори, докато ние изревахме наум вместо него. Краката му се разтрепераха и загърчиха в спазми. Мощна вълна разтърси цялото тяло и главата му се разтресе; и това — щеше да изглежда смешно, ако не беше толкова страшно. Надзирателите го повлякоха и този път дясната му ръка полегна върху блока. Онзи същият мъж се покатери на камъка, като не спираше да разговаря с приятелите си, които натягаха въжето. След малко той се изсекна с пръсти, почеса се, скочи върху дясната ръка и я прекърши. Рахим припадна. Надзирателите затворници овързаха глезените му и извлякоха тялото му от двора. Ръцете се влачеха зад тялото, отпуснати и безжизнени като дълги черни чорапи, пълни с пясък.

— Видя ли? — прошепна Махеш.

— Това пък какво беше?!

— Ударил един от надзирателите — прошепна Махеш ужасено. — Затова те спрях. Ето какво могат да ти направят.

Друг мъж се наведе към нас и заговори бързо:

— А тук няма гаранция за доктор — прошепна той. — Може да идеш на доктор, може да не идеш. Може би този, черният, ще оживее, а може да не оживее. Лошо ти се пише, ако удариш надзирател, баба.

Големия Рахул пристъпваше към нас с пръчка на рамо. Той се спря до мен и лениво я стовари върху гърба ми. Продължи нататък, като се смееше гръмогласно, но това беше слаб, насилен смях, който не можа да ме излъже. Бях го чувал и преди, в друг затвор на другия край на света. Добре го познавах. Жестокостта е вид страх. Жестокият смях е плачът на страхливците, когато не са сами, а като причиняват болка, те скърбят.

Докато клечах на опашката, потръпнах от отвращение, когато забелязах дребните насекоми, въшките, пълзящи в косата на мъжа пред мен. Откакто се събудих, ме сърбеше. Мислех, че се дължи на ухапванията на кадмала, на бодливото одеяло, върху което бях спал и многобройните рани от боя с пръчки, когато минах между двете редици. Огледах косата на мъжа след мен. И в нея щъкаха бели въшки. Разбрах защо ме сърбят и тялото, и главата. Обърнах се да огледам Махеш. Косата му бъкаше от гадини. Разроших моята и ето ги — бели, подобни на раци, и толкова много, че беше невъзможно да ги преброиш.

Телесни въшки. Одеялата, на които спяхме, бяха заразени с тях. Изведнъж сърбежът се превърна в пълзящ ужас и разбрах, че гадовете са плъзнали по цялото ми тяло. След като ми избръснаха главата и се върнахме в спалното, Махеш ми обясни за телесните въшки; наричаше ги шепеш.

— Шепеш са страшна гадост, братко. Тая ситна гад е навсякъде. Затова надзирателите си имат собствени одеяла и спят отделно от нас. Там няма шепеш. Виж, Лин, гледай ме, ще ти покажа как се прави.

Той съблече фланелката си и я обърна наопаки. Хвана я за вратния шев, разгъна го и ми показа шепеш, които пълзяха вътре.

— Братко, мъчно се виждат, мама им дейба, но е лесно да ги почувстваш как пълзят по тебе, йаар? Спокойно, лесно се трепят. Само мачкаш ситните гадове с ноктите на палците, ей така.

Гледах го как обработва врата на фланелката си и убива въшките една по една. После се залови с ръкавните шевове и най-накрая с долния подгъв. Въшките бяха десетки и той умело ги мачкаше една по една.

— Сега тая фланелка е чиста — каза той, сгъна я внимателно, без да я приближава до тялото си, и я остави на голия каменен под. — Няма вече шепеш. После се увиваш с кърпа, ето така, сваляш гащите и убиваш всички шепеш в гащите. Като ги изчистиш, слагаш гащите при фланелката. После тялото ти — подмишниците, гъза, топките. И когато и дрехите, и тялото ти са чисти, пак се обличаш. И ще си добре, няма да имаш много шепеш до нощта. После ще имаш много нови шепеш по теб от одеялото. А няма как да спиш без одеяло, защото надзирателите ще те пребият, ако се опиташ. Няма как. А утре започваш всичко отначало. Ние го наричаме ферма за шепеш, в „Артър Роуд“ всеки ден сме фермери.

Огледах открития, залят от дъжда двор пред дългото спално помещение. Стотина мъже бяха заети с фермерство — вадеха въшките от дрехите си и ги трепеха методично. На някои не им пукаше — чешеха се, тръскаха се като кучета и оставяха въшките да се развъждат по телата им. Мен сърбежът и пълзящото мъчение по кожата ми ме подлудяваха. Смъкнах си фланелката и огледах вратния шев. Фланелката бъкаше от тях — щъкаха, гушеха се, развъждаха се. Започнах да ги трепя една по една, шев по шев. Беше работа за няколко часа и аз се упражнявах с фанатично усърдие, всяка сутрин, прекарана в затвора „Артър Роуд“, но никога не се почувствах чист. Дори и когато знаех, че съм изтрепал въшките и временно съм се отървал от тях, продължавах да чувствам пъплещата, сърбяща, пълзяща гнус по кожата си. Малко по малко, месец след месец, ужасът от пълзящата напаст ме подлудяваше.

По цял ден, между ранната сутрешна проверка и вечерята, се мотаехме из големия двор пред нашето спално. Някои играеха карти или други игри. Други разговаряха с приятели или се опитваха да дремят на каменните пътеки. Немалко мъже се олюляваха несигурно на тънките си крака, говореха си сами налудничаво, на пресекулки и се блъскаха в стените, а после ние ги обръщахме внимателно и им задавахме нов курс.

Обядът в „Артър Роуд“ се състоеше от водниста супа, която разливаха в алуминиевите чинии. Вечерята беше повторение на супата за деня — сервираха я в четири и половина с добавка по едно чапати. Готвеха я от обелки и остатъци от различни зеленчуци — един ден бяха обелки от цвекло, на следващия — от моркови, на третия — от тиквени кори и така нататък. Слагаха кълновете и натъртеното от картофи, остатъците от тиквички, кромидени люспи и калните обелки от ряпа. Никога не виждахме късчета зеленчуци — те отиваха за пазачите и затворниците надзиратели. В нашата супа обелки и дръжки плаваха в безцветна водниста течност. Големият казан, който надзирателите вкарваха в помещението за всяко ядене, побираше сто и петдесет порции. В стаята имаше сто и осемдесет души. За да допълнят недостига, надзирателите изливаха вътре две кофи студена вода, на всяко ядене, с ритуална проверка, и разиграваха вдъхновение, докато решаваха проблемите на глада. И винаги избухваха в шумен смях.

В шест часа, след вечерята, пазачите отново ни преброяваха и заключваха дългото спално. След това два часа ни беше позволено да говорим и да пушим чарас, купен от надзирателите. Затворниците в „Артър Роуд“ получаваха месечно по пет купона за дажби. Мъжете с пари можеха да купуват купони. Някои притежаваха рула от по неколкостотин. С тях вземаха чай — чаша горещ чай струваше два купона — хляб, захар, конфитюр, топла храна, сапун, принадлежности за бръснене, цигари и услугите на мъжете, които перяха дрехи и извършваха други неща. Те бяха затворническата черна валута. За шест купона човек можеше да си купи малко голи, или топче, чарас. За пет-десет — инжекция с пеницилин. Няколко пласьора продаваха хероин за шейсет купона дозата, но надзирателите безмилостно се мъчеха да изкоренят това. Пристрастеността към хероина беше една от малкото сили, способни да надвият ужаса и да оспорят властта на мъчителите. Повечето мъже, достатъчно разумни да се боят от почти безграничната власт на надзирателите, се задоволяваха с полулегалния чарас и ароматът на хашиш често се разнасяше из стаята.

Всяка вечер мъжете се събираха на групи, за да пеят насядали в кръг по дванайсет или повече, думкайки по обърнатите си алуминиеви чинии като по табла, затворниците пееха любовни песни от любимите си филми. Пееха за разбити сърца и за всички мъки на загубата. Когато подхващаха някоя особено любима песен, втора група подемаше следващия куплет, после и трета, и четвърта, и най-сетне песента отново се връщаше при първата група. Около всеки кръг от дванайсет-петнайсет певци се струпваха по още двайсет-трийсет души, които пляскаха в такт и подпяваха в хор. Докато пееха, те плачеха открито и често се смееха заедно. Изоставени и забравени от града, с музиката те си помагаха да поддържат жива обичта в сърцата си.

В края на втората седмица в „Артър Роуд“ се запознах с двама млади мъже, които чакаха да ги освободят до един час. Махеш ме увери, че те ще предадат съобщението ми. Бяха простовати, неграмотни селски момчета, дошли в Бомбай и заловени при хайка за безработни младежи. След три месеца в „Артър Роуд“ без официално обвинение най-сетне ги освободиха. Написах на едно листче името и адреса на Абдел Кадер Хан и кратка бележка, с която му съобщавах, че съм в затвора. Дадох я на младежите и им обещах да ги възнаградя, когато изляза. Те допряха ръцете си в благословия, а после ме оставиха с ведри и изпълнени с надежда усмивки.

По-късно същия ден надзирателите събраха хората от нашето спално, по-разярени от обикновено, и ни накараха да клекнем в плътни редици. Пред очите ни вкараха същите двама младежи и ги блъснаха в стената. Бяха в полунесвяст, пребити от бой. От раните по лицата им течеше кръв. Устните им бяха подути, а очите — посинени. Белези от лати, подобни на змийска кожа, покриваха голите им ръце и крака.

— Тези кучета се опитаха да изнесат извън пандиза бележка на гора — кресна на хинди Големия Рахул, надзирателят. — Който се опита да помогне на тоя гора, ще го сполети същото. Ясно? Сега тези две кучета ще киснат още шест месеца в затвора, в моята стая! Шест месеца! Само да му е помогнал някой от вас, и ще получи същото!

Надзирателите излязоха, за да изпушат една цигара, а ние се втурнахме да помагаме на мъжете. Аз промих раните им и превързах най-тежките с ивици плат. Махеш ми помагаше и когато приключихме, той ме изведе навън да пушим.

— Лин, не си виновен ти — каза той, загледан към двора, из който мъжете се разхождаха, седяха и пощеха дрехите си за въшки.

— Разбира се, че аз съм виновен.

— Не, човече — възрази ми той съчувствено. — Виновно е мястото, „Артър Роуд“. Такива работи стават всеки ден. Не си виновен ти, братко, нито пък аз. Но сега ще имаш голям проблем. Вече никой няма да ти помага, също както в участъка в „Колаба“. Не знам колко време ще останеш тук. Виждаш ли стария Панду там? Той е в тази стая от три години и още няма съд за него. Аджай е тук вече повече от година.

Сантош е от две години в тази стая, без обвинения, и не знае кога ще го съдят. Аз… не знам колко време ще те държат в тази стая. Съжалявам, братко, но вече никой няма да ти помага.

Седмиците минаваха. Махеш се оказа прав — никой не рискуваше да си навлече гнева на надзирателите и да ми помага. Всеки ден освобождаваха мъже от стаята и аз се обръщах, към когото мога, възможно най-предпазливо, но никой не искаше да помогне. Изпадах в отчаяно положение. След два месеца в затвора сигурно бях свалил около дванайсет килограма. Изглеждах мършав. Тялото ми беше цялото в гнойни ранички от ухапванията на нощния кадмал. Имах синини от пръчките на надзирателите по ръцете, краката, гърба, лицето и плешивата обръсната глава. И непрекъснато, във всяка една минута, и денем, и нощем се тревожех, че отпечатъците ми ще разкрият кой съм в действителност.

Всяка нощ тревогата ме хвърляше в потен кошмар за десетгодишната присъда, от която бях избягал в Австралия. Тревогата се таеше в гърдите ми, стискаше сърцето ми и често набъбваше до такава гротескна мъка, че усещах как се задавям, как тя ме души. Вината е дръжката на ножа, с който сами се пробождаме, а любовта често е острието; но тревогата е тази, която точи острието, и в края на краищата тя убива повечето от нас.

Уплахата, ужасът, тревогата и болката най-сетне взеха връх, когато Големия Рахул, надзирателят, съсредоточил върху мен омразата и несретата на дванайсетте години, прекарани в затвора, ми нанесе един удар в повече. Седях близо до входа на празното спално и се мъчех да напиша разказ, чийто сюжет ми бе хрумнал и бях развил през последните седмици. Повтарях историята изречение по изречение, ден след ден, докато ги измислях. Това беше медитация, която ме поддържаше жив. Когато онази сутрин успях да отмъкна остатък от молив и малък наръч обвивки от дажбите захар, най-сетне се почувствах готов да започна първа страница. В момент на покой, след обработката на въшките шепеш, аз започнах да пиша. Тихомълком, както умеят злодеите, дори и дебелите и тромавите, Рахул се промъкна зад гърба ми и стовари своята лати върху лявото ми рамо с такава сила, че едва не ми строши костите. Пръчката му за наказания беше сцепена на края и ударът раздра кожата ми по дължината на мускула, почти от рамото до лакътя. От дълбоката рана бликна кръв и оцапа пръстите ми, с които притиснах мястото.

Пред очите ми причервеня от гняв. Скочих на крака, посегнах бързо и изтръгнах пръчката от слисаната длан на Рахул. Занастъпвах към него и го принудих да отстъпи няколко крачки в празната стая. До мен имаше прозорец с решетки. Изхвърлих пръчката през решетките. Очите на Рахул се оцъклиха от страх и почуда. Такова нещо не беше очаквал. Заопипва за свирката на гърдите си. Завъртях се, кракът ми изхвърча напред и го ритна. И това не очакваше. Петата ми се заби в лицето му между носа и устата. Той заотстъпва назад, залитайки. Правило номер едно на уличния бой: защитавай позицията си и никога не отстъпвай, освен ако не се подготвяш за контраудар. Последвах го, притиснах го в дъното и го обсипах с порой от прави и десни удари. Той наведе глава и се прикри с ръце. Правило номер две на уличния бой: никога не навеждай глава. Като се прицелвах така, че да му нанеса максимална вреда, му нададох няколко прави удари в ухото, слепоочията и гърлото. Той беше по-едър от мен и силен поне колкото мен, но като боец никакъв го нямаше. Олюля се, рухна на колене и падна настрани, молейки за милост.

Погледнах и видях, че другите надзиратели на двора търчат в нашата посока. Дръпнах се в един ъгъл, заех каратистка стойка и ги зачаках. Те тичаха. Един се оказа по-бърз от другите и се втурна към мен, разярен. Бързо го сритах. Стъпалото ми го фрасна между краката с всичката сила, която имах. Ударих го три пъти и той рухна на земята. Лицето му беше окървавено. Кръвта се размаза по полирания каменен под, когато той запълзя назад. Останалите се спряха. Обкръжаваха ме в полукръг, объркани и слисани, вдигнали пръчките във въздуха.

— Хайде, де! — изкрещях на хинди. — Какво ще ми направите? Може ли да е по-лошо от това?

Ударих се силно по лицето и пак се ударих, и разкървавих устната си. Обърсах с дясната си длан кръвта от ранената си ръка и я размазах по челото си. Урок номер три за уличния бой: винаги бъди по-луд от другия.

— По-лошо от това? — преминах на марати. — Да не мислите, че ме е страх от това? Хайде, де! Искам го! Искам да ме изкарате от този ъгъл! Ще ме пипнете вие, ще ме пипнете, но един от вас ще загуби око. Един от вас. Ще изтръгна нечие око с пръсти и ще го изям. И по-бързо, защото Бог знае, че съм гладен, мамицата ви!

Те се подвоумиха, а после се отдръпнаха и се скупчиха, за да обсъдят положението. Гледах ги. Всеки мускул от тялото ми беше напрегнат като леопард, преди да скочи върху плячката. След половин минута дрезгаво шушнене надзирателите взеха решение. Дръпнаха се още по-далече и няколко от тях изтичаха навън. Мислех, че сигурно ще изтичат да извикат пазачите, но само след малко те се върнаха с още десет затворници от моето спално. Заповядаха им да седнат на земята срещу мен и започнаха да ги бият. Пръчките заудряха бързо. Мъжете виеха и скимтяха. След минута спряха боя, отпратиха ги и тутакси доведоха други десет.

— Излез от ъгъла веднага! — изкомандва един от надзирателите.

Погледнах насядалите по земята мъже, после — надзирателя, и поклатих глава. Надзирателят даде команда и втората група мъже също беше пребита с бамбуковите пръчки. Виковете им отекнаха пронизително и закръжиха около нас в каменното помещение като ято уплашени птици.

— Излез от ъгъла! — кресна надзирателят.

— Няма!

— Аур дас! — кресна той. Доведете още десет!

Докараха следващата група уплашени мъже. Надзирателите вдигнаха пръчки. В тази трета група беше Махеш. Един от двамата младежи, пребити и получили шест месеца допълнителна присъда, задето се опитаха да ми помогнат, също бе сред десетимата. Гледаха ме. Мълчаха, но очите им ме умоляваха.

Отпуснах ръце и пристъпих напред. Надзирателите се втурнаха към мен и шест чифта ръце ме сграбиха. Повлякоха ме към едната от стоманените врати решетки и ме проснаха по гръб. Главата ми опираше в стоманената решетка. Държаха няколко комплекта белезници в един шкаф в тяхната част от стаята. С два чифта от тези древни железни приспособления те приковаха китките на изпънатите ми ръце за решетките до главата ми. Вързаха глезените ми с кокосово влакно.

Големия Рахул коленичи до мен и надвеси лицето си над моето. От усилията да коленичи, да се прегъне и да сдържа чудовищната си омраза беше плувнал в пот и дишаше тежко. Устата му беше разранена, носът — подпухнал. Знаех, че главата ще го боли дни наред от ударите в ухото и в слепоочието, които му нанесох. Той се усмихна. Никога не можеш да знаеш колко злоба таи в себе си един човек, докато не го видиш да се усмихва. Внезапно се сетих какво беше казала Лети за Маурицио. „Ако бебетата имаха криле, той щеше да е кралят, който щеше да им ги къса“. Разсмях се. Безпомощен, с разперени и приковани ръце, аз се смеех. Големият Рахул се намръщи. Кретенското му озадачено изражение със зяпнала уста ме накара да се смея още по-силно.

Боят започна. Големият Рахул се нахвърли яростно върху лицето и гениталиите ми. Когато вече нямаше сили да вдига пръчката и не можеше да си поеме въздух, останалите надзиратели продължиха атаката. Бамбуковите лати плющяха по мен двайсет минути или повече. После си взеха почивка, за да изпушат по цигара. Бях само по шорти и потник, без нищо друго. Пръчките се врязваха в тялото ми, бяха раздрали кожата ми, бяха я нацепили и разкъсали от петите до темето.

След цигарите боят продължи. По-късно чух да говорят, че е дошла нова група надзиратели, от друга стая. Новаците, с нови оръжия, зашибаха тялото ми с безмилостна ярост. След като приключиха, трета група надзиратели се нахвърли диво върху мен. После дойде и четвърта група. След тях пръчките на първата група, от моето спално, заплющяха върху ми със смъртоносна жестокост. Започнаха да ме бият в десет и половина сутринта. Продължиха до осем вечерта.

— Отворете уста.

— Какво?

— Отворете уста! — заповяда гласът. Не можех да си отворя очите, защото клепачите ми бяха залепнали от спечената кръв. Гласът бе настоятелен, но кротък. Идваше откъм гърба ми, от другата страна на решетките. — Трябва да си вземете лекарството, сър! Вземете си лекарството!

Усетих как гърлото на стъклена бутилка се притиска в устата и зъбите ми. Ръцете ми бяха все така изпънати и приковани за решетките. Разтворих устни и водата потече в устата ми. Бързо преглътнах, задавих се и се закашлях. Две ръце повдигнаха главата ми и усетих как нечии пръсти пъхат две таблетки в устата ми. После водата отново потече от бутилката, преглътнах, закашлях се и през носа ми пръсна вода.

— Успокоителното ви, сър — каза пазачът. — Сега ще заспите.

Моето проснато по гръб тяло с изпънати ръце беше покрито с толкова синини и рани, че никоя част от него не можеше да избяга от болката. Не можех да я измеря и оценя, защото то цялото беше една болка, навсякъде. Очите ми бяха запечатани. В устата си усещах вкус на кръв и вода. Унесох се в сън върху езеро от лепкав, вцепеняващ камък. Хорът от гласове, който стигаше до слуха ми, беше хорът на воя и писъците от болка, които сдържах в себе си и не ги пусках навън. И никога нямаше да ги пусна.

Призори ме събудиха с излята върху ми кофа вода и заедно с мен хиляда рани се събудиха с писъци. Позволиха на Махеш да измие очите ми с влажна кърпа. Когато най-сетне ги отворих, отключиха белезниците, вдигнаха изтръпналите ми ръце и ме изведоха от стаята. Минахме през празни дворове и идеално пометени пътеки, обградени от цветни лехи със съвършени геометрични форми. Най-сетне спряхме пред един служител от ръководството на затвора. Беше прехвърлил петдесетте, прошарената му коса и мустаци бяха късо подстригани, а чертите на лицето му — фини, почти женствени. Беше облечен с типичен индийски панталон и копринен, извезан със сърма халат. Седеше сред пустия двор на кресло с висока облегалка, украсено, с майсторска резба — приличаше на креслото на епископ. От двете му страни и отзад стояха пазачи.

— Не обичам неделите ми да започват точно така, драги — каза той и прикри прозявка с окичената си с пръстени ръка. — На какво си мислиш, че си играеш, по дяволите?

Английският му беше прецизна, загладена версия на езика, преподаван в добрите индийски училища. От тези две изречения и начина, по който ги произнесе, разбрах, че образованието му е постколониално съответствие на моето. Майка ми, която всеки Божи ден се трепеше от работа, бе спестила пари да ме прати в точно такова училище като неговото. При други обстоятелства можеше да си говорим за Шекспир, за Шилер и за „Митологията“ на Бълфинч. Само от тези две изречения го разбрах. А какво знаеше той за мен?

— Мълчиш, а? Какво има? Да не би моите хора да са те пребили? Направиха ли ти нещо надзирателите?

Гледах го мълчаливо. Според старата школа на австралийските затвори не бива да портиш, да доносничиш за никого. Дори и за надзирателите. Дори и за затворниците — надзиратели. Никога не бива да портиш никого по никакви причини.

— Кажи де, надзирателите ли те пребиха?

Внезапно утринната песен на скорци наруши мълчанието, последвало въпроса му. Слънцето се беше издигнало над хоризонта, златните му лъчи струяха в леката мъгла и блещукаха в росата. Почувствах утринния бриз с всяка от хилядите рани, чиито корички от засъхнала кръв се пукаха всеки път, когато помръднех. Стиснал устни, аз вдишвах утринния въздух на града, който обичах с цялото си сърце.

— Биете ли го? — попита той един от надзирателите на марати.

— Много ясно, сър! — отвърна мъжът с явна изненада. — Вие ни наредихте да го набием.

— Не съм ви казал да го убиете, идиот такъв! Погледнете го! Прилича на одран!

Началникът погледна златния си часовник и шумно въздъхна.

— Много добре. Ето какво ще е наказанието ти. Ще оковем краката ти с вериги. Трябва да се научиш да не удряш надзирателите. Да си научиш урока. Оттук нататък, до второ нареждане, ще получаваш половин дажба храна. Отведете го!

Аз продължавах да мълча, а те ме поведоха обратно към спалното. Знаех процедурата. Бях научил по трудния начин, че когато затворническите власти злоупотребяват с властта си, най-умно е да мълчиш — всичко, което правиш, ги вбесява, а каквото кажеш — само ти влошава положението. Деспотизмът не презира нищо повече от праведността на жертвите си.

Човекът, който ме окова, беше весел мъж на средна възраст, който караше деветата година от седемнайсетгодишната си присъда за двойно убийство. Убил съпругата и приятеля си, докато спели заедно в леглото, а после се предал в най-близкия полицейски участък.

— Беше мирно — разказа ми той на английски, докато прикрепяше стоманена халка около глезена ми със скърцащите клещи. — Умряха, както си спяха. Е, той поне умря, докато спеше. Когато брадвата се стовари върху нея, тя беше будна, в просъница, но не задълго.

След като ми сложи оковите, той вдигна веригата, която щеше да ме спъва. В средата имаше по-широка брънка във формата на халка. Той ми даде дълга ивица грубо платно и ми показа как да я прекарам през халката и да я вържа около кръста си. Така халката увисваше на платнената ивица малко под коленете ми и веригата не се влачеше по земята.

— Казаха ми, такова… само след две години, стана надзирател — осведоми ме той, намигна ми и се усмихна до уши, докато прибираше инструментите си. — Ти бъди спокойно. Когато това ще стане, след две години, аз за тебе се грижа. Ти си мой много добър английски приятел, нали? Няма проблеми.

Веригите ме ограничаваха и се налагаше да ситня. Ако исках да вървя по-бързо, трябваше да щапукам и да въртя хълбоци. В моята стая имаше още двама души с пранги. Наблюдавах движенията им и постепенно научих техниката. След няколко дни вече танцувах този клатушкащ се тромав танц несъзнателно като тях. Всъщност, докато ги наблюдавах и подражавах, постепенно открих, че в техния тътрещ се танц имаше нещо повече от принуда. Те се опитваха да придадат изящество на движенията си, да вложат някаква красота в приплъзващите се лъкатушни стъпки, да смекчат унижението от веригата. Открих, че дори и в това човеците намират изкуство.

Но наистина това бе отвратително унижение. Най-лошото, което хората ни причиняват, винаги ни кара да изпитваме срам. Най-лошото е, че те винаги поразяват онази част от нас, която иска да обича света.

И мъничка частица от нашия срам, когато ни измъчват, е срам от това, че сме човешки същества.

Научих се да ходя с веригите, но съкратената наполовина дажба взе своето и аз постоянно губех тегло — почти петнайсет килограма за месец, по моя преценка. Карах на парче чапати колкото длан и чиния водниста супа дневно. Тялото ми беше мършаво и като че отпадаше с всеки изминал час. Мъже се опитваха да ми помогнат с тайно внесена храна. Пребиваха ги, но те продължаваха. След време започнах да отказвам тяхната помощ, защото вината, която чувствах всеки път, когато ги малтретираха заради мен, ме убиваше не по-малко от недохранването.

Стотиците малки и големи рани, получени през деня и нощта, ме боляха мъчително. Повечето бяха гноясали, а някои се издуваха от жълта отрова. Опитах се да ги промия с червивата вода, но нямаше резултат. Ухапванията от кадмал всяка нощ се множаха — стотици ухапвания; някои от тях също се бяха превърнали в сълзящи гнойни рани. Телесните въшки пъплеха по мен. Всеки ден следвах рутинната процедура и трепех мръсните, гърчещи се, пълзящи гадини, но раните и охлузванията по тялото ми ги привличаха. Събуждах се, а те ме ядяха и се множаха в топлите влажни рани.

Поне побоите спряха след срещата ми със служителя от затвора онази неделна сутрин. Рахул обаче продължи да ме удря от време на време, някои от другите надзиратели — също, но го правеха по навик и не влагаха много сила.

И един ден, докато лежах на хълбок, събирах енергия и наблюдавах как птиците кълват трохи в двора пред нашето спално, един мощен мъж ме нападна и стисна гърлото ми с две ръце.

— Мукул! Мукул, малкият ми брат! — изръмжа ми той на хинди. — Мукул! Малкият ми брат, когото ти ухапа по лицето! Брат ми!

Сякаш беше близнак на брат си — висок и набит. Разпознах чертите му и в мига, когато чух думите, си спомних мъжа, който се опита да ми вземе чинията в затвора в „Колаба“. Твърде много бях отслабнал. Бях твърде изтощен от глада и треската. Натискът на тялото му ме смазваше, а ръцете му стискаха гърлото ми. Той ме убиваше.

Урок номер четири за уличния бой: винаги имай нещо в запас. Последната ми енергия избухна и я вложих цялата в ръката си. Замахнах надолу, между телата ни, сграбчих го за топките, смачках ги и започнах да извивам с цялата си сила. Той се опули, зяпна и нададе гъргорещ вик, а после, се опита да се откъсне от мен и се търколи наляво. Търколих се с него. Той стисна крака и вдигна колене, но дясната ми ръка не се предаде пред смазващия натиск. Забодох пръстите на другата ръка в меката кожа над ключицата му. Използвах я за подпора и започнах да го удрям с чело в лицето. Ударих го шест, десет пъти. Усетих как зъбите му се забиват в челото ми, как носът му се чупи, усетих как силата му изтича заедно с кръвта, усетих как ключицата му се извива и изхрущява. Продължавах да го налагам с глава. И двамата бяхме оплескани с кръв, той губеше сили, но още мърдаше. Продължавах да го млатя.

Сигурно щях да го пребия до смърт с този тъп инструмент, главата ми, но надзирателите ме откъснаха от него и пак ме издърпаха до вратата. Халките отново стиснаха китките ми, но надзирателите смениха тактиката и този път ме приковаха с лицето надолу. Груби ръце разкъсаха тънката фланелка на гърба ми. Бамбуковите пръчки се стовариха върху ми с нова ярост. Надзирателите бяха подкокоросали мъжа да ме нападне. Беше нагласено и те го признаха през една от почивките. Искали мъжът да ме пребие до припадък, дори да ме убие. В края на краищата той имаше идеален мотив. Бяха го пуснали в стаята, за да ми отмъсти с тяхно позволение. Но не се получи. Аз пребих техния човек и те побесняха, че плановете им са се провалили. Боят продължи часове, с почивки за цигари, чай и закуски и частни изложения на окървавеното ми тяло за избрани гости от други части на затвора.

Когато всичко свърши, ме откопчаха от вратата. Слушах ги с пълни с кръв уши как спорят какво да ме правят. Побоят след сбиването, побоят, който те ми бяха нанесли, беше толкова жесток и кървав, че надзирателите се разтревожиха. Бяха прекалили и го знаеха. Не можеха да съобщят нищо на ръководството на затвора. Решиха да си траят и поръчаха на един от техните измекяри да измие издраното ми и изранено тяло със сапун. Мъжът обяснимо беше недоволен от възложената му мръсна работа. Насърчиха го с порой от удари и той се зае със задачата много старателно. Дължа му живота си, а също, по странен начин, и на мъжа, който се опита да ме убие. Без нападението и страховитите мъчения след него надзирателите нямаше да ми позволят баня със сапун и вода — тогава ми се случи за пръв и последен път в затвора. А измиването със сапун ми спаси живота! Сигурен съм, защото многобройните рани и поражения по тялото ми бяха толкова тежко възпалени, че постоянно горях в треска и отровата ме убиваше. Бях толкова слаб, че не можех да помръдна. Със сапунената вода и меката кърпа мъжът, който ме изкъпа — така и не разбрах името му — смекчи болката от раните и гнойниците. Сълзи потекоха по бузите ми от облекчение и се смесиха с кръвта ми по каменния под.

Треската спадна до леки тръпки, но продължавах да гладувам и измършавявах всеки ден. А всеки ден надзирателите пируваха с добра храна по три пъти на ден в своята част на стаята. Десетина мъже им слугуваха — перяха дрехи и одеяла, лъскаха пода, подреждаха къта за хранене, разтребваха след всяко ядене и угаждаха на прищевките им с разтривки на краката, гърба и врата. Възнаграждаваха ги с по-малко бой от нас, останалите, с някоя и друга цигара и остатъците от храна след всяко ядене. Насядали около чист чаршаф, постлан на каменния под, надзирателите гребяха от многобройните блюда, съставящи менюто им: ориз, дал, чътни, пресни роти, риба, месни яхнии, пиле и сладки десерти. Мляскаха шумно и подхвърляха остатъци от пилешко, хляб или плодове на наобиколилите ги измекяри, приседнали на пети в маймунско раболепие и чакащи с опулени очи и уста, от които капеха лиги.

Мирисът на храната беше чудовищно мъчение. Никоя храна никога не ми е миришела толкова вкусно и докато бавно измършавявах, миризмата на тяхната храна стана символ на целия свят, който бях загубил. На Големия Рахул му доставяше безмилостна наслада да ми предлага храна на всяко ядене. Протягаше пилешка кълка, размахваше я във въздуха и се правеше, че ми я подхвърля, примамваше ме с очи и с повдигнати вежди ме канеше да стана едно от кучетата му. Понякога ми подхвърляше кълка или сладкиш и предупреждаваше чакащите измекяри да го оставят за мен, за гора, и ме подканяше да допълзя и да ги взема. Не откликвах и не желаех да откликвам; и тогава той даваше знак на келешите, а после избухваше в онзи слабашки, злобен смях, докато те се блъскаха и биеха за подхвърленото.

Не можех да се принудя да пълзя по пода и да приема тази храна, въпреки че всеки ден и всеки час отпадах все повече. Температурата ми отново се вдигна и очите ми запламтяха денонощно в трескав огън. От треската едва се държах на крака, куцуках или пълзях на колене до тоалетната — но много по-рядко. Урината ми стана тъмнооранжева. Недохранването лишаваше тялото ми от сили и дори и най-простите движения — преобръщането от едната на другата страна и сядането — изискваха толкова много от безценния ми ограничен запас, че размишлявах дълго и усилено дали да го правя. По цял ден и по цяла нощ лежах неподвижно. Продължавах да се опитвам да се чистя от телесните въшки и да се мия, но и тези прости задачи ме изтощаваха и ме караха да се задъхвам. Пулсът ми беше неестествено ускорен, дори и когато лежах, а дъхът ми излизаше накъсано и често придружен от тихи неволни стонове. Умирах от глад и проумявах, че това е един от най-жестоките начини да убиеш човек. Знаех, че остатъците, подхвърляни от Големия Рахул, биха ме спасили, но вече не можех да пропълзя през стаята до мястото, където се угощаваше. Вече не можех и да извърна очи и умиращият ми поглед виждаше всичкото ядене, с което той се тъпчеше лакомо.

Често се унасях в трескави видения за семейството и приятелите си, които познавах и които бях загубил завинаги в Австралия. Мислех за Кадербай, Абдула, Касим Али, Джони Пурата, Раджу, Викрам, Лети, Ула, Кавита и Дидие. Мислех за Прабакер и ми се искаше да можех да му кажа колко много обичам неговата честна, оптимистична, храбра и щедра душа. И рано или късно мислите ми неизменно стигаха до Карла, всеки ден, всяка нощ, всеки час, който отброявах с пламтящи очи.

Унесеното ми съзнание фантазираше, че Карла ме спасява. Мислех за нея, когато чифт силни ръце ме вдигнаха, веригите паднаха от разранените ми глезени и пазачите ме завлачиха към кабинета на онзи служител. За нея мислех.

Пазачите почукаха. Отвътре отговориха и те отвориха вратата. Влязох, а пазачите останаха да чакат навън. В малкия кабинет заварих трима души, седнали около метално бюро — служителят с късата прошарена коса, едно цивилно ченге и Викрам Пател.

— Мамка му! — извика Викрам. — Човече, ти изглеждаш… направо ужасно. Мамка му! Мамка му! Какво сте му направили?

Служителят и ченгето се спогледаха безизразно, но не отговориха.

— Седни — нареди чиновникът. Краката едва ме държаха, но останах прав. — Заповядай, седни.

Седнах и се вторачих във Викрам, онемял от смайване. Плоската черна шапка висеше на гърба му, окачена на връв, а черните му жилетка, риза и везани фламенко панталони изглеждаха безумно екзотично и едновременно най-познатият и вдъхващ доверие костюм, който можех да си представя. Погледът ми започна да се разфокусира в сложните вихрушки и спирали по бродираната му жилетка и вдигнах очи към лицето му. То се мръщеше и потръпваше, докато се взираше в мен. Не бях се поглеждал в огледало от четири месеца. От гримасите на Викрам, разбрах, че му изглеждах с единия крак в гроба. Той ми подаде черната риза с извезаните ласа — същата, която бе свалил от гърба си, за да ми я подари в дъжда преди четири месеца.

— Донесох… донесох ти ризата… — заекна той.

— Какво… Ти какво правиш тук?

— Един приятел ме прати — отговори той. — Много добър твой приятел. Мамка му! Лин, теб все едно са те ръфали кучета. Не искам да те шашкам, нищо подобно, но изглеждаш така, все едно са те изровили, след като са те убили, човече. Спокойно, аз съм тук, пич. Ще те измъкна от това шибано място.

Чиновникът реши, че сега му е ред, прокашля се и даде знак на ченгето. Ченгето му преотстъпи думата и той заговори на Викрам. Усмивка набръчка меката кожа около очите му.

— Десет хиляди — каза той. — В американски долари, разбира се.

— Десет шибани хиляди?! — избухна Викрам. — Да не сте луди? С десет хиляди мога да откупя свободата на петдесет души тук! Майната му, пич.

— Десет хиляди — повтори служителят със спокойствието и авторитета на човек, който знае, че носи единствения пистолет при сбиване с ножове. Отпусна длани върху металното бюро и зашава пръсти в малка мексиканска вълна.

— Няма да стане, заеби. Арей, я виж човека! Какви ми ги пробутваш, йаар? Вие сте го довършили, ебати! И ти си мислиш, че струва десет хиляди в това състояние?

Ченгето извади една папка от елегантно винилово куфарче и я бутна към Викрам. Папката съдържаше един-единствен лист хартия. Викрам го прочете бързо, устните му се присвиха и очите му се разшириха от слисана изненада.

— Това ти ли си? — попита ме той. — Ти ли си избягал от затвор в Австралия?

Гледах го безстрастно, трескавият ми поглед не трепваше. Не му отговорих.

— Колко хора знаят за това? — попита той цивилния полицай.

— Не много — отвърна ченгето на английски. — Но достатъчно, че да са нужни десет хиляди, за да не разгласим тези сведения.

— Мамка му — въздъхна Викрам. — Отиде ми пазарлъка. Майната му. След половин час ще донеса парите. Измийте го и го подгответе.

— Има и нещо друго — обадих се аз и всички се обърнаха към мен. — Има двама души. От моето спално. Опитаха се да ми помогнат и надзирателите или пазачите им лепнаха още по шест месеца. Но те са излежали присъдите си. Искам да излязат през вратата заедно с мен.

Ченгето погледна въпросително служителя. В отговор той махна презрително с ръка и кимна в знак на съгласие. Беше дреболия, щяха да ги освободят.

— Има и още един човек — продължих невъзмутимо. — Казва се Махеш Малхотра. Не може да събере пари за гаранция. Не са много, към две хиляди рупии. Искам да позволите Викрам да изплати гаранцията му и той също да излезе с мен.

Двамата мъже вдигнаха ръце и се спогледаха. Бяха еднакво слисани. Съдбата на един толкова незначителен бедняк никога не беше засягала материалните им стремежи и духовните им разочарования. Обърнаха се към Викрам. Служителят изпъчи брадичка, все едно искаше да каже: „Този е луд, но щом така иска…“

Викрам стана и тръгна да излиза, но аз вдигнах ръка и той бързо седна обратно.

— Има и още един — казах.

Ченгето се разхили.

— Аур ек? — изпелтечи той през смях. Още един?

— Африканец. В отделението за африканци е. Казва се Рахим. Счупиха му ръцете. Не знам дали е жив или мъртъв. Ако е жив, искам и него.

Ченгето се обърна към чиновника, сви рамене и вдигна ръце въпросително.

— Знам случая — заклати глава служителят. — Това е… полицейска история. Този тип безсрамно въртял любов с жената на полицейски инспектор. Инспекторът съвсем оправдано уредил да го тикнат тук. И като влезе, тоя скот нападна един от надзирателите ми. Невъзможен е.

Никой нищо не каза — думата „невъзможен“ се разнесе из въздуха като дима на евтина пура.

— Четири хиляди — каза ченгето.

— Рупии ли? — попита Викрам.

— Долари — ухили се ченгето. — Американски долари. Четири хиляди отгоре. Две за нас и за сътрудниците ни. И две за инспектора, женен за курвата.

— Има ли още, Лин? — измънка Викрам тревожно. — Питам, защото тук май отиваме към групово намаление.

Погледнах го. Треската гореше очите ми, а от усилието да седя с изпънат гръб на стола ми изби пот и ме втресе. Той се наведе и сложи ръце на голите ми колене. Мина ми през ум, че телесните въшки можеха да пропълзят от краката ми върху неговите ръце, но не можех да ги бутна, те ми вдъхваха увереност.

— Ще се уреди, пич. Спокойно. Скоро ще се върна. Ще те изкараме оттук след няма и час. Обещавам. Ще дойда с две таксита, за нас и за твойте хора.

— Докарай три — отвърнах. Гласът ми сякаш идваше от някакво ново, тъмно, дълбоко място, което започна да се отваря, когато започнах да приемам, че може и да ме освободят. — Едно за теб, а другите две за мен и момчетата. Заради… въшките.

— Добре. — Той потръпна. — Три таксита. Дадено.

Половин час по-късно аз се возех с Рахим на задната седалка на жълто-черен „Фиат“ през тектоничното зрелище и пешеходното шествие на града. Очевидно бяха лекували Рахим — ръцете му бяха гипсирани, но беше измършавял и болен, с поглед, замъглен от ужас. Не каза нито дума, освен къде иска да отиде. Плачеше безмълвно, когато го оставихме пред един ресторант в Донгри, собственост на Хасаан Обикуа.

Продължихме. Шофьорът не откъсваше очи от измършавялото ми, изпито и покрито със следи от бой лице в огледалото за обратно виждане. Най-накрая го попитах на груб, разговорен хинди дали няма песни от индийски филми в таксито. Той отвърна слисано, че има. Споменах една от любимите ми, той я намери и изду уредбата, докато се промушвахме с бръмчене и бибипкане през движението; Беше песен, която затворниците в дългата стая си предаваха от група на група. Пееха я почти всяка вечер. И аз запях, докато таксито ме караше обратно към миризмите, цветовете и звуците на моя град. Шофьорът също запя, като често поглеждаше в огледалото. Когато пеем, никой от нас не лъже и не пази тайните си, а Индия е нация от певци, чиято първа любов са песните, към които се обръщаме, когато само плачът не достига.

Песента все още ме изпълваше, когато пъхнах дрехите си в найлонова торба за изхвърляне и застанах под силната топла струя на душа у Викрам. Изсипах цяло шише дезинфектант на главата си и го втрих в кожата си с твърда четка. Хиляди рани, ухапвания и ожулвания изпищяха, но мислите ми бяха за Карла. Викрам ми каза, че заминала преди два дни. Като че никой не знаеше къде е отишла. „Как ще я намеря? Къде ли е тя? Мрази ли ме? Дали си мисли, че съм я зарязал, след като спахме? Може ли да си мисли подобно нещо за мен? Трябва да остана в Бомбай — тя ще се върне тук, в града. Трябва да остана и да я чакам.“

Два часа киснах в банята — мислех, търках се и стисках зъби от болка. Когато излязох в спалнята на Викрам с увита на кръста хавлия, всички рани ме боляха.

— Ох, човече — изстена той, клатейки съчувствено глава.

Огледах се в голямото огледало на гардероба. Бях се претеглил на везните в банята му. Четирийсет и пет килограма — наполовина на деветдесетте килограма, колкото тежах преди четири месеца. Тялото ми беше толкова хилаво, че приличах на оцелелите от концентрационните лагери. Всички кости на скелета ми стърчаха, дори и черепните по лицето ми. Цялото ми тяло беше в рани, а под тях — синини като шарки от костенуркова черупка: навсякъде.

— Кадер чул за теб от двама излезли от твоето спално, някакви афганци. Казали, че са те видели с Кадер една вечер, ходили сте да слушате някакви слепи певци, и те били запомнили.

Опитах се да си представя мъжете, да си ги спомня, но не можах. Афганци, беше казал Викрам. Сигурно много добре са умеели да пазят тайна, защото не ме бяха заговорили нито веднъж през всичките тези месеци. Които и да бяха те, бях им длъжник.

— Когато излезли, казали на Кадер за теб и Кадер прати да ме извикат.

— Защо теб?

— Не искаше никой да знае, че той те вади оттам. Цената и без това си беше надута, йаар. Ако знаеха, че той плаща бакшиша, щеше да е много по-висока.

— Но ти откъде го познаваш? — попитах аз. Все още се взирах като омагьосан, ужасен, в измъченото си измършавяло тяло.

— Кого?

— Кадербай. Откъде го познаваш?

— Всички в „Колаба“ го знаят, човече.

— Да, но ти откъде го познаваш?

— Веднъж му свърших една работа.

— Що за работа?

— Дълга история.

— Ако имаш време, и аз имам.

Викрам се усмихна и поклати глава. Стана и отиде да налее питиета до масичката, която му служеше за личен бар.

— Един от гундите на Кадербай преби едно богато хлапе в нощен клуб — заразказва той и ми подаде чашата. — Беше го смачкал. Доколкото разбрах, хлапето си го просело. Но семейството му повдигнало обвинения пред полицията. Кадербай познаваше татко и от него разбра, че аз познавам хлапето — учехме в един и същи проклет колеж, йаар. Свърза се с мен и ме помоли да разбера колко искат, за да оттеглят обвинението. Оказа се, че искат много. Но Кадер им плати, дори малко отгоре. Можеше да ги притисне така, че да се насерат от страх, нали се сещаш. Можеше да ги убие, ебати, йаар. Цялото шибано семейство. Но не го направи. Неговият човек не бил прав, на? И той искал да поправи неправдата. Платил сумата и всички бяха щастливи. Свестен е тоя Кадербай. Сериозен тип, ако ме разбираш, ама е свестен. Татко го уважава и го харесва, а това говори много, защото тате уважава малцина представители на човешката раса. Знаеш ли, Кадер каза, че иска ти да работиш за него.

— Като какъв?

— Не питай мен — вдигна той рамене и започна да вади чисти, изгладени дрехи от гардероба на леглото. Едно по едно приех шорти, панталони, риза и сандали и започнах да се обличам. — Каза ми само да те заведа при него, когато се почувстваш по-добре. На твое място щях да си помисля, Лин. Трябва да се поохраниш малко. Трябва да изкараш бързи мангизи. И имаш нужда от приятел като него, йаар. Всички тия неща за Австралия — това е безумна история, пич. Да бягаш и така нататък, това си е жив героизъм, кълна се. Но поне с подкрепата на Кадер тук ще си в безопасност. Щом той е зад гърба ти, никой вече няма да ти причини подобни гадости. Могъщ приятел имаш тук, Лин. Никой в Бомбай не се ебава с Кадер Хан.

— Защо тогава ти не се хванеш да работиш за него? — попитах. Знаех, че тонът ми е груб — по-груб, отколкото исках, но тогава всичко, което кажех, звучеше така. Спомените за побоите и въшките продължаваха да режат и смъдят по кожата ми.

— Не са ме канили — отвърна спокойно Викрам. — Но дори и да ме беше поканил, не мисля, че щях да се хвана, йаар.

— Защо не?

— Аз нямам такава нужда от него, каквато имаш ти, Лин. Всички тия мафиоти имат нужда един от друг, нали ме разбираш? Те имат нужда от Кадербай така, както и той има нужда от тях. А аз нямам такава нужда от него. Но ти имаш.

— Много уверено го каза — обърнах се да го погледна в очите.

— Уверен съм. Кадербай ми каза, че разбрал защо са те прибрали и тикнали в затвора. Каза, че някакъв могъщ, много влиятелен човек те отстранил, пич.

— Кой е той?

— Не каза. Каза ми, че не знаел; може просто да не е искал да ми каже. Какъвто и да е случаят, братко Лин, нагазил си в яки лайна, да го еба. Лошите в Бомбай не се ебават — ти вече го знаеш — и щом имаш враг тук, ще имаш нужда от всичката закрила, която можеш да спечелиш. Имаш два избора — да се разкараш от града или да привлечеш огневата мощ на своя страна като пичовете в Окей Корал, разбираш ли?

— Ти как би постъпил?

Той се засмя, но изражението ми не се промени и смехът му бързо утихна. Запали две цигари и ми подаде едната.

— Аз ли? Щях да побеснея, йаар. Не нося тия каубойски дрешки, защото обичам кравите, нося ги, защото ми харесва как тия копелдаци каубоите са действали едно време. Аз бих искал да разбера кой се е опитал да ме прецака и щях да поискам да му отмъстя, по дяволите. Когато съм готов, щях да приема предложението на Кадер, да се хвана да работя за него и да си отмъстя. Обаче това съм аз, а аз съм индийски мадачуд, йаар. Така щеше да постъпи индийски мадачуд.

Пак се погледнах в огледалото. Новите дрехи щипеха раните ми като сол, но прикриваха най-тежките и вече не изглеждах толкова окаяно, толкова смущаващо и противно. Усмихнах се на огледалото. Упражнявах се, опитвах се да си спомня като какво е аз да съм си аз. Почти се получи. Почти успях. А после едно ново изражение, не съвсем мое, изплува в сивото на очите ми. Никога повече. Тези страдания никога повече нямаше да се повторят. Този глад нямаше повече да ме заплашва. Този страх нямаше да пронизва сърцето ми на изгнаник. На всяка цена, казаха ми моите очи. Оттук нататък — на всяка цена.

— Готов съм да го срещна — казах аз. — Още сега.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Работата за Абдел Кадер Хан беше първото ми истинско обучение по организирана престъпност — дотогава аз бях само отчаян човек, вършещ глупави, малодушни неща заради тъпата си малодушна зависимост от хероина, а после — отчаян изгнаник, печелещ дребни комисиони от случайни сделки. Въпреки че това бяха престъпления, извършени от мен — някои от тях дори много сериозни — аз не бях истински престъпник, докато не приех Кадербай да ми бъде учител. Дотогава не бях престъпник, а човек, извършил престъпления, а между двете има разлика. Разликата, както става с повечето неща в живота, е в мотивите и в средствата. Мъките в затвора „Артър Роуд“ ми бяха дали мотив да премина чертата. Друг човек, по-умен от мен, можеше да избяга от Бомбай още щом го пуснат на свобода. Аз не избягах. Не можех. Исках да разбера кой ме е вкарал там и защо. Исках мъст. Най-сигурният и бърз начин да отмъстя беше да вляза в Бомбайската мафия на Кадербай.

Неговите уроци по изкуството да нарушаваш закона — първо ме изпрати при палестинеца Халед Ансари да се науча да въртя пари на черния пазар — ми предоставиха средствата да стана такъв, какъвто никога не се бях опитвал и не бях искал да бъда: професионален престъпник. И това ми хареса. Чувствах се толкова добре, ограден от закрилата на тази банда от братя. Всеки ден, докато пътувах с влака към апартамента на Халед, увиснал на вратата на раздрънкания вагон и брулен от сухия горещ вятър заедно с други млади мъже, сърцето ми щеше да се пръсне от вълнението на безумния, безразсъдния — път на свободата.

Халед, първият ми учител, беше човек, който носеше миналото си в храмовите огньове на очите си и поддържаше пламъка с късчета от разбитото си сърце. Познавах мъже като него от затворите, бойните полета и вертепите, където се срещат контрабандисти, наемници и други изгнаници. Всички те притежават някои общи черти. Те са твърди, защото съществува една твърдост, която живее в най-тежката мъка. Те са честни, защото истинността на онова, което им се е случило, не им позволява да лъжат. Те са сърдити, защото не могат да забравят миналото, нито да го простят. И са самотни. Повечето се преструват повече или по-малко успешно, че можем да споделим изживяваната минута. Но за всекиго от нас миналото е пустинен остров и хората като Халед, изоставени там, винаги са самотници.

Кадербай ми беше разказал част от историята на Халед, докато ми даваше наставления за първите ми уроци. Научих, че само на трийсет и четири години е останал сам на света. Родителите му — и двамата известни учени — бяха видни участници в борбата на Палестина за независимост. Баща му беше умрял в затвор, в Израел. Майка му, родителите й, двете му сестри, лелите и чичовците му — всички бяха избити по време на клането в Шатила в Ливан. Халед, който се беше обучавал в палестинските партизански отряди в Тунис, Либия и Сирия и девет години се беше бил в десетки операции в двайсет конфликтни зони, рухнал след кървавата смърт на майка си и всички останали в бежанския лагер. Командирът на неговата група от „Фатах“ познавал признаците на този срив и рисковете, които той предполага, и го освободил от служба.

Въпреки че на думи още беше предан на каузата за палестинска държава, на дело той беше загубен за всяка кауза, освен за страданието, което бе понесъл, и за страданието, което причиняваше — а той живееше заради това. Беше дошъл в Бомбай по препоръката на висш партизански командир, който познаваше Кадербай. Мафиотският дон го приел. Впечатлени от неговото образование, езикови знания и маниакална преданост, постоянните членове на съвета на Кадербай възнаградили младия палестинец с поредица повишения. Три години след Шатила, по времето, когато се запознах с него, Халед Ансари отговаряше за валутните операции на Кадербай на черния пазар. Постът му осигуряваше и място в съвета. Когато се почувствах достатъчно силен, че да мога да издържам целодневното обучение, скоро след освобождението ми от затвора „Артър Роуд“, ожесточеният, самотен, белязан от битки палестинец започна да ме учи.

— Хората твърдят, че парите били коренът на всяко зло — ми каза Халед на срещата ни в апартамента му. В английския му се смесваха нюйоркски, арабски и хинди акцент — той говореше последните два езика прилично. — Но това не е вярно. Точно обратното е. Парите не са коренът на всичкото зло. Злото е коренът на всички пари. Няма такова нещо като чисти пари. Всички пари на света са мръсни по някакъв начин, защото няма чисти начини да ги печелиш. Щом ти плащат с пари, значи някой някъде страда за тях. Мисля, че това е една от причините почти всички, дори и хората, които иначе никога не биха нарушили закона, да се радват да припечелят някой и друг долар допълнително на черния пазар.

— Ти си изкарваш прехраната от него — казах аз, любопитен да чуя отговора му.

— Е, и?

— И как се чувстваш?

— Никак не се чувствам, по никакъв начин. Страданието е истината. Липсата на страдание е лъжа. Казвал съм ти го преди. Такъв е светът.

— Но несъмнено има пари, върху които е натрупано повече страдание, а върху други — по-малко — упорствах аз.

— Парите биват само два вида, Лин — твои и мои.

— Или в този случай парите на Кадер.

Халед се разсмя — кратък и тъжен смях, единственият, останал в него.

— Ние печелим пари за Абдел Кадер, вярно, но част от всичко, което спечелим, се полага на нас. И точно тази малка част от всичко, която принадлежи на нас, е онова, което ни държи в играта, на? Добре, да започваме. Защо съществуват черните пазари за пари?

— Не съм сигурен, че те разбирам.

— Ще задам въпроса по друг начин — усмихна се Халед. Плътният белег, който започваше от гърлото му, минаваше покрай лявото ухо и прорязваше лицето му чак до ъгълчето на устата, изкривяваше усмивката му и й придаваше нещо обезпокояващо. Белязаната половина на лицето му изобщо не се усмихваше и затова другата изглеждаше заплашителна или изкривена от гримаса на болка, когато той се стараеше да се държи най-любезно. — Как така можем да купим един американски долар от турист за осемнайсет рупии, да кажем, когато банките предлагат само по петнайсет-шестнайсет?

— Защото можем да ги продадем за повече от осемнайсет?

— Добре, добре. А защо можем?

— Защото… сигурно защото някой иска да ги купи на тази цена.

— Точно така. Но на кого ги продаваме?

— Виж, повече от това да свържа туристите с чейнджаджиите и да си взема моя дял, не съм правил. Не знам какво се случва след това с доларите. Никога не съм се задълбавал.

— Черният пазар за стоки съществува — произнесе той бавно, сякаш ми доверяваше лична тайна, а не търговски факт, — защото белите пазари са твърде строги. В случая с валутата правителството и Централната банка на Индия контролират белите пазари и те са твърде ограничаващи. Всичко е заради алчността и контрола. Това са двата елемента, съставляващи търговското престъпление. Всеки от тях, сам по себе си, не е достатъчен. Алчността без контрол или контролът без алчност няма да създадат черен пазар. Хората може да са алчни за печалбата, изкарана от сладкиши, да речем, но ако печенето на сладкишите не е под строг контрол, няма да има черен пазар за ябълков щрудел. Правителството държи изливането на каналните нечистотии под много строг контрол, но без алчност за печалба от тях няма да има черен пазар за лайна. Когато алчността се срещне с контрола, получаваш черен пазар.

— Много мислене си вложил в това — отбелязах аз ухилен, но впечатлен и искрено зарадван, че той иска да ми обясни онтологията на валутното престъпление, а не само начините, по които мога да го извърша.

— Не съм — възрази скромно той.

— Не, сериозно. Когато Кадербай ме прати тук, мислех, че ще ми покажеш няколко таблици и цифри, нали се сещаш, днешните валутни курсове и прочие, и после ще ме отпратиш.

— О, скоро ще стигнем и до тези курсове — усмихна се той пак — накриво. Говореше съвсем като американец. Знаех, че на младини е учил в Ню Йорк. Кадербай ми беше казал, че там е бил щастлив, за кратко. Малко от това щастие като че беше оцеляло в дългите закръглени гласни и другите американизми в речта му. — Но първо трябва да овладееш теорията и чак тогава можеш да печелиш от практиката.

Индийската рупия, обясни ми Халед, е ограничена валута. Тя не може да бъде изнасяна извън Индия, нито да бъде разменяна законно за долари навсякъде по света, освен в Индия. С огромното си население Индия всеки ден изпраща хиляди и хиляди бизнесмени, бизнес дами и пътешественици в чужбина. На тези хора бе позволено да изнасят строго определено количество американска валута. Те могат да сменят фиксирана сума рупии за американски долари, а останалите трябваше да бъдат разменени за пътнически чекове.

Разпоредбите се прилагаха по различни начини. Когато някой искаше да напусне страната и легално да смени рупии за долари, той или тя трябваше да представи паспорт и самолетен билет в банката. Касиерът в банката проверяваше датата на отлитане на билета и маркираше и него, и паспорта, за да потвърди, че на притежателя им е предоставен пълния лимит от американски долари срещу рупии. Транзакцията не можеше да се повтори. Нямаше законен начин пътникът да закупи повече американски долари за едно пътуване.

Почти всички в Индия имаха поне по малко черни пари, скътани под дюшека — от няколкостотинте рупии, спечелени от работника и недекларирани пред данъчните, та чак до милиардите рупии, натрупани от престъпления. За черната икономика се твърдеше, че превъзхожда почти един път и половина пъти по размер законната, бялата икономика. Всеки, който притежаваше хиляди или стотици хиляди недекларирани рупии, подобно на многото индийци, пътуващи в командировки, не можеше да си купи с тях законни пътнически чекове — банката и данъчното винаги настояваха да знаят откъде идват парите. Затова единствената реална алтернатива беше да се купят долари на черно от чейнджаджиите. Така милиони рупии в Бомбай всеки ден се разменяха на черно срещу американски долари, английски лири, дойче марки, швейцарски франкове и други валути — търговия, която беше тъмното огледало на законния валутен обмен.

— Аз купувам хиляда американски долара от турист за осемнайсет хиляди рупии, а обменният курс, определен от банката, е петнайсет — обобщи Халед. — Той е щастлив, защото е получил три хиляди рупии повече, отколкото в банката. После аз продавам доларите на индийски бизнесмен за двайсет и една хиляди рупии. Той е щастлив, защото е купил доларите с черни пари, които иначе не може да декларира. След това слагам трите хиляди рупии настрани и купувам нови хиляда долара от друг турист за осемнайсет хиляди. Това е простото уравнение в центъра на валутните далавери.

За да намира туристите и да ги примамва да обменят парите си, мафиотското ръководство на Кадербай използваше малка армия от улични търговци, гидове, просяци, управители на хотели, пикола, ресторантьори, келнери, съдържатели на дюкяни, служители от авиолиниите, туристически агенти, собственици на нощни клубове, проститутки и шофьори на таксита. Една от задачите на Халед беше да ги следи. Сутрин той се обаждаше на всички, за да им съобщи обменния курс за всички най-важни валути. На всеки два часа бяха съобщавани новостите при промяна на курса. На разположение двайсет и четири часа в денонощието имаше едно такси с двама шофьори. Сутрин Халед обикаляше пласьорите във всички квартали и раздаваше пачки рупии на уличните чейнджаджии. Амбулантни търговци и други улични мошеници водеха туристи и бизнесмени. Чейнджаджиите обменяха валути. Пласьорите по цял ден обикаляха чейнджаджиите и ги снабдяваха с нужните суми в брой. Събирачите правеха по няколко обиколки за работно денонощие и прибираха пачките чужда валута.

Халед следеше събирането и обмена в хотелите, офисите на въздухоплавателни компании, туристическите агенции и другите учреждения, изискващи по-висока степен на дискретност. Правеше две основни обиколки на своите събирачи в ключовите квартали — една по обяд и една късно вечер. На ченгетата във всеки квартал се плащаше, за да не виждат всичко онова, което би накърнило чувствата им. В замяна Кадербай обещаваше, че ако намери за нужно да приложи насилие — в случай че някой се опита да обере хората му или им се противопостави — то ще бъде наложено бързо и сигурно и по никакъв начин няма да засегне полицаите или да ги лиши от дела им. Отговорността за поддържането на дисциплината и налагането на Кадеровия контрол падаше върху Абдула Тахери. Екипът му от индийски гунди и ирански ветерани от войната с Ирак се грижеше нередностите да се случват рядко и да бъдат безмилостно наказвани.

— Ще работиш с мен, докато събирам — заяви Халед. — С времето ще се научиш на всичко, но сега искам да се съсредоточиш върху по-мъчните петзвездни хотели и офиси на въздухоплавателните компании. Там, където се носи риза и вратовръзка. Аз ще идвам с теб, особено в началото, но според мен ще бъде добре ако един гора, добре облечен бял чужденец, събира парите по тези места. Ще бъдеш невидим. Няма и да те поглеждат втори път. А ако работят с теб, нашите контакти ще се напрягат много по-малко. След това искам да навлезеш в бизнеса с пътуващите работници. Там един гора също ще ми е от полза.

— Бизнесът с пътуващите работници?

— Страшно ще ти хареса — отвърна той и ме погледна в очите със същата тъжна усмивка. — Ще ти компенсирам лишенията, които си търпял в „Артър Роуд“. Само първа класа!

Далаверите с пътуващите работници, обясни ми той, били особено доходен клон на чейнчаджийството. Те включвали огромен брой хора от милионите индийци, работещи в Саудитска Арабия, Дубай, Абу Даби, Мускат, Бахрейн, Кувейт и целия Персийски залив. На индийските гастарбайтери, наемани на договор за три, шест или дванайсет месеца като домашна прислуга, чистачи и общи работници, обикновено им плащали в чужда валута. Повечето от тях се опитвали да обменят заплатите си на черния пазар, още щом се приберат в Индия, за да припечелят някоя рупия отгоре. Ръководството на Кадеровата мафия им спестяваше време. Когато продаваха чуждата си валута на Кадербай, на арабските работодатели се предлагаше малко по-изгоден курс и така можеха да плащат на работниците си в рупии по черния курс в Индия. По този начин им оставаше излишък от рупии и печелеха от това, че плащат на работниците си.

За много работодатели от Персийския залив изкушението от подобно валутно престъпление се оказва неустоимо. Под разкошните си дюшеци те имали запаси от недекларирани и необложени с данъци пари. Синдикатите уреждали на индийските гастарбайтери да се плаща в рупии след завръщането им в Индия. Работниците били доволни, защото получавали по черния курс, но не им се налагало да преговарят лично с инатливите черноборсаджии. Шефовете, от своя страна, били доволни, защото печелели от плащанията чрез синдикатите. Черноборсаджиите били доволни, защото в реката на търсенето от страна на индийските бизнесмени, пътуващи в командировки, се вливал постоянен приток от долари, дойче марки, риали и дирхами. Само правителството губеше, но от това никой от многото хиляди забъркани в далаверата не се срамуваше кой знае колко.

— Аз… цялата тази работа някога беше мой специалитет… — каза Халед, след като дългият първи урок най-сетне приключи. Гласът му затихна и не бях сигурен дали се е унесъл в спомени, или просто не му се говореше повече. Зачаках.

— Докато учех в Ню Йорк — продължи той най-сетне, — работех по една дисертация… Писах дисертация за неорганизираната търговия в древността. Майка ми изследваше тази област преди войната от 67-ма. Когато бях малък, тя създаде у мен интерес към черните пазари на Асирия, Акад и Шумер и отношенията им с търговските пътища, данъците и империите, изграждани около тях. Когато сам започнах да пиша, нарекох работата си „Черният Вавилон“.

— Примамливо заглавие.

Той ме стрелна с поглед — искаше да се увери, че не го подигравам.

— Сериозно! — побързах да кажа. Исках да го предразположа, защото започваше да ми става симпатичен. — Мисля, че темата е добра за дисертация, а заглавието е примамливо. Според мен трябва да я довършиш.

Той пак се усмихна.

— Е, Лин, животът е пълен с изненади и както казваше чичо ми в Ню Йорк, повечето от тях не радват трудещия се глупак. Сега работя за черния пазар, вместо да работя по него. Сега съм в Черния Бомбай.

Огорчението в гласа му беше тревожно. Челюстта му се стегна в мрачно, почти сърдито изражение, втренчил поглед в преплетените си длани. Опитах се да насоча разговора по-далеч от миналото.

— Знаеш ли, аз си имах работа с дял от черния пазар, който може да те заинтересува. Чувал ли си за търговията с лекарства на прокажените?

— Разбира се — отвърна той и в тъмнокафявите му очи проблясна интерес. Той прокара ръка по лицето си и нагоре, по късата, подстригана по войнишки коса, преждевременно прошарена със сиви и бели жилки. Жестът изтри мрачните му спомени и той се съсредоточи върху мен. — Чух, че си се запознал с Ранджит. Невероятен е, нали?

Говорихме за Ранджитбай, кралят на малката група прокажени, и за черния пазар, който те бяха организирали из цялата страна. Мистериозният им занаят очароваше еднакво и двама ни. Като историк или човек, който някога е мечтал да стане историк, също като учената си майка, Халед беше заинтригуван от дългата еволюция и прикритостта на организацията на прокажените. Като писател аз бях провокиран от историята на техните страдания и уникалния им отклик. След двайсет минути въодушевена жива дискусия се договорихме заедно да посетим Ранджит и да научим повече за историята на черния пазар за лекарства.

И с това обещание между двама изгнаници, между учен и писател, ние двамата с Халед установихме проста, но трайна връзка на интелектуално уважение. Сприятелихме се бързо и без въпроси, както правят престъпниците, войниците и другите оцелели от бедствия. Всеки ден го посещавах в оскъдно мебелирания му спартански апартамент, близо до гара Андери. Уроците продължаваха по пет-шест часа. Темите се скитаха свободно от древната история до политиката на валутния курс на Централната банка, от антропологията до фиксираните и плаващите валути и за един месец с Халед Ансари научих повече за това твърде обикновено, ала сложно престъпление, отколкото повечето улични чейнджаджии на долари и марки научават за година работа.

Когато приключихме с уроците, започнах да работя с Халед всяка сутрин и всяка вечер, седем дни в седмицата. Плащаха ми добре. Печелех такива количества пари, че често получавах дебели пачки рупии, взети направо от банката, все още със стоманените скоби, с които бяха закопчани банкнотите. В сравнение с обитателите в бордея, които бях опознал като съседи, приятели и пациенти в продължение на почти две години, вече бях богаташ.

За да се излекувам колкото се може по-бързо от раните от затвора, наех стая в Къща за гости „Индия“ за сметка на Кадербай. Чистата, облицована с плочки баня и мекото легло ми помогнаха да оздравея, но трябваше да оздравея не само физически. Истината беше, че месеците в затвора „Артър Роуд“ бяха съкрушили духа ми повече от — плътта. Изтезанията в затвора и провалите ми по време на холерната епидемия — да, можех да преживея всяко от тях поотделно и да се върна в онази земя на обич и несрета, когато се почувствам достатъчно добре — но двете заедно бяха повече, отколкото можеше да издържи крехкото ми самоуважение, и вече не исках да живея в бордея или да нощувам там.

Често посещавах Прабакер, Джони, Касим и Джитендра и продължавах да помагам в клиниката — преглеждах пациенти два следобеда всяка седмица. Но странната смесица от наглост и нехайство, която ми позволяваше да бъда лекарят на бордея, вече я нямаше и не чаках да се върне. В сърцето на всяко по-добро „аз“ има известна дързост и тя ме напусна, когато не успях да спася жената на съседа ми, не успях дори да разбера, че е болна. И има невинност — съществена и непоколебима — в сърцето на всяка решителност да служиш. Невинността ми се разколеба, когато излязох, препъвайки се, от индийския затвор — не само краката и усмивката ми бяха несигурни, спънати от спомена за железните пранги. Причините за изнасянето ми от бордея бяха еднакво свързани с душевното ми състояние и с раните по тялото ми.

От своя страна, приятелите от бордея приеха решението ми без въпроси и забележки. Поздравяваха ме топло всеки път, когато ги посещавах, и ме включваха в делниците и празниците на бордея — сватби, фестивали, събори или игра на крикет — все едно продължавах да живея и да работя с тях. Въпреки потреса и мъката при гледката на измършавялото ми тяло и клеймата на белезите, които надзирателите бяха отпечатали върху кожата ми, те нито веднъж не споменаха затвора. Мисля, че това отчасти се дължеше на чувствителността към срама, който подозираха, че изпитвам, срамът, който би ги обзел, ако те бяха попаднали в затвора. В душите на Прабакер, Джони Пурата и дори Касим Али това донякъде можеше да се дължи на вината, че не бяха успели да ми помогнат, защото не им бе хрумнало да ме потърсят. Никой от тях не беше разбрал, че съм арестуван. Бяха решили, че животът в коптора просто ми е омръзнал и съм се върнал към уютния си живот в уютната си страна като всеки друг от познатите им туристи и пътешественици.

Това също се промъкваше в нежеланието ми да се върна в бордея. То ме слисваше и обиждаше — след всичко онова, което свърших там, въпреки че ме включваха в дрипавото ято на техния така многолюден живот, те все още очакваха да ги напусна, когато ми скимнеше, без да им кажа и дума за сбогом.

Затова когато здравето ми се подобри и започнах да печеля добри пари, не се върнах в бордея. Вместо това с помощта на Кадербай си наех апартамент в „Колаба“ в края на Бест стрийт откъм сушата, недалеч от „При Леополд“. Това беше първият ми апартамент в Индия и за първи път се глезех с пространство, уединение и домашни луксове като горещ душ и функционираща кухня. Хранех се добре, готвех си храна с високо съдържание на протеини и въглехидрати и се насилвах да изяждам по кофа сладолед дневно. Понапълнях. Спях непробудно по десет часа, нощ след нощ, и замрежвах със сън раните по изподраното си тяло. Но често се будех, ръцете ми удряха и млатеха и още усещах миризмата на мокър метал, на кръв от кошмара.

Тренирах карате и вдигане на тежести с Абдула в любимата му фитнес зала в модното предградие Брийч Кенди. Често с нас идваха и още двама млади гангстери, Салман Мустан и приятеля му Санджай, с които се срещнах при първото си посещение на съвета на Кадер. Бяха силни, здрави мъже, гонещи трийсетте, които обичаха да се бият почти толкова, колкото и да правят секс, а те доста си падаха по секса. Санджай приличаше на кинозвезда. Той беше шегаджията. Салман беше по-тих и по-сериозен. Макар и да бяха неразделни приятели от детинство, на ринга двамата не се щадяха един друг, точно както и когато се боксираха срещу Абдула и мен. Тренирахме пет пъти седмично и оставяхме двата дни, за възстановяване на травмираните и подутите мускули. Беше хубаво. Помагаше. Вдигането на железа е Дзен за яростните мъже. Малко по малко тялото ми си възвърна силата, якостта и мускулната форма.

Но въпреки че заяквах, знаех, че съзнанието ми няма да оздравее, не може да оздравее, докато не разбера кой ме е накиснал пред полицията, за да ме хване и тикне в затвора „Артър Роуд“. Трябваше да знам кой е бил. Трябваше да знам причината. Ула беше заминала — някои казваха, че се крие, но никой не се досещаше от кого или защо. Карла я нямаше и никой не можеше да ми каже къде е. Дидие и още няколко приятели се ровеха и се опитваха да открият истината, но не бяха разбрали нищо, което да ми подскаже кой ме е натопил.

Някой беше уредил с полицейските началници да ме арестуват без обвинение и да ме затворят в „Артър Роуд“. Същият човек беше уредил в затвора да ме бият жестоко и често. Това беше наказание или отмъщение. Кадербай го потвърди, но не можеше или не искаше да ми каже нищо повече, освен че който и да ме е накиснал, не е знаел, че съм беглец. Сведенията за бягството от Австралия бяха дошли от рутинната проверка на пръстовите отпечатъци. Въпросните ченгета веднага бяха разбрали, че ако си затраят, може да имат изгода и скрили досието ми, докато Викрам не се свързал с тях по поръчение на Кадер.

— Тия шибани ченгета те харесваха, пич — каза ми Викрам в „При Леополд“, където седяхме един следобед няколко месеца след като започнах работа при Халед като събирач на валута.

— Ъхъ.

— Не, наистина те харесваха. Затова те пуснаха.

— Никога дотогава не бях виждал това ченге през живота си, Викрам. Той изобщо не ме познаваше.

— Не схващаш — отвърна той търпеливо, наля си нова чаша бира „Кингфипгър“ и отпи с удоволствие. — Говорех за оня тип, ченгето, когато те измъкнах оттам. Той ми разказа всичко. Виждаш ли, когато първият образ в отдела за отпечатъци дошъл с новината, че си тоя от Австралия, дето го издирвали, той се побъркал. Побъркал се от мисълта колко пари може да вземе, за да си затрае. Такъв шанс не ти пада всеки ден, на? И затова, без да каже нищо на никого, той отива при негов познат от началството и му показва доклада за твоите отпечатъци. Началникът също се побърква. Отива при друго ченге, онова, дето го видяхме в затвора, и му показва папката. Това ченге нарежда на останалите да си траят и да оставят на него да разбере колко мангизи биха могли да получат.

Сервитьорът донесе моята чаша кафе и си побъбри с мен на марати. Викрам изчака да останем отново сами и продължи.

— Много се кефят, всички тия келнери, шофьори на таксита и пощенски чиновници, и ченгетата също… Всички тия много се кефят, че им говориш на марати. Заеби, пич, аз съм роден тук, а ти говориш марати по-добре от мен. Аз така и не го научих както трябва. Не ми се е налагало. Затова толкова много марати са вбесени, човече. На повечето от нас не ни пука за езика марати, нито за всички тези, които идват в Бомбай, или откъде са дошли, мамка му, йаар. Карай, докъде бях стигнал? А, да, та значи, папката за теб е у ченгето и то си трае. Но преди да предприеме нещо, иска да научи повече за това австралийско копеле, избягало от затвора, йаар.

Викрам млъкна и ми се ухили, а после усмивката му премина в игрив смях. Беше облякъл черна кожена жилетка върху бяла копринена риза, въпреки трийсет и пет градусовата жега. В дебелите си черни джинси и черни каубойски ботуши с орнаменти сигурно му беше ужасно горещо, но на него сякаш му беше толкова прохладно, колкото готин изглеждаше.

— Страхотно, човече! — засмя се той. — Офейкал си от затвор с максимална сигурност! Смърт, ебати! По-велико нещо не съм чувал, Лин. Къса ми се сърцето, че не мога да го разкажа на никого!

— Помниш ли какво каза Карла за тайните една вечер тук?

— Не, пич, какво е?

— Тайната не е тайна, ако не те боли да я пазиш.

— Много добро, ебати — ухили се Викрам. — Та, докъде бях стигнал? Днес хич ме няма, пич. Заради тая история с Лети. Побърква ме, Лин. О, да, ченгето, което се занимаваше с това, ченгето с досието ти, иска нещо да те проверява. И праща двама от неговите хора да разпитват за тебе. Всичките хора на улицата, с които си работил, ти оказаха солидна подкрепа, пич. Казаха, че никога никого не си мамил, никого не си преебавал и си влагал в уличните бедняци много пари, когато си ги имал.

— Но ченгетата не казаха на никого, че съм в „Артър Роуд“?

— Не, пич, проверяваха те, за да разберат дали те искат да те преебат и да те пратят на австралийските ченгета, или не — зависеше ти какъв ще излезеш. Има и още нещо. Единият от чейнджаджиите вика на ченгетата: „Хей, ако искате да научите нещо за Лин, идете да разпитате в жопадпати, той там живее.“ И ченгетата страшно се заинтригуваха, щото нали си гора, който живее в бордея. Отиват там да огледат. Не казват на никого в бордея какво се е случило с теб, но почват да разпитват и хората им разправят: „Виждате ли клиниката? Лин я направи и работи там от много време, помага на хората… Всички тук са се лекували в клиниката на Лин по някое време, безплатно, и той свърши страхотна работа, когато дойде холерата.“ Казаха на ченгетата и за основаното от теб малко училище: „Виждате ли го това малко училище по английски? Лин го направи…“ И ченгетата слушат за тоя Лин, тоя Линбаба, тоя чужденец, който върши сума ти добри дела, и се връщат да разкажат на шефа какво са чули.

— Стига де, Викрам! Наистина ли смяташ, че е имало значение? Беше въпрос на пари и толкоз. И се радвам, че ти дойде да ги платиш.

Викрам се облещи изненадано, после присви неодобрително очи. Вдигна шапката от гърба си и я заоглежда, въртеше я в ръце и изтръскваше прашинките от периферията.

— Знаеш ли, Лин, от доста време си тук, понаучил си езика, ходи на село, живя в бордея, даже и в затвора лежа, заеби, и пак не загряваш, нали?

— Може би не — съгласих се. — Сигурно не.

— Точно така, пич, не загряваш. Това тук не ти е Англия, нито пък Нова Зеландия или Австралия, или където си щеш. Това е Индия, човече. Индия. Това е земята на сърцето. Тук сърцето е добро, човече. Шибаното сърце. Затова си свободен. Затова ченгето ти върна фалшивия паспорт. Затова можеш да се разхождаш, без да те приберат, въпреки че те знаят кой си. Можеше да те прецакат, Лин. Можеше да ти вземат парите, парите на Кадер, и да те пуснат, а после да пратят други ченгета да те пипнат и да те пратят у дома, заеби. Но не го направиха и няма да го направят, защото си им влязъл в сърцето, пич, в шибаното им индийско сърце. Видели са какво си направил тук и как те обичат хората в бордея, и са си помислили: „Абе, в Австралия се е издънил, но тука е направил сума ти добро. Ако си плати това копеле, ще го пуснем.“ Защото са индийци, пич. Така опазваме това смахнато място — със сърцето. Двеста шибани езици и един милиард души. Индия е сърцето. Сърцето е това, което ни свързва. Никъде другаде няма народ като моя, Лин. Никъде няма сърце като индийското.

Той плачеше. Смаян, — аз го гледах как си бърше сълзите. Положих ръка на рамото му. Прав беше. Въпреки че ме бяха изтезавали в индийския затвор и едва не ме убиха, те ме освободиха и ми върнаха стария паспорт на излизане. „Има ли друга страна по света — попитах се, — която би ме пуснала, като Индия?“ И дори в Индия, ако ченгетата ме бяха проверили и разкрили друга история — че съм мамил индийци, например, или съм пердашил индийски проститутки, или съм пребивал беззащитни хора, щяха да вземат парите и после пак да ме пратят в Австралия. Това бе земята, където цар е сърцето. Знаех го от Прабакер, от майка му, от Касим Али, от изкуплението на Джозеф. Бях го разбрал дори и в затвора, където хора като Махеш Махотра понасяха боя, за да ми дават тайно храна, когато умирах от глад.

— Какво е това? Свада между влюбени, сигурно? — попита Дидие, самопоканил се на нашата маса.

— Да те еба, Дидие! — разсмя се Викрам и се стегна.

— Охо, трогателна идея, Викрам. Но може би когато се пооправиш малко. А ти как си днес, Лин?

— Добре съм — усмихнах се. Дидие беше един от тримата души, избухнали в сълзи, когато ме видяха изпосталял и все още целият в синини и рани скоро след освобождаването ми от „Артър Роуд“. Вторият беше Прабакер — той така ридаеше, че го успокоявах цял час. Третият човек, най-неочаквано, беше господарят Абдел Кадер. Когато му благодарих, че ме е измъкнал, той се просълзи и сълзите потекоха по врата и плещите му, когато ме прегърна.

— Какво ще пиеш? — попитах го.

— О, много си любезен — измърка той от удоволствие. — Мисля да започна с бутилчица уиски, пресен лайм и студена сода. Да. Това ще е добро commencement, на? Много странно, голямо нещастие, не мислите ли, новината за Индира Ганди?

— Каква новина? — поинтересува се Викрам.

— В новините току-що казаха, че Индира Ганди е убита.

— Вярно ли е? — попитах.

— Боя се, че да — въздъхна той, станал изведнъж несвойствено сериозен. — Данните не са потвърдени, но според мен няма съмнение.

— Сикхите ли? Заради „Синя звезда“?

— Да, Лин. Как се сети?

— Когато тя щурмува Златния храм, за да залови Бхиндранвал, имах чувството, че той ще й го върне.

— Какво е станало? Силите за освобождение на Халистан ли са били? — попита Викрам. — Бомба?

— Не — отвърна тъжно Дидие. — Казаха, че били бодигардовете й. Бодигардовете й сикхи.

— Собствените й бодигардове, заеби! — хлъцна Викрам. Ченето му увисна, а прилив на мисли замъгли погледа му. — Пичове, връщам се след минута. Чухте ли? — В момента говорят за това по радиото на ъгъла. Ще ида да послушам и ще се върна.

Той изтича до тезгяха, където петнайсет-двайсет души се бяха скупчили, прегърнати през раменете, за да слушат почти истеричния говорител, който съобщаваше на хинди подробности за убийството. Викрам можеше да слуша предаването и от мястото си на масата — бяха усилили звука докрай и се чуваше всяка дума. Нещо друго го беше привлякло пред тезгяха: чувството за солидарност и сродство; спотаената нужда да почувства смайващата новина чрез връзката със сънародниците си, докато слуша.

— Да го изпием това питие — предложих.

— Да, Лин — Дидие нацупи устни и махна с ръка, за да приключи с печалната тема. Но не успя. Главата му се люшна напред и той се втренчи с празен поглед в масата пред него. — Не мога да повярвам. Просто не е за вярване. Индира Ганди мъртва… Направо немислимо. Невъзможно ми е да се принудя да мисля за това, Лин… Това е… просто… невъзможно.

Поръчах за Дидие и оставих мислите ми да блуждаят, докато той слушаше жалното нареждане на радиоговорителя. Егоистично, но първата ми мисъл беше как би се отразило убийството на моята сигурност, а после — и на обменните курсове на черния пазар. Преди няколко месеца Индира Ганди бе одобрила нападение над светая светих на сикхите, Златния храм в Амритсар. Целта й беше да изгони навън голяма, добре въоръжена група сикхски активисти, които се бяха укрепили в храма под ръководството на красив, харизматичен сепаратист на име Бхиндранвал. Активистите използваха храмовия комплекс за база и седмици наред организираха наказателни нападения над индусите и над онези, които наричаха непокорни сикхи. В навечерието на общи избори, в които надпреварата беше жестока, Индира Ганди беше много загрижена, че ако не предприеме нещо, ще изглежда слаба и нерешителна. И беше избрала според мнозина най-лошата от ограничените, по собственото му признание, възможности — беше изпратила армията да се бие със сикхските бунтовници.

Военната операция за изкарването на активистите от Златния храм бе известна като операция „Синя звезда“. Активистите на Бхиндранвал, които си вярваха, че са борци за свобода и мъченици за сикхската кауза, оказаха на войската безразсъдна, отчаяна съпротива. Повече от шестстотин души загинаха и стотици хора бяха ранени. Най-накрая Златния храм бе прочистен, а Индира се прояви като далеч не колеблива и слаба. Целта й — да вдъхне увереност на мнозинството избиратели индуси — бе постигната, но борбата на сикхите да отделят родината си, наречена Халистан, се обогати с нови мъченици. По целия свят сикхските сърца се изпълниха с решителност да отмъстят за оскверняването и кървавото нахлуване в тяхната най-голяма светиня.

Не научихме повече подробности от радиото на тезгяха, но от високоговорителя кънтеше съобщението, че тя е убита. Само няколко месеца след „Синя звезда“ собствените й бодигардове сикхи я бяха убили. Жената, ругана от някои като деспот, обожавана от други като майка на страната и толкова често отъждествявана с нацията, че не я отделяха от нейното минало и съдба, вече я нямаше. Беше мъртва.

Трябваше да помисля. Да преценя опасността. Силите за сигурност из цялата страна щяха да са под тревога. Щеше да има усложнения — бунтове, убийства, плячкосване и палежи на сикхски селища като отмъщение за убийството. Знаех го. Знаеха го всички в Индия. По радиото говорителят съобщаваше за разгръщане на войска в Делхи и в Пенджаб с цел потушаване на очакваните безредици. Напрежението щеше да породи нови опасности за мен — издирвания престъпник, работещ за мафията и живеещ в страната с изтекла виза. Докато седях с Дидие, който си пиеше питието, и хората в ресторанта мълчаха и напрягаха слух, а ранната вечер оцветяваше кожата ни в розовозлатисто, сърцето ми биеше бясно от страх. „Бягай! — шепнеха мислите ми. — Бягай веднага, докато можеш! Това е последният ти шанс…“

Когато в ума ми се оформи ясната мисъл да избягам от града, изведнъж потънах в плътно, фаталистично спокойствие. Нямаше да напусна Бомбай, не можех да го напусна. Никога не съм бил по-сигурен в живота си. Имах дълг към Кадербай. Финансовият ми дълг беше изплатен от парите, които изкарвах от работата си при Халед, но имах и морален дълг и него беше по-трудно да изплатя. Дължах му живота си, знаехме го и двамата. Когато излязох от затвора, той ме прегърна и оплаквайки жалкото ми състояние, ми обеща, че докато съм в Бомбай, ще съм под личната му закрила. Никога повече нямаше да ми се случи нещо като „Артър Роуд“. Даде ми златен медал с индуисткия символ аум, свързан с мюсюлманския полумесец и звезда. Носех го на сребърна верижка на врата си. На гърба му на урду, хинди и английски беше написано името Кадербай. Ако ме сполетяха неприятности, трябваше да покажа медала и да помоля веднага да се свържат с него. Тази сигурност не беше несъвършена, но откакто изгнанието ми започна, не познавах по-добра. Молбата му да остана на служба при него, неизреченият ми дълг и сигурността ми като човек на Кадер — всички тези елементи ме задържаха в града.

А я имаше и Карла. Тя беше изчезнала, докато бях в затвора, и никой не знаеше къде е отишла. Нямах представа къде в целия огромен свят бих могъл да я търся. Но тя обичаше Бомбай. Знаех го. Струваше ми се разумно да се надявам, че може да се върне. И аз я обичах. Бях покрусен — чувство, което през тези месеци беше по-силно дори от любовта ми — че тя сигурно мислеше, че съм я изоставил. Че съм взел каквото искам, когато се любихме, и съм я зарязал. Не можех да продължа, без да я видя пак и да й обясня какво се беше случило онази нощ. Затова останах в града — на една минута пеш от мястото, където се бяхме срещнали за първи път, и я чаках да се върне.

Огледах се из притихналия заслушан ресторант и улових погледа на Викрам. Той ми се усмихна и поклати глава. Усмивката му бе съкрушена, а очите му преливаха от непролети сълзи, И все пак се усмихна, за да ме утеши, да ме подкрепи, да ме включи в смутената си скръб. И от тази усмивка аз внезапно проумях, че и още нещо ме задържаше тук. Най-накрая разбрах, че сърцето, индийското сърце, за което той говореше — земята, където цар е сърцето — е онова, което ме задържаше, когато толкова предчувствия ми подсказваха, че трябва да бягам. А за мен сърцето бе градът. Бомбай. Градът ме беше прелъстил. Бях влюбен в него. Някаква част от мен бе измислена от него и съществуваше единствено защото бях живял там — в него, като мумбайкер, бомбаец.

— Гадна работа, йаар — смотолеви Викрам, когато се върна при нас. — Много кръв ще се пролее тази година, йаар. По радиото казаха, че банди на Партията на Конгреса скитат из Делхи от къща на къща и търсят повод за бой със сикхите.

И тримата се умълчахме, всеки потънал в своите размисли и тревоги. После Дидие се обади:

— Мисля, че имаме новина за теб — каза той тихо и отново ни хвърли в действителността.

— За затвора ли?

— Oui.

— Казвай.

— Не е много. Няма да добави много към онова, което вече знаеш — че е бил влиятелен човек, както ти каза твоят покровител Абдел Кадер.

— Каквото и да е, Дидие, все е повече от това, с което разполагам.

— Както кажеш. Има един… мой познат… който трябва да ходи в полицейския участък в „Колаба“ всеки ден. Днес по-рано говорихме и той спомена чужденеца, който бил затворен там преди няколко месеца. Прякорът, с който те нарече, беше Тигровата захапка. Не мога да си представя как си си спечелил подобен прякор, Лин, но бих рискувал да предположа, че историята не е съвсем ласкателна, non? Alors, той ми каза, че Тигровата захапка — ти — си бил предаден от жена.

— Каза ли ти име?

— Не. Попитах го и той каза, че не знае коя е. Каза, че е млада и много красива, но това последното може и да си го е измислил.

— Доколко може да се разчита на този твой познат?

Дидие присви устни и изпухтя.

— На него може да се разчита, че лъже, мами и краде. Боя се, че само дотолкова, но в тези неща проявява чудна предвидимост. Мисля си обаче, че няма основания да лъже. Мисля, че си станал жертва на жена, Лин.

— Е, значи ставаме двама, йаар. И ти, и аз, братко — додаде Викрам. Той допи бирата си и запали една от дългите, тънки черути — пури с отрязани краища, които пушеше колкото, за да се наслади на дима, толкова и защото много отиваха на костюма му.

— Излизаш с Летиша вече три месеца — отбеляза Дидие. Раздразнителното му изражение издаваше дълбока антипатия. — Какъв ти е проблемът?

— Ти ми кажи! Излизам с нея навсякъде и още не мога да стигна до първа база! Дори не съм на стадиона! Майната му на стадиона,_йаар — дори и в околностите не съм! Това маце ме убива. Тази любов_ ме убива. Тя ми се дърви. А аз съм страшно надървен, братко, ама — нищо! Кълна ти се, ще експлодирам!

— Знаеш ли, Викрам… — Очите на Дидие отново блеснаха хитро и весело. — Аз имам една стратегия, която може да ти свърши работа.

— Дидие, човече, всичко съм готов да опитам! В сегашното положение, след тая работа с Индира, трябва да се възползвам от всеки шанс, докато мога. Кой знае къде ще сме всички ние утре, на?

— Да, да… Внимание. Този план изисква голяма дързост, внимателно планиране и точна преценка за времето. Ако проявиш нехайство, може да ти струва живота.

— Моят… моят живот?

— Да. Не се залъгвай. Но ако успееш, мисля, че ще спечелиш сърцето й завинаги. Ти… как се казваше… навит ли си да опиташ?

— Аз съм най-навитото копеле в цялата проклета кръчма, йаар. Да чуем!

— Смятам, че сега е моментът да си тръгна, преди да сте се задълбочили — прекъснах ги аз, станах и се ръкувах с двамата. — Благодаря ти за сведението, Дидие. Признателен съм ти. И един съвет за теб, Викрам — какъвто и план да изпробваш с Лети, започни с това да зарежеш фразата „цицоресто английско маце“. Всеки път, когато я наречеш така, тя потръпва, сякаш току-що си удушил зайченце.

— Наистина ли мислиш така? — намръщи се той слисано.

— Да.

— Но това е един от най-добрите ми лафове, йаар. В Дания…

— Вече не си в Дания, Тото.

— Добре, Лин — съгласи се той, засмян. — Слушай, когато разбереш каква е работата с тоя затвор… Искам да кажа, кой е бил гаднярът, който те е тикнал там и тъй нататък… ами, ако ти трябва помощ, брой ме и мен. Става ли?

— Естествено — казах. Приятно ми беше да се гледаме в очите. — Не се връзвай.

Платих сметката и тръгнах сам по „Козуей“ към кръговото до кино „Регал“. Беше привечер — един от трите най-хубави момента на денонощието в Бомбай. Рано сутрин, преди жегата, и късно нощем след жегата — това са особени времена и предлагат своите удоволствия, тогава е тихо, хората са малко. А вечерта изкарва хората по прозорците, балконите и входовете. Вечерта изпълва улиците с разхождащи се тълпи. Вечерта е индиговата шатра за цирка на града — семействата извеждат децата да гледат зрелищата на всеки ъгъл и кръстопът. Вечерта е придружителка на младите влюбени — последният светъл час, преди нощта да дойде и да открадне невинността на бавните им разходки. Няма време — нито денем, нито нощем — когато по бомбайските улици има повече хора, отколкото вечер, и никоя светлина не обича толкова много човешкото лице като вечерната светлина в моя Мумбай.

Вървях през вечерните тълпи, обичах лицата, обичах ароматите на кожата и косата, обичах цветовете на дрехите и ритъма на думите, които ме заобикаляха. И все пак бях сам, твърде сам със своята любов към градската вечер. Една черна акула бавно кръжеше в морето на моите мисли, черната акула на съмнението, гнева и подозрението. „Жена ме е предала. Жена. Млада и много красива жена.“

Настоятелното свирене на клаксон привлече вниманието ми и видях Прабакер да ми маха от таксито. Качих се и го помолих да ме закара за вечерната ми среща с Халед близо до плажа Чоупати. Едно от първите неща, които направих с първите сериозни пари, спечелени на служба при Кадербай, беше да платя лиценза за такси на Прабакер. Цената му винаги бе спирала Прабакер, но и неговата спестовност бе почти несъществуваща. От време на време сменяше зад волана братовчед си Шанту и караше без лиценз, но това бе доста рисковано. Ако имаше лиценз, той можеше да се обърне към всеки от таксиджийските босове, които притежаваха собствени флотилии от таксита и ги даваха под наем на лицензирани шофьори.

Прабакер беше работлив и честен човек. Но имаше и друго — повечето му познати не бяха срещали по-голям симпатяга от него. Дори и обръгналите царе на такситата се поддаваха на жизнерадостното му обаяние. След месец вече имаше полупостоянен лиценз за таксито, за което се грижеше така, сякаш беше негова собственост. Беше сложил на таблото пластмасов олтар на Лакшми, богинята на богатството. Фигурката на богинята в златно, розово и зелено добиваше смущаващо свирепо изражение, когато той удареше спирачки и червените лампички в очите й светваха. От време на време той се пресягаше театрално и стисваше гумената помпичка под нея, след което през един клапан от пъпа на богинята изригваше мощна струя парфюм, смесица от обезпокояващо химически ухания, и обливаше ризата и панталона на пътника. След всяко стисване на помпичката той търкаше спонтанно месинговата си значка на таксиметров шофьор, с която гордо се пъчеше. В целия град само едно нещо можеше да съперничи на обичта му към черно-жълтото фиатче.

— Парвати, Парвати, Парвати… — заповтаря той, докато се носехме покрай гара Чърчгейт към Крайбрежния булевард. Мелодията на нейното име го опиваше. — Твърде много я обичам, Лин! Любов ли е, да, когато ужасно чувство те прави щастлив? Когато те тревожи за някое момиче повече, отколкото за своето такси? Това е любов, нали така? Голяма любов, нали? Боже мой! Парвати, Парвати, Парвати…

— Любов е, Прабу.

— А Джони има преголяма любов към Сита, на моята Парвати сестра й. Преголяма любов.

— Радвам се за теб и за Джони също. Той е добър човек. И двамата сте добри.

— О, да! — съгласи се Прабакер и подчерта възклицанието си с няколко свирвания на клаксона. — И двамата сме свестни! И довечера излизаме на три двойки със сестрите! Ще е страшно весело!

— И трета сестра ли има?

— Трета?

— Да, нали каза „на три двойки“. Три сестри ли са? Мислех, че са само две.

— Да, Лин, абсолютно две сестри са само.

— Тогава няма ли да е на две двойки?

— Няма, Лин. Парвати и Сита, те винаги водят майка им, на Кумар жената, госпожа Патак. Момичетата, те седят само от едната страна, а госпожата Нандита Патак, тя седи по средата, а Джони Пурата е с мен, седим от другата страна. На три двойки.

— Звучи… много… весело.

— Да, весело! Разбира се, че весело! Страшно много весело! И когато черпим с храна и с питиета госпожата Патак, можем да гледаме момичетата и те също да ни гледат. Това ни е системата. Така се усмихваме на момичетата и много им намигаме с очите. Голям късмет имаме, че госпожата Патак, тя има предоволен апетит и ще яде три часа, без да спира, докато гледаме филма. И затова много непрекъснато й подаваме ядене и много гледаме момичетата. А госпожата Патак, слава Богу, то е невъзможно да заситиш тая жена само с един филм.

— Ей, я намали… Това ми прилича на… размирици.

Тълпа от хора — стотици, хиляди хора, нахлуваха иззад един ъгъл на широкия крайбрежен булевард на около триста метра пред нас. Прииждаха насреща ни, запълнили цялото платно.

— Не са размирици, Линбаба — възрази Прабакер, намали и спря. — Райът нахин, морна хаин. Не са размирици, а демонстрация.

Личеше си, че хората са разлютени. Мъжете и жените размахваха юмруци в такт с гневните скандирания. Скандираха за Индира Ганди, за мъст, за наказанията, които искат да приложат на сикхите. Когато се приближиха, се напрегнах, но човешкият поток се раздели пред таксито и потече край нас. Най-много тук-там по някой ръкав забърсваше колата. Но въпреки всичко хората ни гледаха свирепо и с омраза. Знаех, че ако съм сикх, ако носех сикхски тюрбан или сардарджи шал, щяха да изтръгнат вратите.

Когато тълпата ни отмина и разчисти пътното платно, се обърнах и видях, че Прабакер си бършеше сълзите. Той бръкна в джоба си, най-сетне извади голяма кърпа на червени квадрати и затърка очите си с нея.

— Това е твърде много тъжно, Линбаба — изхълца той. — Това е краят на Нея. Какво ще стане сега с нашата Индия без Тя? Аз мене си питам и нямам много отговори.

Тя — така много често наричаха Индира. Журналисти, селяни, политици и черноборсаджии — всички я наричаха Тя.

— Да. Голяма каша, Прабу.

Изглеждаше толкова покрусен, че се умълчах и се загледах през прозореца към притъмняващото море. Когато отново го погледнах, видях, че се молеше, свел глава и притиснал длани една в друга под кормилото. Гледах как устните му мърдат, докато шепнеше молитви, а после разтвори длани, обърна се и ми се усмихна. Веждите му се вдигнаха два пъти, а усмивката му се разтегли.

— Е, Лин, искаш ли малко секси парфюм по тебе? — Той посегна към помпичката под пластмасовата Лакшми на таблото.

— Не! — креснах му, за да го спра.

Но беше късно. Той стисна помпичката и вихрен поток от гадната химическа смес изригна от корема на богинята и заля панталоните и ризата ми.

— Готово — той се ухили, запали мотора и потегли отново по Крайбрежния булевард. — Готови сме пак за живот! Ние сме късметлии, нали така?

— И още как — изръмжах аз, докато се мъчех да си поема чист въздух през прозореца. След малко наближихме паркинга, където се бях уговорил с Халед да се срещнем. — Можеш да ме оставиш тук, Прабу, Тук ще сляза, до онова голямото дърво.

Той спря до висока финикова палма и аз слязох. Скарахме се за таксата. Прабакер отказваше да му платя, а аз настоявах да вземе парите. Предложих компромис — той да вземе парите и да купи с тях нов парфюм за пластмасовата богиня.

— О, да, Линбаба! — възкликна той и най-сетне ги взе. — Какви хубави хрумвания имаш? Тъкмо си мислех, че почти съм привършил шишето с парфюма, а той е толкова скъп, че не исках пак да купувам един галон. Сега мога да купя голямо шише, ново голямо шише, и седмици наред ще мога да пълня мойта Лакшми като нова! Много ти благодаря!

— Няма за какво — разсмях се аз пряко волята си. — Успех с тройната среща.

Той потегли и навлезе в потока от коли. Чух как свирна с клаксона за довиждане и се загуби от погледа ми.

Халед Ансари ме чакаше в нашето чартърно такси на петдесет метра оттам. Седеше на задната седалка. И двете врати бяха отворени за проветрение. Не бях закъснял и сигурно ме бе чакал не повече от петнайсет-двайсет минути, но на земята под отворената врата имаше поне десет фаса. Знаех, че всеки от тях е враг, смачкан под петата му, свирепо желание, брутална фантазия за страданията, които някой ден щеше да причини на омразните му хора.

А те, омразните му хора, бяха много на брой. Твърде много. Картините на насилие, изпълващи мислите му, били толкова истински, че понякога му се гадело — бе ми го признал. Гневът беше болка в костите му. Омразата стискаше челюстите му и го караше да скърца със зъби от ярост. Вкусът й неизменно горчеше, денонощно, всяка минута, в която е буден, горчив като вкуса на закаления нож, който бе стискал в зъби като боец от Фатах, докато е пълзял по неравната земя към първата си жертва.

— Халед, това ще те убие, да знаеш.

— Пуша прекалено много, значи. Е, какво ми пука? Никой няма да живее вечно.

— Не ти говоря за цигарите, а за онова вътре в теб, което те кара да пушиш непрекъснато. Говоря за онова, което сам си причиняваш с омразата към света. Някога един човек ми каза, че ако превърнеш сърцето си в оръжие, накрая неизменно насочваш дулото към себе си.

— Точно пък ти ли ще ми четеш нравоучения, братко — позасмя се той с онзи, тъжния смях. — Ти не си точно шибаният Дядо Коледа, Лин.

— Знаеш ли, Кадер ми разказа… за Шатила.

— И какво ти каза?

— Че… че си загубил там семейството си. Сигурно ти е било много тежко.

— Ти какво знаеш за това?

Въпросът му не прозвуча обидно и не беше зададен агресивно, но в него имаше прекалено много скръб, прекалено много болка и не можех да го подмина.

— Знам за Сабра и Шатила, Халед. Цял живот съм се интересувал от политика. По онова време, когато се случи, аз вече бях беглец, но всеки ден следях новините, месеци наред. Беше… Беше съкрушително.

— Някога бях влюбен в една еврейка, знаеш ли? — попита Халед. Не му отговорих. — Тя беше… беше красавица и умна… Може би… Не зная, може би никога няма да срещна по-мило създание от нея. Това беше в Ню Йорк, следвахме заедно. Техните бяха евреи реформатори, поддържаха Израел, но бяха против окупацията на териториите. Бях с това момиче и я любех в нощта, когато баща ми починал в израелския затвор.

— Не може да се обвиняваш за това, че си бил влюбен, Халед. Не може да се обвиняваш и за онова, което други са сторили на баща ти.

— О, мога, разбира се — и той отново ми се усмихна с онази малка и тъжна усмивка. — Както и да е, заминах си, тъкмо навреме за Октомврийската война — онази, която израелците наричат войната на Йом Кипур. Смазаха ни. Заминах за Тунис и там се обучих. Започнах да се бия и продължих да се бия чак докато стигнахме Бейрут. Когато израелците нахлуха, спряхме в Шатила. Цялото ми семейство беше там и мнозина от някогашните ми съседи. Всички те, всички ние, всички бяхме бежанци и нямаше къде да отидем.

— Евакуираха ли те с другите бойци?

— Да. Не можеха да ни победят и затова сключиха примирие. Напуснахме лагерите — с оръжие, за да им покажем, че не сме победени. Марширувахме като войници и стреляхме начесто във въздуха. Убиха няколко души само защото ни гледат. Беше налудничаво, като парад или някакво смахнато празненство, разбираш ли? А после, когато ни нямаше, те нарушиха всичките си обещания и вкараха в лагерите фалангистите, които избиха всички старци, жени и деца. Всички загинаха. Цялото ми семейство. Всички, които оставих. Дори не знам къде са телата им. Скриха ги, защото знаеха, че това е военно престъпление. А ти мислиш… мислиш, че трябва да го отхвърля ли, Лин?

Гледахме морето, от паркинга на стръмното възвишение над Крайбрежния булевард се виждаше част от плажа Чоупати. Под нас първата вълна от семейства, двойки и млади мъже, излязла за вечерта, си опитваше късмета в хвърляне на стрелички и стрелба по балони, прикрепени към мишена. Сладоледаджиите и продавачите на шербет се провикваха от натруфените си сергии подобно на райски птици, които си търсят другарка.

Омразата, обвила сърцето на Халед, беше единственото нещо, за което спорехме. Бях отгледан сред приятели евреи. В Мелбърн, града, в който съм израснал, имаше голяма еврейска общност. Мнозина от тях бяха оцелели от Холокоста. Майка ми беше прочута в кръговете на фабианските социалисти и привличаше ляво настроени интелектуалци от гръцката, китайската, немската и еврейската общност. Много от приятелите ми учеха в еврейско училище — колежа „Маунт Скопъс“. Израснах с тези деца — четяхме едни и същи книги, харесвахме едни и същи филми и музика, марширувахме заедно в подкрепа на едни и същи каузи. Някои от тях бяха сред малцината, които не ме изоставиха, когато животът ми се разпадна в мъки и срам. Всъщност приятелят, който ми помогна да напусна Австралия след бягството от затвора, беше евреин. Уважавах ги и ги обичах, възхищавах се на всички тези приятели. А Халед мразеше всички израелци и всички евреи на света.

— Това е все едно да намразя всички индийци, само защото няколко индийци са ме измъчвали в индийски затвор — казах тихо.

— Не е същото.

— Не казвам, че е същото. Опитвам се да… Виж, когато ме приковаха на стената в „Артър Роуд“ и започнаха да ме обработват, това трая часове. След време усещах мириса и вкуса единствено на собствената си кръв. Чувах единствено латите, които се врязваха в мен.

— Знам, Лин…

— Не, остави ме да довърша. Имаше една минута, точно по средата, която беше… толкова странна… сякаш се реех извън себе си и виждах долу собственото си тяло и тях — виждах всичко, което ставаше. И… ме обзе едно шантаво чувство, много странно разбиране… на всичко, което се случваше. Знаех кои са те и какви са, и защо го правят. Осъзнавах го съвсем ясно, а после разбрах, че имам два избора — да ги намразя или да им простя. И… не зная защо, нито как, но ми беше напълно ясно, че трябва да им простя. Бях длъжен, ако исках да издържа. Знам, че звучи налудничаво…

— Не звучи налудничаво — прекъсна ме той безизразно, почти разкаяно.

— Все още ми се струва налудничаво. Не съм го… проумял още. Но се случи точно това. И действително им простих. Наистина. Някак си съм убеден, че точно на това дължа оцеляването си. Не че гневът ми мина — мамка му, ако се бях освободил и имах пистолет, сигурно щях да ги изтрепя всичките. Или може би не. Не знам. Но смисълът е в това, че ако не им бях простил, ако само ги мразех, нямаше да издържа, докато Кадер ме измъкна оттам. Щях да рухна. Омразата щеше да ме убие.

— Все пак не е същото, Лин. Разбирам какво ми казваш, но израелците са ми причинили нещо повече. А и ако бях в индийски затвор и постъпеха с мен, както са постъпили с теб, щях да намразя индийците завинаги. Щях да ги намразя всички.

— Ала аз не ги мразя. Обичам ги. Обичам тази страна. Обичам този град.

— Не можеш да твърдиш, че не искаш отмъщение, Лин.

— Искам отмъщение. Прав си. Иска ми се да не го желаех. Иска ми се да бях по-добър. Но искам да отмъстя само на един човек — на тази, която ме е натопила, не на целия народ, на който принадлежи.

— Е, ние с теб сме различни — каза той безизразно, загледан в далечните огньове — на крайбрежната петролна рафинерия. — Ти не разбираш. Не можеш да го разбереш.

— Разбирам, че омразата те убива, Халед, щом не можеш да я отхвърлиш.

— Не, Лин. — Той се обърна към мен в полумрака на таксито. Очите му блестяха и крива усмивка бе застинала на прорязаното му от белег лице. Напомняше израза на Викрам, когато говореше за Лети, или лицето на Прабакер, когато говореше за Парвати. Беше изражението, каквото добиват някои хора, когато разказват как са познали Бога.

— Тъкмо моята омраза ме спаси — произнесе той тихо, но обзет от трескав плам. Меките, закръглени американски гласни се смесваха с глухите придихателни звуци на арабския в звук, в глас — нещо средно между Омар Шариф и Никълъс Кейдж. По друго време, на друго място и в друг живот Халед щеше да чете поезия на арабски и английски и да докарва всички, които го слушат, до ликуване и сълзи. — Знаеш ли, омразата е нещо много гъвкаво. Омразата оцелява. Дълго време трябваше да крия омразата си. Хората не можеха да я понесат. Тя ги стряскаше. Затова изкарах омразата извън себе си. Странно е, че години наред бях бежанец, и все още съм, и моята омраза също беше бежанец, досущ като мен. Моята омраза беше извън мен. Семейството ми… всички бяха убити… изнасилени, заклани… И аз убивах хора… застрелвах ги… прерязвах им гърлата… и омразата ми оцеля там, навън. Тя укрепна, заякна. А после един ден се събудих — вече работех за Кадер, имах и пари, и власт, и почувствах как тя пропълзява обратно в мен: там, където й е мястото… И се радвам. Тя ми харесва. Тя ми е нужна, Лин. Тя е по-силна от мен. Тя е по-храбра от мен. Моята омраза е моят герой.

Фанатичният му взор не угасна веднага, а после той подкани задрямалия на седалката шофьор:

— Чало, бхаи! Да тръгваме, братко!

Малко по-късно той наруши мълчанието и попита:

— Чу ли за Индира?

— Да, по радиото в „При Леополд“.

— Хората на Кадер в Делхи знаят подробности. Вътрешна информация. Разказаха ни я по телефона точно преди да изляза за срещата. Доста гадно са я ликвидирали.

— Така ли? — Все още мислех за Халедовата песен на омразата. Подробностите за убийството на Индира не ме интересуваха, но бях доволен, че смени темата.

— В девет сутринта, тази сутрин, тя се упътила към един от входовете на резиденцията, премиерската резиденция. Допряла длани, за да поздрави двамата сикхски бодигардове на входа. Познавала ги. Дежурели там само защото тя настояла. След Златния храм, след „Синята звезда“ я посъветвали да уволни сикхите от охраната си. Но тя настояла, защото не можела да повярва, че нейните верни бодигардове сикхи ще се обърнат срещу нея. Тя просто не проумявала колко омраза им е вдъхнала, когато заповядала на армията да атакува Златния храм. И така, тя допряла длани за поздрав, усмихнала се и произнесла „На масте“. Единият бодигард извадил служебния си револвер, трийсет и осми калибър, и стрелял три пъти. Улучил я в червата, в корема. Тя рухнала на пътеката. Вторият насочил към нея автомата „Стен“ и изпразнил целия пълнител. Трийсет изстрела. „Стен“ са стари автомати, страшно удрят от упор. Поне седем куршума я уцелили в корема, три — в гърдите, а един пронизал сърцето.

Продължихме мълчаливо. Аз проговорих пръв.

— Е, според теб как ще реагира валутният пазар?

— Мисля, че за бизнеса ще е добре — отвърна той безстрастно. — Стига наследникът да е ясен, а той е Раджив. Убийствата винаги са добри за бизнеса.

— Но ще има безредици. Вече се говори, че банди са погнали сикхите. Докато идвах насам, видях сборището.

— Да, и аз го видях. — Той се обърна и ме погледна в очите. Неговите бяха тъмни, почти черни и блестяха трескаво от усилията му да проявява бездушие. — Но дори и това ще е добре за бизнеса. Колкото повече безредици избухнат, колкото повече са убитите, толкова повече ще се търсят долари. Утре сутринта вдигаме курса.

— Пътищата може да са задръстени. Ако има морча и бунтове, може би няма да ни е толкова лесно да обикаляме.

— Ще те взема от вас в седем и отиваме право при Раджубай — говореше за стаята в квартала „Форт“, където мафията броеше спечелените на черно пари, и за Раджу — мъжа, който я стопанисваше. — Няма да ме спрат. Колата ми ще се промъкне. Какво ще правиш сега?

— Веднага след като съберем парите ли?

— Да. Имаш ли време?

— Разбира се. Какво искаш от мен?

— Да ме оставиш и да продължиш с колата. — Облегна се назад, лицето и тялото му се отпуснаха и той въздъхна тежко — от изтощение или униние. — Обиколи момчетата и им кажи утре рано сутринта да дойдат при Раджубай. Намери колкото можеш повече. Ако стане страшно, всичките ще ни трябват.

— Добре, поемам го. Трябва да поспиш, Халед. Изглеждаш уморен.

— Мисля, че да — усмихна се той. — Следващите няколко дни няма да се спи.

Той затвори очи и главата му заклюма в такт с движението на колата. После внезапно се събуди, изправи се и започна да души из въздуха.

— Ей, каква е тая шибана миризма, човече? Някакъв одеколон ли е? Обгазявали са ме със сълзотворен газ и той миришеше по-хубаво!

— Не питай — отвърнах и едва удържах усмивката си през стиснатите зъби, докато разтривах петното от Прабакеровия парфюм на гърдите си. Халед се засмя и се взря в беззвездната тъмнина — там, където нощта се срещаше с морето.

Рано или късно съдбата ни събира един по един с всички хора, които ни показват какви е можело и какви не бива да станем. Рано или късно срещаме пияницата, прахосника, предателя, безжалостния ум и изпълненото с омраза сърце. Но съдбата шмекерува, разбира се, защото обикновено обикваме или жалим всички тях. И не е възможно да презреш човек, когото искрено жалиш, да пропъдиш човек, когото обичаш истински. Седях до Халед в тъмното, докато таксито ни возеше към престъпните ни дела. Седях до него сред потока от разноцветни сенки, обичах честността и твърдостта му и жалех омразите, които отслабваха силите му и го мамеха. И лицето му, което на моменти се отразяваше в изпълнилата прозореца нощ, бе натежало от съдбовност и бе лъчисто, също като лицата от картините, изобразяващи обречени, окичени с ореоли светци.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

— Където и да отидеш по света, в което и да е общество, нещата, свързани с правосъдието, винаги са едни и същи — каза ми господарят Абдел Кадер Хан, моят мафиотски бос и баща сурогат след шест месеца служба при него. — В закона, следствието, съдебните дела и присъдите се набляга на това доколко е престъпен грехът, а не доколко престъплението е грях.

Седяхме в претъпкания, горещ, изпълнен с чудни ухания ресторант „Саурабх“ в квартал Сасундок. В „Саурабх“ сервираха най-хубавата дхоза с масала в Бомбай, града, в който пет хиляди ресторанта си съперничеха за тази чест. Но въпреки всичко, а може би и заради това, ресторантът беше малък и относително неизвестен. Името му не беше включено в никой пътеводител за туристи, нито в епикурейските колони на ежедневниците. Беше работнически ресторант и от сутрин до вечер беше пълен с работници и работнички, които го обичаха и го пазеха в тайна, само за себе си. Ястията, съответно, бяха евтини, а обзавеждането — функционалният минимум. Въпреки това беше безупречно чист, а зрелищните барокови платна на хрупкавата дхоза, която тичащите келнери разнасяха по масите, измежду всички ястия в града бяха приготвени с най-възхитителните смеси от подправки.

— За мен е вярно обратното — продължи той, докато се хранехме. — За мен най-важното е доколко престъплението е грях. Ти току-що ме попита защо не печелим от проституция и наркотици като другите съвети, и аз ти отговарям — заради греха в тези престъпления. Заради това аз няма да продавам деца, жени, порнография или дрога. Заради това аз няма да позволя в моите райони да става това. Във всички тези неща делът на греха в престъплението е толкова голям, че човек трябва да продаде душата си заради печалбата. А щом човекът продаде душата си, той се превръща в човек без душа и трябва да стане истинско чудо, за да си я възвърне.

— Ти вярваш ли в чудеса?

— Разбира се, че вярвам. В душата си всички ние вярваме в чудеса.

— Боя се, че аз не вярвам — заявих усмихнато.

— Убеден съм, че вярваш — настоя той. — Не би ли казал например, че освобождаването ти от затвора „Артър Роуд“ беше чудо?

— Трябва да призная, че по онова време ми се струваше, че е чудо.

— А когато избяга от затвора в родината си Австралия, не стана ли по чудо? — попита той тихо.

За пръв път споменаваше бягството ми. Сигурен бях, че знае, разбира се. Сигурен бях и че много пъти е мислил за него. Но открито повдигайки темата, той засягаше истинската същност на моето спасение от затвора „Артър Роуд“: че ме е спасил от два затвора — от този в Индия и от онзи в Австралия — и че съм му задължен двойно.

— Да — отвърнах бавно, но убедено. — Струва ми се, че стана по чудо.

— Ако не възразяваш, искам да кажа, ако не е болезнено за теб, бих искал да ми разкажеш за бягството от австралийския затвор. Бих ти споделил, че го намирам за очарователно, по мои лични причини, и съм дълбоко впечатлен.

— Нямам нищо против да говоря за това — отвърнах, като го гледах в очите. — Какво искаш да знаеш?

— Защо избяга?

Само Кадербай би ми задал този въпрос. Хората в Австралия и Нова Зеландия ме разпитваха за бягството — искаха да знаят как съм се измъкнал и как живеех като беглец. Но само Кадер ме попита защо съм избягал.

— В затвора имаше наказателно отделение. Началниците му — не всичките, но достатъчно — бяха смахнати. Мразеха всички ни. Бяха се побъркали от омраза към нас. Не знам защо, нямам обяснение. Просто там беше така. Измъчваха ни почти всяка нощ. Аз се съпротивлявах. Трябваше да се боря против тях. Такъв ми е характерът, предполагам. Не съм човек, който би ги търпял без съпротива. Разбира се, заради това много повече си патех. И ме… ами, обработиха ме, и то… доста тежко. Бях там, долу, в наказателното отделение, за кратко, но присъдата ми беше дълга и знаех, че рано или късно ще намерят повод да ме пратят пак долу или аз глупаво щях да им го дам. Не беше трудно, повярвай. Мислех, че когато ме вкарат, отново ще ме измъчват и аз пак ще се съпротивлявам, и сигурно ще ме убият. И затова… избягах.

— Как го направи?

— След последния побой ги оставих да се подлъжат, че са ме пречупили. Затова ми възложиха работа, каквато даваха само на смазаните хора. Работех близо до предната стена на затвора, бутах количка и правех ремонти. И когато дойде моментът, избягах.

Той слушаше, а аз му разказвах. Докато говорех, продължавахме да се храним. Кадер не ме прекъсваше. Гледаше ме проницателно и усмихнатото сияние в очите му отразяваше огъня в моите. Като че начинът, по който разказвах, му харесваше колкото самата история.

— Кой беше другият — онзи, дето е избягал заедно с теб?

— Другият лежеше за убийство. Беше добър човек, много сърдечен.

— Но защо не останахте заедно?

— Не — отвърнах и погледът ми за пръв път се отклони от очите на Кадер. Обърнах се към входа на ресторанта и се загледах в ритмичния неспирен поток от хора на улицата. Как бих могъл да обясня защо оставих приятеля си след бягството и продължих сам? Та аз самият не знаех. Реших да му разкажа фактите и да го оставя да ги тълкува, както иска.

— Първо живяхме с една рокерска банда извън закона, група мъже на мотори. Водачът им имаше млад брат, който беше в затвора. Храбро момче беше. Около година преди да избягам, той ядосал един много опасен човек само заради храбростта си. Намесих се и спасих момчето от убийство. Когато то разбра, каза на брат си. Големият брат, водачът на рокерската банда, обяви, че ми е длъжник. Когато избягах, отидох да живея при него и бандата му. Взех с мен и приятеля си. Дадоха ни пистолети, дрога и пари. Пазеха ни и ни подслониха през първите тринайсет денонощия, докато полицията се скъсваше да ни търси из целия град.

Млъкнах и забърсах остатъците от храна с парче роти от грахово брашно. Кадербай дояде храната в чинията си. Дъвчехме енергично и се гледахме, а в очите ни блещукаха мисли и въпроси.

— През тринайсетата нощ след бягството ни, докато още се криех при рокерската банда, внезапно ме обзе непреодолимо желание да посетя един човек, мой бивш преподавател — продължих най-сетне. — Той четеше лекции по философия в университета в моя град. Беше еврейски интелектуалец, великолепен човек. В града, в който израснах, много го уважаваха. Но колкото и да беше великолепен, още не знам защо отидох да го видя. Не мога да го обясня — всъщност и днес още не го разбирам. Просто трябваше да говоря с него и чувството беше толкова силно, че не можех да му се противя. И така, прекосих целия град и рискувах живота си, за да го видя. Той каза, че очаквал аз да го посетя и ме чакал да дойда. Каза ми, че най-напред трябва да се откажа от оръжията. Опита се да ме убеди, че те не са ми нужни и че ако не се отърва от тях, ще ми донесат нещастие. Каза ми, че трябва да се откажа от въоръжените грабежи и никога повече да не крада. Каза, че съм си изплатил дълга за извършените престъпления, но ако някога пак го повторя, веднага ще ме убият или заловят. „Каквото и да се налага да вършиш, за да останеш на свобода, никога повече не извършвай това престъпление“ — така каза. Искаше да се разделя с приятеля си, защото щели да го хванат със сигурност, и ако съм с него, ще хванат и мен. И ме посъветва да тръгна по света. „Казвай на хората, колкото имат нужда да знаят“ — помня, че се усмихваше, като го изрече, все едно беше нищо работа. — „И искай от хората помощ. Ще се справиш… Не се тревожи… Твоят живот е велико приключение и то едва сега започва…“

Отново се умълчах. Сервитьорът дойде да отнесе празните чинии, но Кадер го отпрати. Мафиотският дон се вгледа в мен с нетрепващи златисти очи, но погледът му бе изпълнен със съчувствие и насърчение.

— Тръгнах си от кабинета му, от кабинета на философа в университета, и знаех, че след този кратък разговор всичко се е променило. Върнах се при рокерите и приятеля си. Дадох му оръжията си и му съобщих, че трябва да замина. Тръгнах сам. Шест месеца по-късно го заловиха след престрелка с ченгетата. Аз още съм свободен, ако тази дума има някакво значение, когато те издирват и няма къде да отидеш. Това е всичко. Сега знаеш.

— Бих искал да се срещна с този човек — произнесе бавно Кадербай. — С лектора по философия. Добър съвет ти е дал. Но кажи ми… доколкото разбирам, Австралия е съвсем различна страна от Индия, защо не се върнеш там и не разкажеш на властите какви мъчения си изтърпял в затвора? Това няма ли да те постави в безопасност и няма ли да ти върне живота и семейството?

— Там, откъдето идвам аз, не доносничим за никого — отвърнах. — Дори и за тези, които ни измъчват. А дори и да бях постъпил така, да се върна, да се изправя пред съда като свидетел и да изоблича гадовете, които измъчват затворници, няма да има никаква гаранция, че на това ще се сложи край. Системата ще се погрижи за тях. Никой, който е с всичкия си, не се доверява на британската правосъдна система: Кога си чул за последно за богаташ, оставил се на милостта на съда? Няма такова нещо. Системата ще се погрижи за мъчителите и на тях ще им се размине, независимо какво са сторили и независимо какви доказателства има. А мен ще ме тикнат обратно в затвора. И пак ще съм в тяхна власт. И ще ме направят на нищо. Мисля… мисля, че ще ме пребият до смърт с ритници там долу, в наказателното отделение. Но такъв вариант няма. Не портиш хората. Не доносничиш за тях за нищо на света. Въпрос на принцип. Сигурно единственият, който ни остава, когато ни затворят в клетка.

— Но ти си убеден, че тези надзиратели продължават да изтезават други мъже в затвора също като теб? — упорстваше той.

— Да.

— И ти си в положението да промениш това, да се опиташ да облекчиш страданията им?

— Може би, а може би не. Както казах, не ми се вярва системата да се разбърза да ги изправи пред съда или да се втурне да ни защитава.

— Но има шанс, някакъв шанс, да те изслушат и да сложат край на мъките на другите мъже?

— Има шанс. Не мисля, че е голям.

— Но все пак шанс съществува? — настоя той.

— Да — отвърнах безизразно.

— Значи би могло да се каже, че в известен смисъл ти си отговорен за страданията на другите?

Въпросът беше оскърбителен, но тонът му бе много мек и състрадателен. Погледнах го в очите и се убедих, че не иска да ме обиди или оскърби. В края на краищата, Кадер ме беше спасил от индийския затвор, а косвено и от австралийския, за който разговаряхме.

— Би могло да се каже — отвърнах спокойно. — Но това не променя принципа. Не доносничиш за никого, по никакви причини.

— Не се опитвам да ти поставя клопка, нито да те надхитря, Лин. Но мисля, този пример ще те накара да се съгласиш, че е възможно да извършиш нещо нередно от правилни подбуди. — Той отново се усмихна, за първи път, откакто бях започнал разказа си за бягството. — Това ще ни се върне, по друго време. Повдигнах въпроса, защото е много важен за това как живеем живота си и как би трябвало да го живеем. Няма нужда да го обсъждаме сега, но този въпрос отново ще възникне в някой друг наш разговор, убеден съм, затова бих искал да го запомниш.

— Ами валутните далавери? — възползвах се от възможността да сменя темата с някоя по-далечна от мен и да я насоча отново към правилата на моралната му вселена. — Валутните далавери не влизат ли в списъка ти на греховните престъпления?

— Не, валутните далавери не — отвърна той убедено. Гласът му беше плътен, думите се надигаха от диафрагмата към гърдите и тътнеха през гърлото му — тръба от скъпоценен камък. От устата му излизаше тон, отекващ с хипнотичната благочестивост на проповедник, четящ Корана, дори и когато говореше за най-доходоносните си престъпления.

— Ами контрабандата със злато?

— Не. Златото не. Паспортите — не. Влиянието — не.

„Влияние“ беше евфемизмът на Кадер за пълния набор от взаимодействия между неговата мафиотска групировка и обществото, в което процъфтяваше тя. Започваха с корупцията, със списък на подкупи, от вътрешни рушвети до осигуряването на доходоносни суми за внасяне в съда. Ако рушветите не вършеха работа, влиянието на Кадер се разширяваше до събиране на дългове и рекет, ориентиран към бизнеса, развиващ се в контролираните от него райони. Не на последно място в сферите на неговото влияние се нареждаше и сплашването — със сила или изнудване — на непокорни политици и бюрократи.

— А как определяш доколко е греховно всяко едно престъпление? Кой го преценява?

— Грехът е мярка за злото — отвърна той и се отпусна назад, за да може сервитьорът да вдигне чинията му и да почисти масата от трохи.

— Добре. Как определяш колко зло се съдържа във всяко престъпление? Кой преценява злото в него?

— Ако наистина искаш да научиш нещо за доброто и злото, ще се разходим и ще продължим да си говорим.

Той стана и Назир, неизменният му спътник, го последва като сянка към мивката с огледало, скътана в една ниша в дъното на ресторанта. Измиха си ръцете и лицата, като шумно храчеха в мивката като всички останали в ресторанта, след като се наядат. Когато и аз приключих с миенето и храченето, заварих Кадербай да разговаря със собственика на „Саурабх“ на пътеката пред ресторанта. На раздяла съдържателят прегърна Кадер и го помоли да го благослови. Мъжът беше индус и на челото си носеше знака за благословия, получена в храма само преди часове. Ала когато Кадербай го хвана за ръцете и тихо прошепна мюсюлманска благословия, набожният индус му благодари възторжено.

Двамата с Кадер се упътихме към „Колаба“. Якият, горилоподобен Назир ни следваше на около метър и оглеждаше навъсено улицата. При Сасун док пресякохме шосето и минахме под арката на главния вход на старата корабостроителница. Миризмата на скариди, които се сушаха на Слънце, струпани в розови планини, преобърна стомаха ми, но щом приближихме морето, силният вятър отвя вонята. Близо до доковете залъкатушихме между тълпите мъже, бутащи колички, и жени с кошници на главите, всичките натоварени с натрошен лед и риба. Усилното дрънчене от фабриките, където се произвеждаше лед и се обработваше рибата, се смесваше с крясъците на търговците. На края на самия док бяха закотвени двайсет големи дървени рибарски лодки, построени по същия модел като лодките, плавали по Арабско море, покрай брега на Махаращра, преди петстотин години. Тук-там между тях се виждаха и по-големи и по-скъпи метални съдове. Контрастът между ръждясалите, грозни корита и елегантните дървени лодки до тях разказваше приказка, модерна сага, световна история, която започваше от романтичното приключение на живота в морето и завършваше със студената действена жажда за печалба.

Седнахме на дървена пейка в един тих, сенчест кът на пристана, където рибарите понякога присядаха да похапнат. Кадер гледаше вързаните лодки, люлени от приливните вълни.

Късата коса и брадата му бяха почти бели. Изопнатата гладка кожа на изпитото му лице бе загоряла с цвета на узряло на Слънцето жито. Гледах лицето му — дългия изящен нос, високото чело и извитите нагоре устни — и се зачудих, нито за първи, нито за последен път, дали обичта ми към него няма да ми струва живота. Назир, вечно нащрек, стоеше до нас и оглеждаше пристана със сърдита гримаса, която не одобряваше нищо друго на света, освен седящия мъж до мене.

— Вселенската история е история на движението — заговори Кадер, все така загледан в лодките, скупчени заедно като вързани коне. — Вселената такава, каквато я познаваме в този живот, един от многобройните й животи, от зараждането си се е разширявала толкова много и толкова бързо, че само можем да говорим за това, но по никакъв начин не бихме могли да го проумеем или да си го представим. Учените наричат огромното разширение Големия взрив, въпреки че е нямало взрив, в смисъл на бомбена експлозия. В първите мигове след това, в първите проблясъци на атосекундите, Вселената е приличала на гъста супа, сварена от най-прости парчета. Тези парчета били толкова прости, че още не били атоми. Докато Вселената се разширявала и охлаждала, тези мънички парченца се свързали и образували частици. После частиците се свързали и създали първия атом. После атомите се свързали и съставили молекули. После молекулите се свързали и създали първата звезда. Тези първи звезди завършили своя цикъл и избухнали във взрив от нови атоми. Новите атоми се свързали и създали още звезди и планети. Всичко, от което сме сътворени, е дошло от тези загинали звезди. Ние сме сътворени от звезди — и ти, и аз. Съгласен ли си дотук с мен?

— Да — усмихнах се. — Още не зная накъде биеш, но дотук е добре.

— Точно така! — засмя се той. — Дотук е добре. Можеш да провериш научната достоверност на онова, което ти казвам — всъщност, искам да проверяваш всичко, което казвам, и всичко, което някога ще научиш от другите. Но съм убеден, че науката е права в рамките на нашите знания. Изучавам тези неща от известно време с един млад физик и фактите ми са верни по същество.

— Доволен съм и на думата ти — казах аз и наистина бях доволен само да бъда в компанията му и единствен да разполагам с вниманието му.

— Да продължим. Нито едно от тези неща, никой от тези процеси, никое от тези свързвания не биха могли да се опишат като „случайни събития“. Вселената има своя природа, сама по себе си, нещо като човешката природа, ако искаш. И в нейната природа е да съчетава, да строи и да става все по-сложна. Непрекъснато го прави. При подходящи обстоятелства частиците материя винаги ще се свързват в по-сложни структури. И този факт за природата й, този стремеж към подреденост и свързване на подредени неща, си има име. В западната наука го наричат тенденция към усложнение и такова е устройството на Вселената.

Трима рибари, облечени в лунги и потници, се приближиха стеснително. Единият носеше две телени кошници с чаши вода и топъл чай. Другият стискаше чиния със сладки ладу. Третият държеше шилом и две голи чарас в протегнатите си ръце.

— Ще пиете ли чай, сър? — попита учтиво единият на хинди. — Ще попушите ли с нас?

Кадер се усмихна и кимна. Мъжете бързо ни подадоха чаши с чай — на Кадер, на Назир и на мен, приклекнаха на земята и приготвиха шилома. На Кадер бе предоставена честта да запали лулата, а на мен — вторият „дум“. Лулата обиколи всички два пъти и последният мъж изтръска пепелта и издиша думата „Калаасс… Свърши…“ заедно със синята струйка дим.

Кадер продължи да ми говори на английски. Сигурен бях, че мъжете не го разбират, но те останаха с нас и не сваляха очи от лицето му.

— Да продължа по тази тема, Вселената такава — каквато я познаваме, и всичко, което можем да научим за нея, потвърждават, че тя става все по-сложна. Така е, защото такава е нейната природа. Тенденцията към усложнение я е довела от почти съвършена простота до степента на сложност, която виждаме около нас, накъдето и да погледнем. Вселената винаги го прави. Тя винаги се движи от простото към сложното.

— Мисля, че знам накъде биеш.

Кадер се засмя и рибарите също се засмяха.

— Вселената… — продължи той. — Тази Вселена, която познаваме, е започнала от почти абсолютна простота и става все по-сложна от близо петнайсет милиарда години. След още милиард години ще е още по-сложна от днес. След пет милиарда, след десет милиарда — неизменно ще се усложнява. Тя се движи към… нещо. Към някаква върховна сложност. Ние може да не стигнем дотам. Един водороден атом може да не стигне дотам, едно листо, един човек, една планета може да не стигнат дотам, до тази върховна сложност. Но всички ние се движим към нея — всичко на света се движи към нея. И тази окончателна сложна структура, онова, към което се движим, аз избирам да нарека Бог. Ако тази дума „Бог“ не ти допада, го наричай „Върховната сложност“. Както и да го наречеш, цялата Вселена се движи към него.

— Вселената не се ли управлява много повече от случайността? — попитах. Усещах накъде клонят доводите му и търсех начин да ги отбия. — Ами гигантските астероиди и прочие? Ние, искам да кажа нашата планета, можем да бъдем разбити на парченца от някой гигантски астероид. Всъщност съществува статистическа вероятност за мащабни сблъсъци. И щом нашето Слънце угасва — а един ден то ще угасне — това не е ли противоположно на сложността? Ако цялата тази сложна планета бъде разбита на атоми, а Слънцето ни угасне, как се вписва това в движението към сложността?

— Добър въпрос — отвърна Кадербай и щастлива усмивка разкри редица кремави зъби с малка цепка в средата. Дискусията му доставяше удоволствие и осъзнах, че никога досега не съм го виждал толкова оживен и възторжен. Ръцете му блуждаеха из въздуха, илюстрираха едни твърдения и подчертаваха други. — Вярно, нашата планета може да бъде разбита, а един ден нашето прекрасно Слънце ще угасне. Но ние, доколкото знаем, сме най-развитият израз на сложността в нашата част на Вселената. Несъмнено ако бъдем унищожени, ще е голяма загуба. Ще е ужасно прахосничество на цялото това развитие. Но процесът ще продължи. Ние самите сме израз на този процес. Телата ни са деца на всички угаснали преди нас слънца и звезди, създали атомите, от които сме съставени. И ако бъдем унищожени — от астероид или от собствените си ръце, то някъде другаде във Вселената нашето равнище на сложност, това равнище на сложност, притежаващо съзнание, способно да разбере процеса, ще бъде дублирано. Не говоря за хора точно като нас. Искам да кажа, че някъде другаде във Вселената ще се развият мислещи същества, също толкова сложни, колкото нас. Ние ще престанем да съществуваме, но процесът ще продължи. Може би това се случва в милиони светове и сега, докато разговаряме. Всъщност, твърде е вероятно да се случва навсякъде из Вселената, защото тя е така устроена.

Беше мой ред да се засмея.

— Добре, добре. Значи искаш да кажеш… чакай да се сетя… че всичко, което помага на този процес, е добро, нали? И че всичко, което отива в другата посока… според твоето тълкувание е зло, на?

Кадербай се съсредоточи върху мен, вдигнал вежда развеселено или неодобрително, или и двете. Бях виждал неведнъж същото изражение на лицето на Карла. Той може би смяташе моя леко подигравателен тон за груб. Не беше умишлено. Всъщност, беше отбрана, защото не намирах недъг в логиката му и бях дълбоко впечатлен от доводите му. Може би просто бе изненадан. Много по-късно ми каза, че едно от първите неща, които харесал в мен, било, че не се боя от него, и безстрашието ми често го стряскало със своята наглост и безразсъдство. Но каквото и да бе подбудило усмивчицата и вдигнатата му вежда, мина доста време, докато продължи.

— По същество си прав. Всичко, което подсилва, тласка и ускорява движението към Върховната сложност, е добро. — Произнасяше думите толкова бавно и с такава прецизност, щото не се съмнявах, че многократно е изговарял същото. — Всичко, което забавя, спъва или пречи на това движение към Върховната сложност, е зло. Прекрасното в това определение на доброто и злото е, че е и обективно, и универсално приемливо.

— Но дали съществува обективност? — попитах, уверен, че най-сетне съм стъпил на по-твърда почва.

— Когато казваме, че това определение за доброто и злото е обективно, имаме предвид, че то е толкова обективно, колкото може да бъде в днешно време, и е най-доброто от нашето познание за Вселената. То се основава на мъдростта, разкрита във всяка вяра или политическо движение. То е сходно с техните най-висши принципи, но се основава по-скоро на знанията, отколкото в убежденията ни. В такъв смисъл е обективно. Разбира се, това, което знаем за тази Вселена и за нашето място в нея, постоянно се променя с новата информация и новите проникновения. Ние никога не сме идеално обективни за нищо, истина е, но можем да бъдем повече или по-малко обективни. И когато даваме определение на доброто и злото въз основа на познанията си — на нашите понастоящем върховни познания — сме възможно най-обективни в несъвършените граници на нашето разбиране. Приемаш ли го?

— Съгласен съм, когато казваш, че обективно не означава абсолютно обективно. Но как могат различните религии — без да споменаваме атеистите, агностиците и просто обърканите като мен — как могат да намерят определение, което е универсално приемливо? Не искам да те обидя, но според мен повечето вярващи се интересуват главно от своите собствени представи за Бог и рай, ако ме разбираш, и не биха могли да постигнат съгласие за нищо.

— Добър довод. Не съм обиден — отвърна Кадер и погледна седналите в краката му рибари. Размениха си широки усмивки и той продължи: — Когато казваме, че това определение за доброто и злото е универсално приемливо, искаме да кажем, че всеки разумен и способен да разсъждава човек — всеки разумен и способен да разсъждава индуист, мюсюлманин, будист, християнин, евреин, та дори и атеист — може да го приеме за универсално определение за доброто и злото, защото, се основава на нашите познания за устройството на Вселената.

— Мисля, че те разбирам — отбелязах, когато той замълча. — Но не мога да схвана мисълта ти, що се отнася до… физиката на Вселената, предполагам. Защо да приемем нея за основа на нашия морал?

— Ако ти дам пример, Лин, може би ще е по-ясно. Ще използвам аналогия с начина, по който измерваме дължината, защото много съответства на нашето време. Мисля ще се съгласиш, че съществува потребност да определим обща мярка за дължина, нали?

— Като ярдове, метри и прочие ли?

— Именно. Ако нямаме общ договорен критерий за измерване на дължината, никога няма да се договорим колко земя имаш ти и колко — аз или колко дълги греди да отрежем, когато строим къща. Всичко ще е в хаос. Ще се караме за земята, а къщите ще рухват. Откакто свят светува, ние винаги сме се опитвали да постигнем обща договореност за измерването на дължината. Следиш ли този път краткия полет на мисълта ми?

— Все още да — засмях се и се зачудих накъде ли ме водят доводите на мафиотския дон.

— Е, след Френската революция учени и правителствени чиновници решили да се вложи някакъв разум в системата за мерки и теглилки. Въвели десетичната система, основана на единица за дължина, която нарекли метър, от гръцката дума метрон, със значение мярка.

— Така…

— И първото им решение било един метър да се равнява на една десета милионна, част от разстоянието между Екватора и Северния полюс. Но изчисленията им се основавали на идеята, че Земята е идеална сфера, а Земята, както днес знаем, не е идеална сфера. Наложило се да изоставят този начин за измерване на метъра и вместо това решили да се равнява на разстоянието между две много фини линии върху пръчка от платино-иридиева сплав.

— Платино…

— Иридиева. Да. Но платино-иридиевите пръчки се рушат и свиват много бавно, въпреки че са много твърди, и мерната единица постоянно се променяла. В по-нови времена учените разбрали, че размерът на платино-иридиевата пръчка, която използвали за еталон, след, да речем, хиляда години ще бъде много по-различен от днешния.

— И… това е било проблем?

— За строенето на сгради и мостове, не — отвърна Кадербай, приел моя довод много по-сериозно от мен.

— Но недостатъчно точно за учените — додадох по-сериозно.

— Да. Те искали непроменлив еталон, с който да измерват всичко останало. И след няколко опита и различни техники международният стандартен еталон за един метър бе определен едва миналата година, като разстоянието, което един светлинен фотон изминава във вакуум, грубо казано, за една тристахилядна от секундата. Разбира се, това води до въпроса как секундата е била приета за мерна единица време. Историята е не по-малко очарователна и мога да ти я разкажа, ако искаш, и тогава да продължим с темата за метъра?

— Аз… ще съм доволен засега да си останем с метъра — отклоних, отново усмихнат против волята си.

— Много добре. Мисля, че схващаш мисълта ми — ние избягваме хаоса в строежа на къщи, поделянето на земята и така нататък, като разполагаме с общоприета стандартна мерна единица за дължина. Наричаме я метър и след много опити сме се договорили за модела на определяне на тази единица мярка. По същия начин можем да избегнем хаоса в света на човешките дела, като разполагаме с общоприета стандартна мерна единица за морала.

— Разбирам те.

— В момента повечето от начините за определяне на единицата за морал си приличат в намеренията, но се различават в подробностите. Затова свещениците на един народ благославят войниците си, преди да заминат на война, а имамите на друга държава благославят своите, когато тръгнат срещу тях. И всеки участник в изтреблението твърди, че Бог е на негова страна. Няма обективно и универсално приемливо определение за доброто и злото. И докато не се сдобием с него, ще продължаваме да оправдаваме собствените си действия и да заклеймяваме действията на другите.

— И ти издигаш физиката на Вселената като един вид платино-иридиева пръчка?

— Ами, мисля, че нашето определение е по-близо по прецизност до фотонно секундната мярка, отколкото до платино-иридиевата пръчка, но по същество е така. Мисля, че когато търсим обективна мярка за доброто и злото, мярка, която всички хора биха приели като разумна, най-добре е да изучаваме устройството и природата на Вселената — качества, които определят цялата й история и факта, че тя постоянно върви към все по-голямо усложнение. Най-добре е да използваме самата природа на Вселената. И всички свещени писания на всички големи религии ни дават този съвет. Свещеният Коран, например, често ни казва и ни наставлява да изучаваме планетите и звездите, за да открием истината и смисъла.

— Но все още се налага да задам въпроса защо да използваме точно този факт, тенденцията към усложнение, а не някой друг? Все пак не е ли произволно? Все пак не е ли въпрос на избор кой факт избираш за основа на своята нравственост? Не се правя на тъп, наистина ми изглежда съвсем произволно.

— Разбирам съмненията ти — усмихна се Кадер и вдигна очи към хоризонта, където небето се сливаше с морето. — В самото начало на този път и аз бях настроен много скептично. Но сега съм убеден, че понастоящем няма по-добър начин да се мисли за доброто и злото. С което не твърдя, че това определение винаги ще бъде най-доброто. И за определяне дължината на метъра в бъдеще ще се появи нов, по-съвършен начин. Всъщност сегашното най-добро определение използва разстоянието, изминавано от един светлинен фотон във вакуум, все едно във вакуума нищо не се случва. Но се знае, че във вакуума се случват различни неща. Съществуват многобройни, многобройни реакции, които протичат във вакуум, постоянно. Сигурен съм, че в бъдеще ще се намери още по-добър модел за определяне дължината на метъра. Но в момента този е най-добрият. И при нравствеността тенденцията към усложняване — това, че цялата Вселена непрекъснато върви нататък и винаги е вървяла — е най-добрият начин, с който разполагаме, да преценяваме обективно доброто и злото. Предпочитаме този факт пред другите, защото е най-_важният_ факт, засягащ Вселената. Това е фактът, който важи за цялата Вселена от самото начало на съществуването й. Ако можеш да ми предоставиш по-добър начин за обективна преценка на доброто и злото, който да важи за всички хора от всички вероизповедания и за невярващите, и за цялата история на цялата Вселена, ще съм много, много щастлив да го чуя.

— Добре, добре. Значи Вселената се движи към Господ или към някаква Върховна сложност. Всичко, което помага на това, е добро. Всичко, което му пречи, е зло. Но това за мен все още не разрешава проблема кой преценява злото. Как да узнаем? Как да разберем дали всяко едно нещо, което вършим, ни води нататък, или ни възпира?

— Добър въпрос. — Кадер стана и разглади гънките на свободния си ленен панталон и дългата до коленете памучна риза. — Всъщност, това е правилният въпрос. И когато му дойде времето, ще ти дам добър отговор.

Той се обърна към тримата рибари, които станаха заедно с него и вежливо изчакаха. Изпълни ме самодоволство, че успях да го озадача с въпроса си, но тази горделива надежда се разсея, докато гледах как разговаря с босоногите рибари. Всяка дума, изречена от Кадер, бе изпълнена с толкова неоспоримост, в този човек имаше такава решителна, необорима увереност, че тя насищаше и твореше дори мълчанията му. Знаех, че моят въпрос има отговор. Знаех и че той щеше да ми го даде, когато преценеше, че му е дошло времето.

Застанал до него, аз подслушвах разговора. Той ги питаше дали имат оплаквания, дали някой тормози бедняците на кея. Когато му казаха, че засега няма такива, той ги разпита каква работа се намира и дали работните места се разпределят честно сред най-нуждаещите се. След като го увериха и в това, той попита за семействата и децата им. Най-накрая поговориха за работата в риболовната флотилия на Сасун док. Те му разказаха за бурните, големи като планини вълни, крехките лодки, приятелствата, възникващи в морето, и за приятелите, изгубени в морето. Той им разказа за единствения път, когато бил плавал в дълбоки води по време на свирепа буря в дълга дървена рибарска лодка. Описа им как се вързал за лодката и как пламенно се молил, докато не съзрели суша. Те се засмяха, а на сбогуване се опитаха почтително да докоснат нозете му, но той ги хвана един по един за плещите и ги изправи, а след това се ръкува с всекиго. Когато си тръгнаха, те вървяха с изправен гръб и високо вдигната глава.

— Как се сработихте с Халед? — попита ме Кадер, докато се връщахме от пристана.

— Много добре. Аз го харесвам. Хареса ми да работя с него. Щях да продължа, ако не беше ме пратил при Маджид.

— А там как върви? Как е с нашия Маджид?

Подвоумих се. Карла ми беше казала, че мъжете разкриват мислите си, когато извръщат поглед, и чувствата си, когато се двоумят. При жените, беше казала тя, е обратното.

— Уча, каквото ми трябва. Той е добър учител.

— Но с Халед Ансари установи по-тясна връзка, нали?

Вярно беше. Халед беше гневен, една част от сърцето му винаги беше изпълнена с омраза, но го харесвах. Маджид беше любезен, търпелив и щедър към мен, но към него не изпитвах нищо, освен смътно, тревожно безпокойство. След четири месеца в чейнчаджийския бизнес Кадербай реши, че трябва да изуча друг занаят — контрабандата със злато — и ме изпрати при Маджид Рустем. В къщата му с изглед към морето сред охолния елит на „Джуху Бийч“ открих многобройните начини, по които внасяха нелегалното злато в Индия. Формулата на Халед за алчността и контрола важеше и за този занаят. Строго налаганият правителствен контрол върху вноса на злато се разбиваше в неутолимата жажда на Индия за жълтия метал.

Прошареният Маджид контролираше основния внос на злато на Кадер и въртеше бизнеса от близо десет години. С неизтощимо търпение той ме учеше на всичко, което според него трябваше да знам за златото и изкуството на контрабандата. Тъмните му очи ме гледаха изпод сивите рунтави вежди, докато ме учеше час след час. Макар че командваше голям брой яки мъжаги и при нужда можеше да е безмилостен с тях, влажните му очи ме гледаха с доброта. И въпреки всичко не изпитвах към него нищо, освен онази пророческа тревога. Всеки път, когато си тръгвах от дома му, ме изпълваше облекчение — облекчение, което отмиваше ехото на гласа му и образа на лицето му от мислите ми така, както водата би отмила петно от ръцете ми.

— Не. Няма връзка. Но той е добър учител, както казах.

— Линбаба… — плътният глас на Кадер избоботи името, с което ме наричаха обитателите на бордея. — Харесваш ми.

Изчервих се. Все едно собственият ми баща беше произнесъл последните две думи. А баща ми никога не беше ги казвал. Властта, която притежаваха тези прости думи, властта, която притежаваше Кадер над мен, ме накара да осъзная колко ловко и цялостно бе заел ролята на бащата в живота ми. В най-съкровените тайни дълбини на сърцето малкото момче, което бях, си мечтаеше Кадер да е мой баща, моят истински баща.

— Как е Тарик?

— Тарик е много добре, нушкур Аллах. Благодарим на Бога.

— Мъчно ми е за него. Чудесно дете е. — Мъчно ми беше за него, както ми беше мъчно за собствената ми дъщеря. За семейството ми. За приятелите.

— И на него му е мъчно за теб — произнесе Кадер бавно и сякаш със съжаление. — Кажи ми, Лин, какво искаш ти? Защо си тук? Какво всъщност искаш тук, в Бомбай?

Наближавахме паркираната му кола. Назир изтича напред на късите си дебели крака да отвори вратите и да запали мотора. Двамата с Кадер стояхме един срещу друг и се гледахме в очите.

— Искам да бъда свободен — казах.

— Но ти си свободен — отвърна той.

— Не съм.

— За Австралия ли говориш?

— Да. Не е само това, но най-вече е това.

— Не се тревожи — каза той. — В Бомбай нищо лошо няма да ти се случи. Давам ти дума. Никаква беда няма да те сполети, докато носиш на врата си медала с името ми и докато работиш за мен. Тук си на сигурно място, иншаллах.

Той ме хвана за ръцете и промълви благословия, също както направи със съдържателя на „Саурабх“. Придружих го до колата и го изчаках да се качи. Някой беше надраскал името Сапна на една мръсна стена наблизо. Боята беше доста прясна, на не повече от седмица. И да беше забелязал, Кадер не го показа с нищо. Назир затръшна вратата и заобиколи тичешком колата.

— Другата седмица искам да започнеш при моя приятел Гани с паспортите — каза Кадер. Назир форсира мотора в очакване да му наредят да тръгне. — Мисля, че бизнесът с паспортите ще те заинтересува.

Усмихваше ми се, когато Кадер потегли, но всъщност най-дълго в съзнанието ми остана намръщената физиономия на шофьора. Този човек явно ме мразеше и рано или късно трябваше да се изясня с него. Това, че чаках с нетърпение да се сбием, свидетелстваше колко объркан и самотен се чувствах. Беше по-нисък от мен, но по-силен и може би малко по-тежък от мен. Знаех си, че ще стане хубав бой.

Сложих бъдещото сбиване в графа „предстоящи и неизбежни“, спрях такси и отидох в квартал „Форт“. Търговският район с печатници, книжарници, складове и занаятчийски работилници, известен просто като „Форта“, обслужваше околните квартали с офиси. Неговите сгради и тесни улички бяха сред най-старите в града. Атмосферата на друга епоха, епохата на колосаните официалности, все още изпълваше тези адвокатски фирми, издателства и други учреждения, в които хората си изкарваха хляба с ум, извадили късмета да се хвалят с адрес във „Форта“ от няколко десетилетия насам.

Сред по-новите във „Форта“ беше и туристическата агенция, собственост чрез посредници на Кадербай. Неин управител беше Маджид Рустем. Тя уреждаше пътуванията на хиляди мъже и жени, работещи в страните в Залива. Законната й дейност включваше осигуряване на самолетни билети, визи, разрешения за работа и квартири. На черно агентите на Маджид уреждаха завръщащите се работници да пренасят от сто до триста грама злато на човек — верижки, гривни, пръстени и брошки. То пристигаше в пристанищата на Залива от къде ли не. Част от него беше закупено законно на едро, друга голяма част — бе откраднато. Наркомани, джебчии и взломаджии от цяла Европа и Африка задигаха златна бижутерия и я продаваха на наркопласьорите и търговците на крадени вещи. Процент от това злато, откраднато във Франкфурт, Йоханесбург или Лондон, чрез черно борсаджиите попадаше в пристанищата на Залива. Хората на Кадер в Дубай, Абу Даби, Бахрейн и всички останали столици от Залива го претопяваха в дебели гривни, ланци и брошки. Срещу малко заплащане гастарбайтерите на връщане в Индия се окичваха с бижутата, а нашите хора им ги събираха на международното летище в Бомбай.

Всяка година туристическата агенция във „Форта“ уреждаше пътуванията на поне пет хиляди работници. Златото, което внасяха те, беше претопявано при нужда в малка работилница до агенцията, а после го продаваха по целия Жавери базар или на пазара за бижута. Печалбата от тази част на операциите със злато беше повече от четири милиона долара годишно, без данъци, и директорите на Кадер до един бяха богати и уважавани хора.

Проверих персонала на туристическа агенция „Трансакт“. Маджид го нямаше, а тримата управители бяха заети. Когато научих как е организирана контрабандата на злато, предложих да се компютъризира архивът и да се поддържа база данни на гастарбайтерите, осъществили успешно по една мисия. Кадер одобри предложението и мъжете усърдно започнаха да прехвърлят данните от папките в компютрите. Проверих работата им и останах доволен. Поговорихме, Маджид не се появи и аз отидох да го потърся в съседната златарска работилничка.

Когато влязох, той вдигна очи и се усмихна, а после пак се съсредоточи върху везните. Първо теглеха подредените по вид златни верижки и гривни отделно, а после накуп. Количествата се записваха в регистър и сверяваха с отделен регистър от продажбите на Жавери базар.

Този ден, след по-малко от два часа, откакто Кадербай ми говори за доброто и злото, гледах как теглят и описват купчините златни верижки и тежките грубо изработени гривни, и усещах как потъвам в мрачно настроение, от което не можех да се отърся. Радвах се, че Кадербай ми беше наредил да оставя Маджид и да започна работа при Абдул Гани. Жълтият метал, вълнуващ толкова милиони хора в Индия, ме нервираше. Работата с Халед Ансари и валутата ми допадаше повече. Знаех, че и фалшифицирането на паспорти при Абдул Гани ще ми хареса — в края на краищата те бяха най-важното за беглеца. Но работата със злато в такива огромни количества ме изнервяше. Златото пали очите с различна по вид и цвят алчност. Парите почти неизменно са само средство за някаква цел; но златото само по себе си е цел за мнозина и страстта към него е онова, което руши любовта.

Тръгнах си от Маджид, след като му съобщих, че Кадербай ме праща на друга работа. Не му казах, че ме пращат да работя с Абдул Гани в бизнеса с паспортите. И Маджид, и Гани бяха членове на съвета на Кадеровата мафия. Бях сигурен, че те знаят същността на всяко засягащо ме решение, преди аз да съм го научил. Ръкувахме се. Той ме придърпа към себе си в тромава, скована прегръдка. Усмихна се и ми пожела успех. Усмивката му беше престорена, но в нея нямаше злоба. Маджид Рустем просто беше от тези, които смятат, че усмивката е волеви акт. Благодарих му за търпението, но не му се усмихнах.

Докато обикалях за последен път бижутерите на базара Жавери, ме мъчеше някакво колебливо, нервно безпокойство. Онзи внезапен гняв, който придружава чувството за напразни усилия, облещената, стиснала юмруци тревога, която често избликва, ако животът ти е обезсмислен и пропилян. Би трябвало да съм щастлив или поне доволен. Имах уверението на Кадер, че нищо не ме заплашва. Изкарвах добри пари. Работех всеки ден с купища злато, високи по метър. Щях да науча всичко, което ми бе нужно да знам за бизнеса с фалшиви паспорти. Можех да си купя всичко, което поискам. Бях здрав, силен и свободен. Би трябвало да съм доволен.

„Щастието е мит — бе казала Карла. — Измислено е, за да ни кара да купуваме разни неща.“ И докато думите й се носеха по потока на мрачното ми настроение, докато си спомнях лицето и гласа й, си помислих, че може би в крайна сметка тя е права. После се сетих как по-рано днес Кадербай ми заговори, сякаш бях негов син. И в това имаше щастие, не можех да го отрека. Но то не стигаше — колкото и истинско, дълбоко и някак чисто да бе това чувство, не беше достатъчно силно, за да ми повдигне духа.

Тренировката ми с Абдула този ден беше много напрегната. Той прие необщителността ми и двамата мълчаливо започнахме да изпълняваме уморителните упражнения. След душа ми предложи да ме закара у нас с мотоциклета. Носехме се по Огъст Кранти Марг — от крайбрежието на Брийч Кенди навътре към сушата. Бяхме без каски и горещият сух вятър развяваше косите и свободните ни ризи — същинска въздушна река. Изведнъж група мъже пред едно кафене привлече вниманието на Абдула. Предположих, че са иранци като него. Той зави и спря на около трийсет метра от тях.

— Ти стой тук при мотора — каза той, угаси двигателя и свали степенката. Слязохме и двамата. Той не отделяше очи от групата. — Ако стане напечено, яхай мотора и отпрашвай.

Тръгна по тротоара към мъжете. Докато вървеше, върза дългата си черна коса на опашка и свали часовника си. Прибрах ключовете на мотора и тръгнах след него. Един от тях забеляза Абдула и го позна. Избъбри някакво предупреждение. Останалите бързо се обърнаха. Боят започна, без да си кажат нито дума. Те му се нахвърляха диво, замахваха и се блъскаха един в друг в яростта си да го ударят. Абдула не помръдваше от мястото си, прикрил глава с юмруци, притиснати до слепоочията. Лактите пазеха тялото му. Когато яростта на първоначалната атака спадна, той започна да удря наляво и дясно и винаги уцелваше. Изтичах при него и смъкнах един мъж от гърба му. Препънах го с крак и той падна. Опита се да се изтръгне от хватката ми и ме повлече надолу. Паднах настрани до него с коляно на гърдите му и го изтресох в слабините. Той понечи да стане и аз го ударих пет-шест пъти по бузата и ченето. Оня се прекатури, сви колене и ги притисна към гърдите си.

Погледнах нагоре и видях как Абдула фрасна един от нападателите си с десен прав като по учебник. Носът му плувна във внезапно бликнала кръв. Скочих, залепих гръб в гърба на Абдула и заех бойна поза. Тримата, които още бяха на крака, се дръпнаха неуверено. Абдула се хвърли към тях, крещейки с цяло гърло. Те се врътнаха и побягнаха. Погледнах приятеля си. Той поклати глава. Оставихме ги да избягат.

Тълпата индийци, струпала се да зяпа, ни сподири с поглед, докато крачехме към мотора. Знаех, че ако се биехме с индийци, от която и да било част на Индия, от който и да било етнос, класа или вероизповедание, цялата улица щеше да се включи против нас. Но тъй като се биеха чужденци, хората бяха любопитни и дори възбудени, но нямаха желание да се месят. Когато ги подминахме с мотора на път за „Колаба“, те започнаха да се разотиват.

Абдула така и не ми каза за какво е бил този бой, а аз никога не го попитах. Единствения път, когато говорихме за него, години по-късно, каза, че от този ден е започнал да ме обича. Каза, че ме обичал не защото съм се включил, а защото никога не съм го попитал за какво е бил боят. Каза, че това го изпълвало с по-голямо възхищение от всичко, което знаел за мен.

На „Колаба Козуей“, близо до дома ми, помолих Абдула да намали скоростта. Бях забелязал едно момиче, което вървеше като местните по платното, за да избегне тълпите по тротоара. Изглеждаше по-различна, някак променена, но веднага познах русата коса, дългите стегнати крака и въртенето на бедрата. Беше Лиса Картър. Помолих Абдула да спре точно пред нея.

— Здравей, Лиса.

— А! — въздъхна тя и вдигна слънчевите си очила на темето. — Гилбърт! Как е в посолството?

— Ами, нали знаеш — ухилих се. — Тук криза, там спасяване. Страхотно изглеждаш, Лиса.

Русата й коса беше по-дълга и по-гъста от последния път, когато я бях видял, лицето — по-закръглено и румено, но фигурата й бе стегната и по-атлетична. Беше облечена с бяла блуза с гол гръб, бяла мини пола и римски сандали. Краката и добре оформените й ръце бяха със златистокафяв загар: Изглеждаше прекрасно. Беше прекрасна.

— Престанах да бъда отрепка и се излекувах — изръмжа тя през престорената лъчезарна усмивка. — Какво да ти кажа. Или едното, или другото, не можеш да ги имаш и двете. Когато си здрав и трезвен, светът е гаден.

— Така те искам! — захилих се аз и се хилих, докато и тя не почна да се смее с мен.

— Кой е приятелят ти?

— Абдула Тахери, това е Лиса Картър. Лиса, това е Абдула.

— Хубав мотор — измърка тя.

— Искаш ли да се… повозиш? — усмихна се той и показа всичките си здрави бели зъби.

Тя ме погледна. Вдигнах ръце — „Сама си решаваш, малката.“ Слязох от мотора.

— Това е моята спирка.

Лиса и Абдула продължаваха да се гледат.

— Има свободно място, ако искаш…

— Добре — усмихна се тя. — Да потегляме.

Тя запретна полата си и се намести на задната седалка. Двама-трима от неколкостотинте мъже на улицата, които още не я бяха зазяпали, се присъединиха към останалите. Абдула ми стисна ръката, ухилен като ученик, запали мотора и се загуби с рев сред лъкатушното движение.

— Хубав мотор — обади се глас зад гърба ми. Джордж Близнака.

— Тия мотори „Айнфилд“ обаче са доста опасни — отвърна втори глас със силен канадски акцент. Джордж Скорпиона.

Двамата живееха на улицата, спяха по входовете и се изхранваха от комисиони от туристите, които искаха да си купят твърда дрога. И им личеше. Бяха небръснати, некъпани и парцаливи. Освен това бяха интелигентни, честни и необикновено верни един на друг.

— Здравейте, пичове, как е?

— Добре е, синко, много добре — отвърна Джордж Близнака с напевен ливърпулски акцент. — Имаме клиент, за шест тая вечер.

— Да чукна на дърво — додаде Скорпиона, вече угрижен за неприятностите, които можеше да донесе вечерта.

— Трябва да мине без проблем — рече весело Близнака. — Приятен клиент. Приятен човечец, от който ще изкараме кинти.

— Ако всичко мине добре и няма издънки — допълни скръбно Джордж.

— Сигурно са сложили нещо във водата — измърморих, загледан в малката бяла точица — ризата на Абдула или полата на Лиса — която се стопи в далечината.

— Защо така? — попита Близнака.

— А, нищо. Нещо напоследък всички се влюбват.

Мислех за Прабакер, за Викрам и за Джони Пурата. Познавах този поглед — погледът на Абдула, когато потегли. Беше повече от заинтригуван.

— Странно, че го казваш. Какво мислиш за сексуалната мотивация, Лин? — попита ме Скорпиона.

— Я пак?

— Така да се каже — намекна ми Близнака и ми смигна непристойно.

— Хайде малко по-сериозно! — скастри го Скорпиона. — Сексуалната мотивация, Лин. Какво ще кажеш за нея?

— За какво точно питаш?

— Ами, провеждаме едни дебати…

— Дискусия! — прекъсна го Близнака. — Не са дебати. Дискутирам с теб, не дебатирам.

— Водим една дискусия за това какво мотивира хората.

— Предупреждавам те, Лин — въздъхна тежко Близнака. — Водим тая дискусия от две седмици и Скорпиона още не зацепва.

— Както казах, водим дискусия на тема какво мотивира хората — продължи Джордж Скорпиона с канадския си акцент и с професионален маниер, съчетан с дикторски глас като от документален филм, който най-много дразнеше английския му приятел. — Виждаш ли, Фройд твърди, че ни мотивирало влечението към секса. Адлер го оспорва и твърди, че е влечението към властта. После Виктор Франкъл е казал, че влеченията към секса и властта са важни, но когато не можеш да получиш и двете — нито секс, нито власт — пак има нещо, което ни крепи и ни подтиква.

— Да, да, влечението към смисъла — намеси се Близнака. — Което всъщност е същото, но казано с други думи. Властта ни влече, защото властта ни осигурява секс, а смисълът ни влече, защото това ни помага да разберем секса. В края на краищата всичко опира до секса, както и да го усукваш. Другите идеи — те са като дрехите. А когато съблечеш дрехите, става въпрос за секс, нали?

— Не, бъркаш — възрази му Скорпиона. — Всички ние сме водени от желанието да намерим смисъл в живота. Трябва да разберем за какво е всичко това. Ако беше само сексът или властта, щяхме още да сме шимпанзета. Смисълът е онова, което ни прави човеци.

— Човеци се правят със секс, Скорпион — отвърна Близнака с още по-порочна усмивка. — Обаче е било толкова отдавна, че сигурно си забравил.

Едно такси спря до нас. Пътникът на задната седалка изчакваше в сянката, а после се наведе към прозореца. Беше Ула.

— Лин! — ахна тя. — Имам нужда от твоята помощ.

Беше със слънчеви очила с черни рамки и с шал на главата, скрил пепеляворусата й коса. Лицето й беше бледо и изпито.

— Това… ми звучи смътно познато, Ула — отвърнах, без да помръдна.

— Моля те. Сериозно. Моля те, качи се. Трябва да ти кажа нещо… Нещо, което искаш да знаеш.

Не помръднах.

— Моля те, Лин. Знам къде е Карла. Ако ми помогнеш, ще ти кажа.

Обърнах се и се ръкувах с двамата Джорджовци. Когато стиснах ръката на Скорпиона, му подпъхнах двайсетдоларова банкнота. Бях я извадил от джоба си още щом чух гласовете им, и я държах готова, за да им я дам на раздяла. Знаех, че в техния свят тези пари стигат да ги направят богаташи до утре, ако техният приятен човечец с паричките се издънеше.

Отворих вратата на таксито и се качих. Шофьорът се вля в движението. Често ме поглеждаше в огледалото за обратно виждане.

— Не знам защо толкова ми се сърдиш — изхленчи Ула и махна очилата си, като ме поглеждаше изкосо. — Моля те, Лин, не ми се сърди. Моля те, недей.

Не се сърдех. За първи път от твърде много време насам не се сърдех. „Скорпиона е прав — помислих си. — Смисълът ни прави човеци.“ Ето, само ми подхвърлиха едно име и пак се гмурнах в океана на чувствата. Търсех една жена, търсех Карла. Свързвах се със света и поемах рискове. Имах основание. Имах мисия.

И тогава, в този момент на вълнение разбрах какво ме вкара в такова униние днес у Маджид и какво ме изпълваше с такъв гняв. Осъзнах напълно, че мимолетната мечта — мечтата на детето Кадер да ми е истински баща — ме беше запратила сред онези ревящи и блъскащи се вълни от отчаяние, в които често се превръща обичта между бащи и синове. И когато го видях, проумях, запомних, намерих сили да изтласкам мрака от сърцето си. Погледнах Ула. Вгледах се в синия лабиринт на очите й и се зачудих, без гняв и тъга, дали и тя не е замесена в предателството и вкарването ми в затвора.

Ула постави дланта си върху коляното ми. Стискаше силно, но ръката й трепереше. Чувствах как благоуханните секунди се разширяват около нас. Бяхме в клопка, и двамата, всеки в своята собствена здрава клопка. И отново щяхме да накараме паяжината на нашите връзки да затрепти.

— Спокойно, ще ти помогна, стига да мога — казах кротко и уверено. — А сега ми кажи за Карла.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Голямото млечно колело от звезди изгря над среднощния хоризонт, мокро и треперещо над вълните, и сребристожълтата светлина на кръглата Луна заигра по станиолените гребени на вълните. Нощта беше топла, спокойна и съвсем ясна. Палубата на ферибота за Гоа беше претъпкана, но бях успял да си намеря местенце недалече от голяма група туристи. Повечето бяха друсани с трева, хашиш или LSD. От черните гръмогласни уста на портативна уредба кънтеше денс музика. Насядали между раниците, те се поклащаха и ръкопляскаха в такт, подвикваха си и често избухваха в смях. Бяха щастливи на път за Гоа. Онези, които отиваха там за първи път, пътуваха към една мечта. Старите се връщаха към единственото място на света, където се чувстваха истински свободни.

Плавах към Карла, гледах звездите, слушах хлапетата, които си бяха купили места на фериботната палуба. Разбирах тяхното невинно и изпълнено с надежда вълнение и — съвсем мъничко и отдалече — дори го споделях. Погледът ми беше суров. Тази суровост разделяше моите чувства от техните също така ясно и ненакърнимо, както метърът палубно пространство ме отделяше от тяхната възторжена навалица. Седях там, на люлеещия се ферибот, който пореше вълните с лекота, и мислех за Ула, за страха, проблясващ в сапфиреносините й очи, докато разговаряше с мен в таксито.

Онази вечер тя имаше нужда от пари, хиляда долара, и аз и ги дадох. Искаше да я придружа до хотелската й стая, където беше оставила дрехите и личните си вещи. Отидохме заедно и въпреки треперенето и уплахата й, събрахме багажа и платихме сметката, без нищо да се случи. Беше загазила покрай някаква сделка, в която бяха замесени Модена и Маурицио. Сделката, подобна на много от бързите далавери на Маурицио, се беше прецакала. Хората, изгубили парите си, не се бяха задоволили със загубата и нямаха намерение да зарежат тази работа. Искаха си парите и искаха кръв, не задължително в този ред.

Тя не ми каза кои са. Не ми каза и защо са я набелязали за мишена, нито какво смятат да правят с нея, ако я хванат. И аз не попитах. А трябваше, разбира се. Това щеше да ми спести много неприятности. В далечна перспектива — дори да спаси един-два човешки живота. Но Ула всъщност не ме интересуваше. Исках да науча нещо за Карла.

— Тя е в Гоа — каза ми Ула, когато напуснахме хотела.

— Къде в Гоа?

— Не знам. На някой плаж.

— В Гоа има много плажове, Ула.

— Знам, знам — изхленчи тя и се разтрепера заради раздразнения ми тон.

— Ти каза, че знаеш къде е.

— Знам. В Гоа. Знам, че е в Гоа. Тя ми писа от Мапуса. Вчера получих последното й писмо. Някъде около Мапуса е.

Поуспокоих се. Натоварихме багажа й в чакащото такси и наредих на шофьора да я откара в апартамента на Абдула в Брийч Кенди. Внимателно оглеждах околните улици и бях почти сигурен, че не ни следят. Таксито потегли. Седях мълчаливо и гледах през прозореца тъмните улици.

— Тя защо замина?

— Не знам.

— Трябва да ти е казала нещо. Тя е приказлива.

Ула се разсмя.

— Нищо не ми спомена за заминаване. Ако ме питаш какво мисля аз, заминала е заради теб.

При тази мисъл любовта ми към Карла се сви уплашено. Суетността ми се наду от това ласкателство. Потуших сблъсъка им с резкия си тон:

— Трябва да има и още. Тя страхуваше ли се от нещо?

Ула пак се разсмя.

— Карла не се страхува от нищо.

— Всеки се страхува от нещо.

— Ти от какво се страхуваш, Лин?

Обърнах се бавно и я огледах. Търсех в мъждивата светлина някакъв намек за злоба, за скрит смисъл или алюзия във въпроса й.

— Какво стана онази нощ, когато трябваше да се срещнем пред „При Леополд“? — попитах.

— Онази нощ — не успях да дойда. Попречиха ми. Модена и Маурицио промениха плановете си в последния момент и ме спряха.

— Спомням си, че искаше аз да дойда, защото не им се доверяваше.

— Вярно. Е, на Модена му имам доверие, донякъде, но той е слаб срещу Маурицио. Не може да отстоява своето, когато Маурицио му нарежда какво да прави.

— Но все пак това не обяснява нищо — сопнах се аз.

— Знам — въздъхна тя, очевидно разстроена. — Опитвам се да обясня. Маурицио беше уредил една сделка… Обир, всъщност… и аз бях по средата. Маурицио ме използваше, защото мъжете, които смяташе да обере, си падаха по мен и ми вярваха, знаеш как е.

— Да, знам как е.

— Лин, моля ти се, не съм виновна, че не дойдох онази нощ. Те искаха да се срещна с клиентите, сама. Страх ме беше от тези мъже, защото знаех какво е наумил Маурицио, и затова поисках да дойдеш с мен като приятел. После си промениха плановете и проведохме срещата заедно, на друго място. Не можах да се измъкна, за да ти съобщя. На другия ден се опитах да те намеря, да ти обясня и да ти се извиня, но… тебе те нямаше. Навсякъде те търсих, заклевам ти се. Много съжалявах, че не съм отишла на срещата в „При Леополд“, както ти обещах онази вечер.

— Кога разбра, че съм в затвора?

— След като те пуснаха. Видях Дидие и той ми каза, че изглеждаш ужасно. Това беше първото, което… чакай малко… ти… ти да не си мислиш, че аз имам нещо общо с влизането ти в затвора? Така ли мислиш?

Продължих да я гледам в очите и чак после отвърнах:

— А имаш ли?

— Мамка му! Господи! — изхленчи тя и нещастно изражение разкриви хубавичкото й личице. Тя бързо заклати глава, все едно се мъчеше да попречи на някаква мисъл или чувство да се загнезди в мозъка й. — Спри колата! Шофьорът!_ Банд каро! Аби, аби! Банд каро! Веднага! Спри!_

Шофьорът спря до тротоара край редица магазини със спуснати решетки. Улицата беше опустяла. Той загаси мотора и ни загледа в огледалото за обратно виждане.

Ула се помъчи да отвори вратата. Плачеше. Удари нервно дръжката на вратата, но тя не искаше да се отвори.

— По-полека — внимателно отдръпнах ръцете си и ги стиснах. — Всичко е наред. По-полека.

— Нищо не е наред! — разплака се тя. — Не знам как се забъркахме в тази каша. Модена хич не става за бизнес. Двамата с Маурицио оплескаха всичко. Измамиха много хора, обаче все се измъкваха. Но с тия не стана. Тия са други. Много ме е страх. Не знам какво да правя. Ще ни убият. Всичките. А ти си мислиш, че аз съм те подложила на ченгетата? Защо, Лин? За такава ли ме мислиш? За каква ме мислиш?

Пресегнах се да отворя вратата. Тя слезе и се облегна на колата. Слязох и аз. Тя трепереше и хълцаше. Прегърнах я и я оставих да се наплаче.

— Няма нищо, Ула. Не мисля, че ти имаш нещо общо. Никога не съм го мислил изобщо, дори и когато онази нощ те нямаше пред „При Леополд“. Питах те, защото… така можех да приключа с това. Трябваше да те попитам. Разбираш ли ме?

Тя ме погледна в очите. Уличните светлини припламваха в големите й сини очи. Устните й бяха отпуснати от изтощение и страх, но в погледа й имаше някаква далечна, неунищожима надежда.

— Ти наистина я обичаш, нали?

— Да.

— Това е хубаво — каза тя със замечтан копнеж и се извърна. — Любовта е хубаво нещо. А Карла се нуждае от любов, много. Модена също ме обича, знаеш. Обича ме истински…

Тя се унесе в тази мечта, а после се сепна, вдигна глава и ме погледна. Пръстите й се впиха в раменете ми.

— Ще я намериш. Започни от Мапуса и ще я намериш. Тя ще постои още малко в Гоа. Така ми е писала в писмото. Живее точно на плажа, там някъде. В писмото ми е писала, че вижда океана през входната врата. Иди там, Лин, и я намери. Потърси я и я намери. В целия свят съществува само любовта. Само любовта…

И сълзите на Ула останаха с мен, напоени със светлина, и се разтвориха в блещукащото, озарено от Луната море под ферибота. А думите й „Съществува само любовта“ се нижеха като желания — зърна от броеница, нанизани на конеца на вероятността, докато около мен кънтяха музика и смях.

Когато светлината на тази дълга нощ преля в зора и фериботът пристигна в Панджим, столицата на Гоа, аз бях първият, който се качи на автобуса за Мапуса. Петнайсеткилометровият път от Панджим до Мапуса, което се произнасяше като „Мупсса“, се виеше между горички с пищна зеленина, покрай имения, построени в стила и според вкуса на четиристотин години португалско колониално владичество. Мапуса беше транспортен и комуникационен център на северната част на Гоа. Пристигнах в петък, пазарен ден. Сутрешните тълпи вече оживено търгуваха и се пазаряха. Отидох на стоянката за таксита и мотоциклети. След много препирни, предизвикали августейшото събрание на божества от поне три религии и вдъхновените похотливи подмятания за сестрите и познатите на моите и неговите приятели, най-накрая един собственик се нави да ми даде под наем мотоциклет „Айнфелд Булет“ на разумна цена. Платих депозита и наема за една седмица, запалих мотора и потеглих през пазарската навалица към плажа.

Индийският тристакубиков „Айнфелд Булет“ беше едноцилиндров четиритактов мотоциклет, сглобен по чертежите на оригиналния британски „Ройъл Айнфелд“ от петдесетте. Известен колкото с надеждността и издръжливостта си, толкова и със своеобразната си поддръжка, този мотор изискваше наличието на връзка между него и водача му. Водачът трябваше да проявява толерантност, търпение и разбиране; в замяна моторът ти даваше онова шеметно, небесно удоволствие да се рееш по вятъра, което трябва да познават птиците, подсилвано от чести преживявания, близки до смъртта.

Цял ден обикалях плажовете — от Калангуте до Чапора. Проверих всички хотели и къщи за гости и поръсих сушавите земи с дъжд от дребни, но изкусителни подкупи. На всеки плаж намирах местните чейнджаджии, наркопласьори, екскурзоводи, крадци и жигола. Повечето бяха виждали чужденки, отговарящи на описанието, но никой не беше убеден, че е видял точно Карла. Отбивах се в най-големите ресторанти по плажовете за по един чай, сок или нещо за хапване и разпитвах сервитьорите и управителите. Всички бяха отзивчиви и се опитваха да ми помогнат, защото им говорех на марати или хинди. Но никой от тях не я беше виждал. Няколкото подсказани ми следи не ме доведоха доникъде и първият ден от моето издирване завърши с разочарование.

Съдържателят на „Крайбрежен ресторант“ в Анджуна, набит младеж от Махаращра на име Дашрант, беше последният местен, с когото разговарях по залез-слънце. Той ми приготви обилна вечеря от зелеви сарми, пълнени с картофи, зелен боб с джинджифил, патладжани с кисело зелено чътни и препържена бамя. Когато храната беше готова, той донесе и своята чиния на моята маса и седна да се храни. Настоя след вечеря да изпия голяма чаша местно кокосово фени, а след това също толкова голяма чаша фени с кашу. Дашрант отказа един гора, който говори родния му марати, да си плаща вечерята, заключи ресторанта и потегли с мен на задната седалка на мотоциклета като мой гид. Смяташе това, че съм тръгнал да търся Карла, за изключително романтично — „много индийско“, както той каза — и искаше да отседна наблизо и да му бъда гост.

— Има няколко хубави чужденки в района — каза ми той. — Една от тях, ако е рекъл Бхагван, може да е твойта изгубена любов. Първо се наспи, а утре търси на свежа глава, нали така?

Възседнали мотора, с крака, спуснати на земята, щапукахме по дълъг песъчлив булевард между високи палми. Следвайки указанията му, стигнахме до една къщичка. Квадратната постройка беше изградена от бамбук, кокосови пръти и палмови листа. Виждаше се от неговия ресторант и беше с широк изглед към тъмното море. Влязох вътре в единствената стая. Той запали свещи и лампи. Подът беше пясъчен. Имаше маса и два стола, легло с гол гумен дюшек и метална закачалка за дрехи. Имаше и голяма глинена кана-„матка“, пълна с вода. Той гордо ми съобщи, че водата е извадена същия ден от местен кладенец. На масата имаше бутилка кокосово фени и две чаши. Дашрант ме увери, че тук моторът и аз сме на сигурно място, защото всички в района знаят, че къщата е негова, даде ми ключа за катинара на вратата и ми каза да остана, докато не намеря момичето си. Усмихна се, намигна ми и си тръгна. Чух го как си пее, докато се връщаше към ресторанта си между стройните палми.

Подпрях мотоциклета на стената на колибата, вързах го с една връв за крака на леглото и прикрих връвта с пясък. Надявах се, ако някой се опита да го открадне, движението да ме събуди. Капнал от умора и разочарование, аз се проснах на леглото и само след секунди заспах. Унесох се в укрепителен сън без сънища, но след четири часа се събудих. Разсъних се, не ме свърташе и не можах да заспя. Обух се, налях вода в едно канче и отидох до тоалетната отзад на колибата. Като много тоалетни в Гоа и тази представляваше само загладен, стръмен склон зад клекалото. Нечистотиите се стичаха по склона в една тясна вада. Диви, космати черни прасета от Гоа скитаха из вадите и ядяха нечистотиите. На връщане към колибата видях стадо черни свине да търчи из вадата. Това беше ефикасен и природосъобразен метод за изхвърляне на нечистотиите, но гледката на плюскащите прасета беше красноречив довод в полза на вегетарианството.

Слязох на плажа, само на петдесет крачки от колибата на Дашрант, седнах сред дюните и запалих цигара. Беше към полунощ и плажът бе пуст. Луната, почти пълна, висеше като медал на небесната гръд. „Медал за какво? — помислих си. — Ранен в бой, може би. Орден за храброст.“ Лунната светлина прииждаше към брега с вълните на прибоя, сякаш самата тя ги теглеше, сякаш голямата мрежа от сребърни лъчи, хвърлена от Луната, бе уловила морето и го теглеше към брега вълна по вълна.

Една жена с кошница на главата ме приближи. Хълбоците й се полюшваха в такт с прибоя, плискащ се в нозете й. Тя се обърна към мен, остави кошницата в краката ми и приклекна, за да ме погледне в очите. Беше продавачка на дини, около трийсет и пет годишна, и несъмнено познаваше туристите и навиците им. Дъвчейки енергично бетелови ядки, тя посочи с длан половинката диня, останала в кошницата й. Беше много късно за нея да обикаля брега. Сигурно беше гледала деца или се бе грижила за някой роднина и сега се връщаше у дома. Забелязала ме е как седя сам и се надяваше късметът й да проработи и да продаде последното парче.

Казах й на марати, че с удоволствие ще купя резен диня. Изненадана, тя се зарадва и след като получи отговор на дежурните въпроси къде и как съм научил марати, тя ми отряза щедро парче. Изядох превъзходната сладка калинга, плюейки семките на пясъка. Тя ме гледаше как дъвча и се опита да се възпротиви, когато пуснах в кошницата й банкнота вместо монети. Стана и вдигна кошницата на главата си, а аз запях една стара, тъжна и много обичана песен от индийски филм:

„Йе дуниа йе мефил

мере кам, ки наи…“

„Целият свят и всички хора в него

нищо не значат за мен…“

Тя възкликна одобрително и направи няколко плавни танцови стъпки, преди да продължи бавно по плажа.

— Знаеш ли, ето затова те харесвам — произнесе Карла и приседна до мен с едно бързо, грациозно движение. Гласът и образът й изкараха целия въздух от дробовете ми и накараха сърцето ми буйно да се разтупти. Толкова много неща се бяха случили от последния път, когато я видях първия път, когато се любихме, че дива вихрушка от чувства опари очите ми. Ако бях друг човек, по-добър, щях да се разплача. И, кой знае, може би това щеше да промени нещата.

— Мислех, че не вярваш в любовта — отвърнах, борейки се с чувствата си и решен да скрия от нея въздействието й върху мен, властта, която имаше над мен.

— За каква любов говориш?

— Аз… си мислех, че говориш за това.

— Не, казах: „Ето затова те харесвам“ — засмя се тя и се загледа в Луната. — Но вярвам в любовта. Всички вярват в любовта.

— Не съм убеден. Мисля, че много хора са престанали да вярват в любовта.

— Хората не са престанали да вярват в любовта. Все така искат да са влюбени. Само че вече не вярват в щастливия завършек. Все още вярват в любовта и се влюбват, но вече знаят, че… Знаят, че любовта почти никога не свършва, както е започнала.

— Мислех, че мразиш любовта. Не го ли каза в Селото в небето?

— Мразя любовта, както мразя и омразата. Но това не значи, че не вярвам в тях.

— Няма друга на света като теб, Карла — казах тихо и се усмихнах на профила й, загледан в нощта и в морето. Тя не отвърна. — Е… защо?

— Какво „защо“?

— Защо ме харесваш… онова, което каза преди.

— А, това ли — тя се обърна към мен, усмихна се и вдигна вежда, когато погледът й срещна моя: — Защото знаех, че ще ме намериш. Знаех, че няма нужда да ти пращам съобщения и да ти казвам къде съм. Знаех, че ще ме намериш. Че ще дойдеш. Не знам как, но просто го знаех. И тогава, когато те видях как пееш на онази жена на плажа… Много си луд, Лин. Това страшно ми харесва. Мисля, че оттам идва добротата ти — от лудостта.

— Добротата ми? — възкликнах стъписан.

— Да. В теб има много доброта, Лин. Много… много е трудно да устоиш на истинската доброта в суровия мъж. Не съм ти го казвала, нали, докато работехме заедно в бордея… много се гордеех с теб. Знаех, че сигурно си много уплашен и притеснен, но ти само ми се усмихваше и неизменно беше до мен, всеки път, когато се събуждах, всеки път, когато заспивах. Възхищавам се от онова, което стори там, а много неща съм виждала в тоя живот. И рядко се възхищавам.

— Какво правиш тук в Гоа, Карла? Защо замина?

— По-разумно ще е да те попитам защо ти стоиш там.

— Имам си основания.

— Точно така. А аз си имах основания да замина.

Тя се извърна и се загледа в една далечна, самотна фигура на плажа. Приличаше на скитащ светец с дълъг прът в ръка. Гледах я как гледа светеца и ми се искаше да я попитам отново, да разбера какво я е пропъдило от Бомбай, но чертите й бяха толкова напрегнати, че реших да изчакам.

— Какво знаеш за престоя ми в „Артър Роуд“?

Тя трепна или може би потръпна от повея откъм морето. Беше облечена с широк жълт потник и зелено лунги. Босите й крака бяха заровени в пясъка и беше обгърнала коленете си с ръце.

— По-точно?

— По-точно, ченгетата ме прибраха онази нощ, когато излязох от вас за срещата с Ула. Малко след като излязох от вас. Ти какво си мислеше, че се е случило с мен, когато не се върнах?

— Онази нощ не знаех. Не можех да предположа.

— Помисли ли си, че… Помисли ли си, че съм те зарязал?

Тя се замисли и набърчи чело.

— Отначало си го помислих. Нещо такова. И мисля, че те мразех. После поразпитах. И когато разбрах, че не си се върнал и в клиниката в бордея и че никой не те е виждал, предположих, че сигурно… се занимаваш с нещо… важно…

— Важно! — разсмях се. Не беше весел смях. Беше озлобен и сърдит. Опитах се да прогоня тези чувства. — Извинявай, Карла, не можах да пратя съобщение навън. Нямаше как да ти обясня. Бях се побъркал от тревога, че ти… че… че ще ме намразиш, задето те зарязах така.

— Когато разбрах, че си в затвора… Това сломи сърцето ми. Бях в много лош период. Тази… работа, с която се занимавах… тръгна на зле. Беше толкова тежко, толкова гадно, Лин, че ми се струваше, че никога няма да се оправя. А после чух и за теб. И бях толкова… ами… просто всичко се промени. Всичко.

Не разбирах онова, което ми казваше. Сигурен бях, че е важно и исках да я разпитам повече, но самотната фигура беше само на няколко метра от нас и се приближаваше с бавни, достойни крачки. Моментът си беше отишъл.

Наистина се оказа светец. Висок, слаб и обгорял от Слънцето до тъмнокафявото на пръстта, той носеше набедрена препаска и беше накичен с десетки гердани, амулети и гривни. Сплъстената му на кичури коса стигаше до кръста. Той закрепи пръта на рамо, долепи длани за поздрав и ни благослови. Ние също го поздравихме и го поканихме да седне при нас.

— Да имате чарас? — попита той на хинди. — Бих искал да попуша в тази прекрасна нощ.

Извадих от джоба си бучка чарас и му я подхвърлих заедно с една цигара с филтър.

— Бхагван да благослови добротата ви — издекламира той.

— И тебе да те благослови Бхагван — отвърна Карла на съвършен хинди. — Радваме се да видим поклонник на бог Шива по пълнолуние.

Той се усмихна и разкри няколко липсващи зъба, а после се зае да приготвя шилом. Когато глинената лула беше готова, той вдигна длан, за да привлече вниманието ни.

— Сега, преди да запушим, искам да ви поднеса ответен дар — каза той. — Разбирате ли?

— Да, разбираме — откликнах аз с усмивка на светлината в очите му.

— Добре. Ще благословя и двама ви. Моята благословия ще е винаги с вас. Ето как ще ви я дам…

Той вдигна ръце над главата си, а после коленичи, наведе се и долепи чело до пясъка с протегнати ръце. Изправи се отново, вдигна ръце и повтори няколко пъти същото, като нареждаше неясно.

Най-сетне седна отново на петите си, усмихна ни се с щърбавата си усмивка и ми кимна да запаля лулата. Запушихме мълчаливо. Когато допушихме лулата, отказах да взема обратно остатъка от хашиша. Светецът благодари за дара с тържествен поклон и стана да си върви. Погледнахме го и той бавно вдигна пръта си и посочи почти пълната Луна. Ние веднага разбрахме какво ни сочи — петната по лунната повърхност, които в някои култури наричат заека, изведнъж ни заприличаха на коленичила фигура, вдигнала молитвено ръце. Засмян, садху продължи между полегатите дюни.

— Обичам те, Карла — казах, когато отново останахме сами. — Обикнах те в мига, в който те видях. Мисля, че те обичам, откакто има любов на този свят. Обичам гласа ти. Обичам лицето ти. Обичам ръцете ти. Обичам всичко, което вършиш, обичам начина, по който вършиш всичко. Когато ме докоснеш, е като магия. Обичам хода на мислите ти и нещата, които казваш. И въпреки че всичко това е истина, аз не го разбирам и не мога да го обясня — нито на теб, нито на себе си. Просто те обичам. Обичам те с цялата си душа. Ти правиш онова, което би трябвало да прави Бог — ти ми даваш причина да живея. Ти ми даваш причина да обичам света.

Тя ме целуна и телата ни се преплетоха на мекия пясък. Тя стискаше ръцете ми в своите и с ръце, изпънати над главите ни, ние се любихме, докато молещата се Луна изкушаваше морето и подмамваше вълните, за да се разбият на омагьосания вечен бряг.

Цяла седмица си играхме на туристи в Гоа. Обиколихме всички плажове по крайбрежието на Арабско море, от Чапора до нос Рама. Преспахме две нощи на чудото от бяло злато Колва бийч. Разгледахме всички църкви в селището Стара Гоа. Фестивалът на свети Франсис Ксавиер, провеждан в чест на годишнината от смъртта на светеца всяка година, ни сля с огромните тълпи от щастливи, истерични поклонници. Улиците бяха задръстени от хора, облекли най-хубавите си празнични дрехи. Търговци и улични продавачи се събраха от целия щат. Шествия на слепите, на куците и сакатите, обзети от надежда за чудо, пълзяха към базиликата на светеца. Ксавиер, испански монах, бил един от седемте първи членове на йезуитския орден, основан от приятеля му Игнаций от Лойола. Починал през 1552 г., само на четирийсет и шест години, но грандиозните му мисии за покръстване в Индия и краищата, които по-късно щели да нарекат Далечния изток, породили трайна легенда за него. След многобройни погребения и изравяния многократно ексхумираното тяло на свети Франсис най-сетне било подслонено в Базиликата на Бом Джийзъс в Гоа в началото на седемнайсети век. Все още забележително запазено — някои биха казали „чудотворно“ — то било изнасяно за публичен показ на всеки десет години. Видно неподатливо на разложението, то било пострадало от различни наранявания и ампутации през вековете. Някаква португалка през шестнайсети век отхапала един от палците на краката на светеца с надеждата да го запази като реликва. Късове от десницата му били разпратени в някои центрове на вярата, както и парчета от светите черва. Ние с Карла предложихме скандално разточителни подкупи на пазачите, като не спирахме да се смеем, но те упорито ни отказаха да зърнем почитаемия труп.

— Защо извърши онези обири? — попита ме тя в една от топлите нощи със сатенено небе, озвучени от мелодичния плисък на прибоя.

— Казах ти. Бракът ми се разпадна, загубих дъщеря си. Рухнах и се закачих за хероина. А после извършвах обири, за да се снабдявам с него.

— Не, питам те защо обири! Защо не нещо друго?

Въпросът беше добър. Никой в правосъдната система — ченгета, адвокати, съдия, психиатър или началниците на затвора, никога не беше ми го задавал.

— Размишлявал съм за това. Много размишлявах. Знам, че ще прозвучи смахнато, но мисля, че до голяма степен е заради телевизията. Всички телевизионни герои имаха пистолети. И имаше нещо… храбро… във въоръжения обир. Знам, че всъщност няма нищо храбро — да плашиш хората с пистолет е страхливо, но тогава ми се струваше най-храбрият начин за крадене на пари. Не можех да се накарам да удрям старици по главите и да им крада чантите, нито да влизам с взлом в хорските къщи. Обирите ми изглеждаха в някакъв смисъл честни, защото всеки път рискувах, че ще ме застрелят — тези, които обирах, или ченгетата.

Тя ме гледаше мълчаливо и дишаше почти в ритъм с моя дъх.

— Има и още нещо. В Австралия има един голям герой…

— Продължавай — подкани ме тя.

— Казва се Нед Кели. Младеж, преследван от местните служители на закона. Корав, но не и суров мъжага. Бил млад и необуздан. Най-често го топели ченгета, които му имали зъб. Някакво пияно ченге си паднало по сестра му и се опитало да я изнасили. Нед му попречил и оттам нататък започват бедите му. Но има и още нещо. Основанията да го мразят не били малко — и го мразели най-вече за това, че е символ: символ на бунтарския дух. Чувствах го близък, защото бях революционер.

— В Австралия има революции? — попита тя със слисан смях. — Не бях го чувала.

— Не революции, само революционери — поправих я аз. — Аз бях един от тях. Бях анархист. Научих се да стрелям и да правя бомби. Бяхме готови да се бием, когато дойде революцията — но тя не дойде, разбира се. И се опитвахме да попречим на правителството да участва във Виетнамската война.

— Австралия е участвала във Виетнамската война?

Беше мой ред да се смея.

— Да. Повечето хора извън Австралия не го знаят, но ние участвахме във войната на страната на САЩ от самото начало. Австралийски войници гинеха във Виетнам редом с американските; призоваваха австралийски момчета да се включат. Някои от нас отказваха да отидат, също като призованите американци, отказващи да се явят. Много момчета се озоваха в затвора, защото не искаха да се бият. Аз не влязох в затвора. Правех бомби, организирах протестни походи и се биех с ченгетата на барикадите, докато правителството не се смени и не се оттеглихме от войната.

— Още ли си такъв?

— Какъв?

— Още ли си анархист?

Въпросът беше труден, защото ме принуждаваше да сравня човека, който някога бях, с този, в който се бях оставил да се превърна.

— Анархистите… — започнах аз и се разколебах. — Никоя политическа философия, за която съм чувал, не обича човечеството повече от анархистите. Всеки друг мироглед твърди, че хората трябва да бъдат контролирани, командвани и управлявани. Само анархистите имат достатъчно доверие на човешките същества, за да ги оставят да се оправят сами. И аз навремето бях такъв оптимист. Вярвах и мислех така. Но вече не. И затова… Не, мисля, че вече не съм анархист.

— Ами онзи герой… когато си извършвал въоръжените обири, с него ли се отъждествяваше?

— С Кели. Нед Кели, да. Мисля, че да. Той оглавявал банда младежи — по-малкия му брат и двамата му най-добри приятели. Причаквали хора по пътищата и ги обирали. Ченгетата пратили ударен отряд да го залови, но той ги разбил, а две ченгета били убити.

— Какво се случило с него?

— Хванали го. Правителството му обявило война. Пратили цял влак ченгета срещу него и те обкръжили бандата му в един хотел сред буша.

— Хотел сред буша!

— Буша, така наричаме гористите местности в Австралия. Както и да е, армията от ченгета обкръжила Нед и бандата му. Най-добрият му приятел бил убит, прострелян в гърлото. Малкият му брат и още едно хлапе на име Стийв Харт се застреляли с последните си куршуми, за да не ги заловят живи. Били деветнайсетгодишни. Нед имал стоманена броня — каска и гръден щит. Излязъл срещу цялата полицейска армия, гърмейки с два пистолета. Като го видели, ченгетата се насрали от страх и побягнали. Но офицерите ги върнали да се бият. Простреляли Нед в краката и той паднал. След бутафорен съд с лъжливи свидетелски показания осъдили Нед Кели на смърт.

— Изпълнили ли са присъдата?

— Да. Последните му думи били „Такъв е животът“. Това било последното, което казал. Обесили го, отрязали главата му и направили от нея преспапие. Преди да умре, той казал на съдията, който го осъдил, че много скоро ще се срещнат пред един по-висш съд. Скоро след това съдията умрял.

Докато разказвах, тя следеше развитието на разказа по лицето ми. Взех шепа пясък и го оставих да изтече през пръстите ми. Два големи прилепа прелетяха над нас, толкова близо, че чувахме шумоленето на крилете им, сякаш шумоляха сухи листа.

— Като малък обичах историята за Нед Кели. И не бях единствен. Художници, писатели, музиканти и актьори са се опитвали да я пресъздадат по всякакви начини. Той се е вградил в нас, в австралийската душа. Той е най-близкото до Че Гевара или Емилиано Сапата, което имаме. Когато хероинът ми разбърка мозъка, мисля, че започнах да потъвам във фантазии за неговия и за моя живот. Но моят беше прецакана версия на историята. Той беше крадец, превърнал се в революционер, а аз — революционер, станал крадец. Всеки път, когато извършвах обир, а аз извърших много, бях сигурен, че ченгетата ще дойдат и ще ме убият. Надявах се да се случи. Разигравах го наум. Виждах ги как ми крещят да спра, аз вадя пистолета и те ме застрелват. Надявах се ченгетата да ме застрелят на улицата. Така исках да умра…

Тя обгърна с ръка раменете ми, а с другата повдигна брадичката ми и обърна главата ми към усмивката си.

— Какви са жените в Австралия? — попита ме, докато галеше късата ми руса коса.

Засмях се и тя ме удари в ребрата.

— Сериозно! Разкажи ми какви са.

— Ами, красиви са — отвърнах, загледан в нейното красиво лице. — В Австралия има много красавици. Те обичат да говорят, обичат да купонясват, доста са щури. И са много прями. Мразят да ги баламосваш. Нищо не може да се сравнява с австралийската жена, ако реши да си прави пишки с теб.

— Да ти прави пишка?

— Да си прави пишки с теб — засмях се. — Да ти изпусне въздуха, нали разбираш, да ти се присмива, да те отрязва, като почнеш да си въобразяваш, че си много велик. Нямат равни. А когато те боднат, за да ти изкарат въздуха под налягане, можеш да бъдеш сигурен, че сам си си го изпросил.

Тя легна по гръб в пясъка с ръце зад тила.

— Мисля, че австралийците са много луди — каза тя. — Много ми се иска да отида там.

И трябваше това щастие да продължи вечно, да бъде все така лесно и все така хубаво, както беше през онези дни и нощи на любов в Гоа. Трябваше да изградим живот от звездите, морето и пясъка. И трябваше да я слушам — тя не ми казваше почти нищо, но ми подсказваше и сега знам, че е влагала знаци в думите и израженията си, толкова ясни, колкото и съзвездията над нас. Но аз не слушах. Когато сме влюбени, ние често не обръщаме никакво внимание на смисъла на казаното от любимия, опиянени до екстаз от начина, по който го казва. Аз бях влюбен в очите й, но не четях погледа й. Обичах гласа й, но не чувах страха и болката в него.

И когато последната нощ дойде и отмина и аз се събудих призори, за да се подготвя за обратния път към Бомбай, я заварих да стои на прага, загледана в грамадната блещукаща перла на морето.

— Не се връщай — каза тя, когато положих длани на раменете й и я целунах по шията.

— Какво? — разсмях се аз.

— Не се връщай в Бомбай.

— Защо?

— Защото аз не искам.

— Това пък какво значи?

— Точно това, което казах — не искам да заминаваш.

Разсмях се — помислих си, че трябва да е шега.

— Добре — усмихнах се и зачаках основния майтап. — И защо не искаш да замина?

— Трябва ли да имам причини?

— Ами… да.

— Случайно ги имам. Но няма да ти ги кажа.

— Няма ли?

— Не, не мисля, че съм длъжна. Щом ти казвам, че си имам причини, би трябвало да е достатъчно — ако ме обичаш, както твърдиш.

— Добре, добре — заговорих разумно. — Да опитаме пак. Аз трябва да се върна в Бомбай. Защо ти не дойдеш с мен и да сме заедно вовеки веков, амин?

— Няма да се върна там — отсече тя.

— Защо, по дяволите?

— Не мога… Просто не искам и не искам и ти да се връщаш.

— Е, аз не виждам какъв е проблемът. Аз мога да свърша, каквото имам да върша в Бомбай, а ти да ме изчакаш тук. Когато приключа с всичко, ще се върна.

— Не искам да заминаваш — повтори тя със същия монотонен глас.

— Стига, Карла — Трябва да се върна.

— Не, не трябва.

Усмивката ми се сви в намръщена гримаса.

— Да, трябва. Обещах на Ула да се върна след десет дни. Тя все още е в беда и ти го знаеш. — Ула може сама да се погрижи за себе си — процеди тя, все така, без да ме поглежда.

— Да не би да ревнуваш от Ула? — ухилих се аз и я погалих по косата.

— Я стига глупости! — сопна се тя. Обърна се и в очите й пламна гняв. — Харесвам Ула, но те уверявам, че тя може сама да се погрижи за себе си!

— Спокойно, де. Какво има? Ти знаеше, че ще се върна. Говорили сме за това. Почвам бизнес с паспорти. Знаеш колко е важно за мен.

— Аз ще ти намеря паспорт. Пет паспорта ще ти намеря.

Инатът ми се пробуди.

— Не искам ти да ми намираш паспорт. Искам да се науча сам да ги правя и да ги разменям. Искам да изуча всичко, което мога. Ще ме учат как да подправям паспорти и да ги фалшифицирам. Ако се науча, ще бъда свободен. А аз искам да бъда свободен, Карла. Свободен. Това искам.

— Защо пък ти да си по-различен?

— Какво искаш да кажеш?

— Никой не получава онова, което иска — отвърна тя. — Никой. Никой.

Гневът й утихна и премина в нещо по-лошо — нещо, което никога не бях виждал в нея: примирена, пораженческа тъга. Знаех, че е грях да предизвикаш такова чувство у жена, у всяка жена. И докато гледах как малката й усмивка угасва, знаех, че рано или късно ще си платя за това.

Заговорих й бавно и тихо, мъчех се да я уговоря.

— Пратих Ула при моя приятел Абдула. Той се грижи за нея. Не мога да я зарежа там. Трябва да се върна.

— Когато ме потърсиш пак, аз няма да съм тук. — Тя се обърна и отново се подпря на вратата.

— Какво означава това?

— Точно каквото казах.

— Това да не би да е заплаха? Ултиматум?

— Наричай го както си искаш — отвърна тя глухо, като че се будеше от сън. — Просто факт. Ако се върнеш в Бомбай, ще се откажа от теб. Няма да дойда с теб, няма и да те чакам. Остани с мен тук и сега или се върни сам. Изборът е твой. Но ако се върнеш, с нас е свършено.

Гледах я объркан, гневен и влюбен.

— Трябва да ми кажеш още нещо — казах тихо. — Трябва да ми обясниш защо. Трябва да ми говориш, Карла. Не може просто да ми поставиш ултиматум без никакви причини и да очакваш аз да се съглася. Между избор и ултиматум има разлика: изборът означава, че знаеш какво става и защо, преди да решиш. Не съм от тези мъже, на които можеш да поставяш ултиматуми. Ако бях такъв, нямаше да избягам от затвора. Не можеш да ми нареждаш какво да правя, Карла. Не можеш да ми заповядваш да направя нещо без никакви обяснения. Не съм такъв. Трябва да ми кажеш какво става.

— Не мога.

Въздъхнах и заговорих спокойно, но през стиснати зъби:

— Не мисля, че… ще мога… да го обясня много добре. Факт е, че аз самият не се уважавам кой знае колко. Но малкото достойно за уважение, което ми е останало — то е всичко, което имам. Човек трябва да уважава себе си, Карла, и само тогава може да уважава другите. Ако просто се предам и изпълня безпричинно, каквото ми наредиш, аз няма да се уважавам. И ако признаеш истината — ти също няма да ме уважаваш. Затова отново те питам — за какво е всичко това?

— Аз… не мога.

— Искаш да кажеш, че не искаш.

— Искам да кажа, че не мога — отвърна тихо тя и ме погледна право в очите. — И не искам. Така стоят нещата. Ти ми каза преди съвсем малко, че си готов на всичко за мен. Искам да останеш тук. Не искам да се връщаш в Бомбай. Ако се върнеш, всичко между нас е свършено.

— Що за мъж ще бъда, ако се съглася с това? — казах, като се опитвах да се усмихна.

— Предполагам, че това е твоят отговор и че си направил своя избор. — Тя въздъхна, бутна ме и излезе от колибата.

Стегнах си сака и го прикрепих към мотора. Когато всичко беше готово, слязох към морето. Тя се надигна от вълните и тръгна към мен, като бавно влачеше краката си в подвижния пясък. Потникът и лунгито бяха прилепнали към тялото й. Черната й коса лъщеше, гладка и мокра под лъчите на утринното Слънце. Най-красивата жена, която бях виждал някога.

— Обичам те — казах, когато тя потъна в прегръдките ми, и се целунахме. Повтарях думите върху устните, върху лицето, върху очите й. Притиснах я до себе си. — Обичам те. Всичко ще се оправи. Ще видиш. Скоро ще се върна.

— Не — отвърна тя вдървено. Тялото й не беше вцепенено, но не помръдваше: и животът, и любовта го бяха напуснали. — Няма да се оправи. Няма да е наред. Свършено е. И утре вече няма да съм тук.

Вгледах се в очите й и усетих как собственото ми тяло се вцепенява, издълбано отвътре от гордостта. Ръцете ми паднаха от раменете й. Обърнах се и тръгнах към мотоциклета. Когато стигнах последната скала, от която се виждаше плажът, нашият плаж, спрях и затулих очи от Слънцето, за да я потърся. Нея я нямаше.

Нямаше нищо друго, освен вълните на прибоя, извили гръбнаци като игриви делфини, и гладките, пусти, смачкани чаршафи на пясъка.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Усмихнат прислужник отвори вратата, въведе ме в стаята и допря пръст до устните си, за да ми покаже да мълча. Можеше да си го спести. Музиката беше толкова силна, че и да крещях, нямаше да се чуе. Той поднесе шепа, свита като паничка към устата си, и се престори, че пие от нея — това беше покана за чай. Кимнах. Той затвори тихо вратата зад гърба ми и ме остави сам с Абдул Гани. Закръглената му фигура стоеше под широкия свод на висок прозорец, който гледаше към покривни градини, балкони, изпъстрени с жълти и зелени сарита, проснати да се сушат, и керемиденочервени покриви.

Стаята беше обширна. От богато украсени розетки на високия таван на дебели златни вериги висяха три разкошни полилея. В дъното, близо до главния вход, имаше дълга маса за хранене с дванайсет стола от тиково дърво с високи облегалки. От едната й страна до стената се кипреше махагонов шкаф, а върху него — огромно огледало от розово стъкло. До него — библиотека, която покриваше останалата част от стената и стигаше чак до тавана. На срещуположната дълга стена четири високи прозореца гледаха към върховете и прохладния гъст листак на растящите по тротоара чинари. Средата на стаята, между стената с книги и високите прозорци, беше оформена като кабинет. Стол от тиково дърво с кожена тапицерия, обърнато към входа, стоеше зад широко бароково писалище. В дъното на стаята беше подреден кът за забавления с кожени канапета и дълбоки кресла. Двата огромни сводести прозореца на задната стена зад диваните властваха над стаята — арки от ярка слънчева светлина. Френските врати, монтирани в тях, извеждаха на широка тераса с изглед към вътрешните градини по покривите, въжета с пране и занемарени гаргойли на „Колаба“.

Абдел Гани стоеше там и слушаше музиката и пеенето, които кънтяха от скъпа уредба, вградена сред стената от книги. Гласовете и мелодията ми бяха познати. Съсредоточих се и си спомних — това бяха Слепите певци, които слушах като гост на Кадербай през нощта, когато се запознах с него. Не си спомнях тази песен от концерта, но моментално бях поразен от нейната страст и мощ. Когато съкрушителните, сърцераздирателни гласове замлъкнаха, настана пулсираща тишина, която сякаш устояваше на шумовете от домакинството и улицата навън.

— Знаеш ли ги? — попита той, без да се обръща.

— Да, това са Слепите певци, мисля.

— Точно те са. — Произнесе го с индийска напевност и тона на говорител от Би Би Си — смесицата, която бях започнал да харесвам. — Обичам музиката им повече от всичко, което съм чул от която и да било култура, Лин. Но в дълбините на моята обич към нея, трябва да призная, че се боя. Всеки път, когато ги слушам — а аз всеки ден ги пускам, когато съм си у дома, тук — имам чувството, че слушам собствения си реквием.

Още не се беше обърнал и аз продължавах да стоя близо до центъра на дългата стая.

— Това… сигурно е тревожно.

— Тревожно… — произнесе тихо той. — Да. Да, тревожно е. Кажи ми, Лин, мислиш ли, че едно велико гениално дело ни позволява да простим стотиците недъзи и провали, които го създават?

— Ами… трудно е да се каже. Не съм съвсем сигурен, че те разбирам, но предполагам зависи от това, колко хора имат полза от него и колко хора страдат.

Той се обърна към мен и видях, че плаче. Сълзите се лееха бързо и неспирно от големите му очи, стичаха се по пълните му страни и капеха по корема му, по дългата копринена риза. Гласът му обаче беше сдържан и спокоен.

— Знаеш ли, че снощи са убили нашия Маджид?

— Не. — Бях шокиран от новината. — Убит?

— Да. Жестоко. Заклан като животно в собствения му дом. Тялото му било раздробено на парчета и те били пръснати из стаите в къщата. Името Сапна било надраскано по стените със собствената му кръв. Полицията обвинява фанатиците, последователи на този Сапна. Съжалявам, Лин. Прости ми, че плача. Боя се, че това злодеяние ме съкруши.

— Не, няма нищо. Ще… ще дойда друг път.

— Не, недей. Вече си дошъл, а Кадер няма търпение да започнеш. Ще пийнем чай, ще се стегна и двамата с теб ще разгледаме бизнеса с паспортите.

Той отиде при уредбата, извади касетата на Слепите певци, прибра я в златистата и пластмасова кутийка, дойде при мен и я пъхна в ръката ми.

— Искам да ти я дам, подарък от мен — каза той. Очите и страните му още бяха мокри от сълзи. — Време е да престана да я слушам, а съм сигурен, че много ще ти хареса.

— Благодаря — смотолевих, смутен от този подарък почти колкото от новината за смъртта на Маджин.

— Няма защо, Лин. Ела да поседнем. Бил си в Гоа, мисля? Познаваш ли нашия млад боец Андрю Ферейра? Да? Значи знаеш, че е от Гоа. Той често ходи там със Салман и Санджай, когато имам работа за тях. Трябва да отидете някой път всички заедно — ще ти покажат специалните забележителности, ако се сещаш накъде бия. Кажи ми, как мина пътуването ти?

Отговорих му. Опитвах се да се съсредоточа изцяло върху разговора, но в ума ми се блъскаха мисли за Маджид, мъртвия Маджид. Не бих казал, че ми беше симпатичен, нито дори му имах доверие. Ала смъртта му, неговото убийство ме потресе и изпълни със странна, трескава възбуда. Бил е убит — заклан, каза Абдул — в къщата в „Джуху“, където учехме заедно и той ми говореше за златото и престъпленията, свързани с него. Мислех си за къщата. Спомних си изгледа към морето, басейна с пурпурни плочки, стаята за молитви с бледозелени стени и без никакви мебели, където Маджид превиваше старите си колене по пет пъти на ден и докосваше пода с рунтавите си прошарени вежди. Спомних си как седях пред тази стая до басейна и го чаках, докато се молеше. Спомних си как се взирах в пурпурната вода, докато тихо произнесените срички на молитвите жужаха покрай мен и отлитаха към сведените клони на палмите край басейна.

И отново ме обзе усещането за клопка, за съдба, която не се определяше от моите дела и желания. Сякаш съзвездията бяха просто очертания на огромна клетка, която се въртеше и преподреждаше неразгадаемо до онзи единствен миг, запазен от съдбата за мен. Имаше твърде много неща, които не разбирах, и твърде много, за които не бих си позволил да питам. И сред тази паяжина от връзки и прикрития аз се вълнувах. Миризмата на опасност, мирисът на страх изпълниха сетивата ми и мощната съживяваща тръпка от това беше толкова силна, че чак след час, когато влязохме в работилницата за паспорти на Гани, успях да се съсредоточа напълно върху човека и момента, който споделяхме.

— Това е Кришна, това е Вилу — представи ми Гани двама ниски, слаби, тъмнокожи мъже, които толкова си приличаха, че ги помислих за братя. — В бизнеса има много спецове, много мъже и жени с детективско око за детайлите и с ръце, точни като на хирург. Но десетгодишният ми опит в изкуството на подправянето сочи, че хората от Шри Ланка, като нашите Кришна и Вилу, са най-добрите фалшификатори на света.

В отговор на комплимента мъжете се усмихнаха до уши и разкриха идеални бели зъби. Бяха хубавци, лицата им имаха фини, почти деликатни черти, хармония от нежни контури и извивки. Те продължиха да работят, а ние продължихме из обширната стая.

— Това е светлинният бокс — Абдул Гани посочи със закръглената си длан една дълга маса с повърхност от бяло матово стъкло, осветено отвътре със силни лампи. — Кришна е най-добър на светлинния бокс. Той оглежда страниците на истински паспорти и търси водни и скрити знаци. Така може да дублира тези ефекти при нужда.

Наведох се над рамото на Кришна и започнах да го наблюдавам как изучава страницата с информация на британски паспорт. Сложен рисунък от вълнообразни линии се спускаше от горния край през снимката до долния край на страницата. На друг паспорт до него Кришна повтаряше рисунъка на вълнообразните линии по края на сменена снимка с писалка с тънък връх. После наложи двата рисунъка върху светлинния бокс, за да провери за неточности.

— Вилу е най-добрият по печатите — каза Абдул Гани и ме заведе на друга дълга маса. На една стойка зад нея имаше наредени многобройни гумени печати.

— Вилу може да подправи всеки печат, без значение колко сложен е орнаментът му. Печати за визи, входни и изходни, печати за специално разрешение — каквото ни трябва. Има три нови машини за изрязване на профили за възпроизвеждане на печатите. Тези машини ми струваха скъпо — наложи се да ги внеса чак от Германия, а за да ги прекарам през митницата и докарам в работилницата, без да ми задават неприятни въпроси, платих близо още толкова. Но нашият Вилу е художник и често предпочита да пренебрегва прекрасните ни машини и да изрязва новите печати на ръка.

Гледах как Вилу изрязва нов печат на празна гумена подложка. Той изкопира фото увеличена снимка на оригинала — изходен печат от атинското летище — и изряза новия печат със скалпел и бижутерска пила. Пробите с мастило разкриха дребни недостатъци. Когато ги изчисти напълно, Вилу изстърга с шкурка единия ъгъл на печата. Това деликатно несъвършенство придаде на мастиления отпечатък истински, реалистичен вид на страницата. Готовият печат се нареди до десетките други на рафта, очакващи да бъдат използвани върху нови фалшиви паспорти.

Абдул Гани завърши обиколката на работилницата — показа ми компютрите, фотокопирите, печатните преси, машините за изрязване на профили и запасите от специални мастила и пергаментови хартии. Когато разгледах всичко, необходимо за първи урок, той предложи да ме закара обратно до „Колаба“. Отказах и го попитах дали мога да поостана при фалшификаторите от Шри Ланка. Той изглеждаше доволен от ентусиазма ми или беше може би просто развеселен. Когато ме остави, чух тежката му въздишка — тъгата от тежката загуба го обзе отново.

Тримата с Кришна и Вилу пихме чай и разговаряхме три часа без прекъсване. Макар да не бяха братя, и двамата бяха тамилски шриланкци и идваха от едно и също село на полуостров Джафна. Конфликтът между Тамилските тигри — Тигрите на освобождението на Тамил Плам — и армията на Шри Ланка беше изтрил селото им от лицето на Земята. Почти всички членове на семействата и на двамата бяха мъртви. Младежите избягали заедно със сестрата на Вилу, един братовчед, бабата и дядото на Кришна и двете му малки племенници — и двете под петгодишни. Една рибарска лодка ги докарала в Индия, по канала за хора между Джафна и крайбрежието на Коромандел. Стигнали в Бомбай и заживели на тротоара под найлони.

Първата година оцелели, приемайки зле платена работа като общи работници, извършвали и най-различни дребни престъпления. А после, един ден, техен съсед от тротоара научил, че могат да пишат и четат добре на английски, и ги помолил да му подправят някакъв документ за лиценз. Справили се добре и това постепенно докарало увеличаващ се поток от клиенти под найлоновата им тента на бомбайския тротоар. Когато чул за уменията им, Абдул Гани препоръчал на Кадербай да им се даде възможност да се докажат.

Две години по-късно, по времето, когато се запознах с тях, Кришна и Вилу си деляха голям удобен апартамент заедно с оцелелите членове на семействата си, спестяваха пари от щедрите си заплати и вероятно бяха най-преуспелите фалшификатори в Бомбай — фалшификаторската столица на Индия.

Исках да науча всичко. Нуждаех се от мобилността и сигурността, които ми предлагаха техните умения за фалшифициране на паспорти. Те говореха английски добре. Моят ентусиазъм подсилваше вроденото им дружелюбие и първата ни среща протече в добро настроение. Това бе благоприятно начало за новото приятелство.

Седмица след тази среща ходех при Кришна и Вилу всеки ден. Младежите работеха дълги часове и понякога оставах при тях по десет часа — гледах ги как действат и им задавах стотиците си въпроси. Паспортите, които обработваха, се разделяха на две основни групи — истински употребявани паспорти и празни и неизползвани. Използваните паспорти бяха крадени от джебчии, изгубени от туристи или продадени от отчаяни наркомани от Европа, Азия, двете Америки и Океания. Чистите паспорти бяха рядкост. Продаваха ги подкупни служители от консулства, посолства и отдели по емиграцията — от Франция през Турция до Китай. Озовалите се в зоната на влияние на Кадербай бяха незабавно купувани на всякаква цена и давани на Кришна и Вилу. За образец ми показаха празен, оригинален, неизползван паспорт от Канада. Държаха го в огнеупорен сейф заедно с други — от Великобритания, Германия, Португалия и Венецуела.

С достатъчно търпение, вещина и ресурси двамата фалшификатори можеха да променят почти всичко в един паспорт според изискванията на новия му ползвател. Сменяха снимките, имитираха ръбовете и нащърбванията на тежък печат със скромна кукичка за плетене. Понякога внимателно премахваха шевовете, свързващи листите, и заменяха цели групи страници с чисти от втори паспорт. Дати, детайли и печати — всички те бяха променяни или изтривани с химически разтворители. Новите данни се нанасяха със съответния нюанс, избран от подробен каталог на печатарските мастила. Някои от промените бяха незабележими и за внимателното око на експертите, а при рутинните проверки нищо не се забелязваше.

През тази първа седмица, докато изучавах занаята с паспортите, намерих нов, сигурен и удобен апартамент за Ула в съседно „Тардео“, недалеч от джамията „Хаджи Али“. Лиса Картър, която идваше почти всеки ден при нея в апартамента на Абдула — и гостуваше много по-интимно на самия Абдула — се съгласи да й стане съквартирантка на новото място. Преместихме багажа им с малка флотилия от таксита. Двете жени се харесваха и се разбираха добре. Пиеха водка, лъжеха се на скрабъл и на карти, гледаха едни и същи филми на видео и си разменяха дрехите. Освен това през седмиците, прекарани в учудващо добре оборудваната кухня на Абдула, бяха открили, че всяка харесва как готви другата. Новият апартамент беше ново начало за тях и въпреки че Ула продължаваше да се страхува от Маурицио и неговите мошеничества, двете с Лиса бяха щастливи и оптимистично настроени.

Продължавах да вдигам тежести и да тренирам карате с Абдула, Салман и Санджай. Бяхме здрави, силни и бързи. Дните в залата преминаха в седмици, а ние с Абдула се сближихме като приятели и братя, колкото близки бяха Салман и Санджай. Това беше онази близост, която не се нуждае от разговори, за да се поддържа. Често се срещахме, отивахме в залата, тренирахме с тежестите, боксирахме се няколко рунда, правехме половинчасов спаринг по карате и за това време си казвахме не повече от десет думи. Понякога той само ме поглеждаше в очите или правеше някаква необичайна физиономия и двамата избухвахме в смях — и така се тресяхме от смях, че рухвахме върху дюшеците. Така, без думи, аз бавно разтворих сърцето си за Абдула и го заобичах.

След като се върнах от Гоа, разговарях с първия човек на бордея, Касим Али Хюсеин, и с още неколцина, включително Джони Пурата. Виждах през ден Прабакер с таксито. Но в паспортната работилница на Гани имаше толкова много нови предизвикателства и награди и бях толкова зает и превъзбуден от тях, че съвсем престанах да работя, дори и рядко, в малката клиника, която създадох в колибата — моя бивш дом.

В бордея не бях идвал няколко седмици и когато най-сетне отидох, изненадващо заварих Прабакер да се кълчи в танц, докато местните музиканти репетираха една от популярните си песни. Дребничкият гид беше облечен с шофьорската си риза в цвят каки и бели панталони. На шията си носеше пурпурен шал и беше обут с жълти найлонови сандали. Приближих се незабелязано и го загледах мълчаливо. Танцът му успяваше да съчетае груби и непристойни похотливи поклащания на хълбоците с по детски невинни движения и въртене на ръцете. Той ту вдигаше разтворени длани към усмихнатото си лице с очарование на смешник, ту започваше да клати таза си напред-назад с комична решителна гримаса. Когато най-сетне се обърна и ме видя, лицето му грейна в онази огромна усмивка, онази неповторима широка и сърдечна усмивка, и той се втурна да ме поздрави.

— О, Лин! — извика той, прегърна ме и притисна глава до гърдите ми. — Имам новината за теб! Имам такава една фантастична новина! Търсех те къде ли не, във всичките хотели с голите мадами, всичките барове с черноборсаджиите, всичките мръсни дупки, всичките…

— Ясно, Прабу, разбрах те. Е, каква е твоята новина?

— Ще се женя! Ще правя женитбата за Парвати! Ще повярваш ли?

— Естествено, че ще повярвам. Честито. Предполагам, че преди малко репетираше за сватбата.

— О, да! — потвърди той и врътна хълбоци няколко пъти. — Искам много секси танци за всичките на сватбата! Доста хубаво секси беше, нали?

— Да… секси е. Как е тука?

— Много хубаво. Няма проблеми. О, Лин, забравих! Джони, той също ще прави женитбата. Ще се жени за Сита, сестрата на мойта собствената прекрасна Парвати.

— Къде е той? Искам да му се обадя.

— Той е долу на брега, нали знаеш, там, където на скалите да е самотен седи — същото, където и на тебе ти е хубаво самотно. Там ще го намериш.

Докато се отдалечавах, хвърлих поглед през рамо и видях как Прабакер насърчава оркестъра с механични, подобни на движенията на бутало поклащания на тесния си ханш. В края на бордея, където черните камъни се спускаха в морето, открих Джони Пурата. Беше облечен с бял потник и зелено карирано лунги. Обгърнал се с ръце, облегнат назад той гледаше морето. Седеше почти на същото място, където ми разказа за морската вода, потта й сълзите онази вечер, когато избухна епидемията от холера, преди толкова много месеци.

— Честито! — Приседнах до него и му подадох цигара.

— Благодаря, Лин — усмихна се той и поклати глава. Прибрах пакета и двамата се загледахме в сърдитите вълнички, които удряха скалистия бряг.

— Знаеш ли, аз съм се появил на белия свят — тоест, бил съм заченат, не роден — точно тук, при Нейви Нагар. — Той посочи с глава към сградите на индийската флота. Извивката на брега ни отделяше от Нагар, но на отсрещния бряг на малкия залив се виждаха къщите, колибите и казармите.

— Майка ми е родом от Делхи. Цялото й семейство са християни. Изкарвали добри пари на служба при британците, но след обявяването на независимостта изгубили положението и привилегиите си. Преместили се в Бомбай, когато майка ми била на петнайсет. Баща й постъпил на работа във флотата, като чиновник. Живели в жопадпати тук, наблизо. Майка ми се влюбила в един моряк. Той бил висок младеж от Амритсар, с най-хубавите мустаци в цял Нагар. Когато забременяла с мен, семейството й я изхвърлило. Опитала се да поиска помощ от моряка, моя баща, но той напуснал Нагар и тя никога повече нито го чула, ни видяла.

Той млъкна и вдиша през нос, стиснал устни. Присви очи срещу блясъка на сияйното море и несекващия свеж вятър. Зад нас се носеха шумовете на бордея — виковете на амбулантни търговци, плющенето на дрехи върху камъните в перачницата, крясъците на играещи деца, свадливите наддумвания и дрънчащата музика за Прабакеровия ханш.

— Никак не й било лесно, Лин. Когато я изхвърлили, била в напреднала бременност с мен. Преместила се при клошарите отсреща, около „Крофорд Маркет“, носела бяло вдовишко сари и се преструвала, че е била омъжена и съпругът й е починал. Налагало й се — наложило й се да стане вдовица за цял живот още преди да се омъжи. Затова никога не съм се женил. На трийсет и осем години съм. Мога много добре да чета и пиша — майка ми се погрижи да получа образование — и водя счетоводството на всички магазини и предприятия в бордея. Пресмятам данъците на всички, които си ги плащат. Трябваше да се оженя преди петнайсет, дори двайсет години. Но тя беше вдовица цял живот — заради мен. И затова не можех. Просто не можех да си позволя да се оженя. Все се надявах да го видя, моряка с най-хубавия мустак. Майка ми имаше една много стара, избеляла снимка на тях двамата, много строги и сериозни. Затова се заселих тук. Все се надявах да го видя. Така и не се ожених. Тя почина миналата седмица, Лин. Майка ми почина миналата седмица.

Той се обърна към мен. Бялото на очите му блестеше от сълзите, които не пускаше да потекат.

— Тя почина миналата седмица. И сега се женя.

— Съжалявам за майка ти, Джони. Но съм сигурен, че тя би искала да се ожениш. Мисля, че ти ще си добър баща. Всъщност знам, че ще си добър баща. Сигурен съм.

Той ме гледаше и очите му ми говореха на език, който чувствах, но не разбирах. Когато го оставих, той се взираше в морския безкрай, накъсан от вятъра на малки бели гребени.

Върнах се през бордея в клиниката. Разговорът с Аюб и Сидхарта — двамата младежи, които бях обучил да работят в нея, ме увери, че всичко е наред. Дадох им пари да ги пазят за спешни случаи. Оставих пари и на Прабакер за сватбените приготовления. Посетих Касим Али Хюсеин и се оставих да ми натрапи любезността да ме почерпи с чай. Дойдоха и Джитендра и Ананд Рао, двама бивши мои съседи, заедно с още неколцина мъже, мои добри познати. Касим Али поведе разговора и заговори за сина си Садик, заминал да работи в Залива. Говорехме за религиозни и обществени конфликти в града, за строежа на кулите близнаци, който щеше да завърши след поне две години, и за сватбите на Прабакер и Джони Пурата.

Срещата беше сърдечна и весела и когато станах да си тръгна, бях изпълнен със силата и увереността, които тези честни, обикновени, прилични хора винаги ми вдъхваха. Ала не бях изминал и няколко крачки, когато младият сикх Ананд Рао ме настигна и тръгна с мен.

— Линбаба, тук имаме проблем — каза той тихо. И в най-веселите мигове той бе необичайно сериозен, но сега изражението му беше недвусмислено мрачно. — Онзи Рашид… Оня, дето живяхме в една колиба с него, помниш ли го?

— Да. Рашид. Помня го — отговорих и си спомних изпитото лице с брада и неспокойните, виновни очи на мъжа. Двамата с Ананд ми бяха съседи повече от година.

— Той прави лоши работи — заяви Ананд Рао. — Жена му и сестра му дойдоха от родното им място. Когато те дойдоха, аз се изнесох от оная колиба. Сега той живее сам с тях, вече доста време.

— И… какво? — попитах, докато вървяхме заедно по пътя. Нямах представа накъде бие Ананд Рао, нямах и търпение. Беше от онези неясни, пълни с намеци оплаквания, каквито ми отправяха почти всеки ден, докато живеех в бордея. Най-често тези оплаквания не водеха до нищо. И най-често беше най-добре да не се набърквам в тях.

— Ами… — Ананд Рао се подвоуми, вероятно усетил нетърпението ми. — Това е… той е… има нещо много лошо и аз съм… трябва да има…

Той млъкна и се вторачи в обутите си със сандали крака. Сложих ръка на широкото му, гордо, кльощаво рамо. Той бавно вдигна глава и ме погледна в очите с безмълвна молба.

— С пари ли е свързано? — Бръкнах в джоба си. — Пари ли ти трябват?

Той се сви, като да го бях напсувал. Гледаше ме, а после се обърна и тръгна обратно през бордея.

Вървях по познатите улици и се убеждавах, че всичко е наред. Ананд Рао и Рашид делиха колиба повече от две години. Ако се караха, защото жената и балдъзата на Рашид се бяха преместили в града и Ананд е трябвало да се изнесе, това можеше да се очаква. И не беше моя работа. Засмях се, тръснах глава и се опитах да се досетя защо ли Ананд Рао се обиди толкова, когато му предложих пари. Разумно беше да го предположа и да му предложа. За трийсетте минути път от бордея до „При Леополд“ дадох пари на петима души, включително на Зодиакалните Джорджовци. „Ще го преживее, каквото и да е — казах си. — Във всеки случай, това няма нищо общо с мен“. Но лъжите, когато лъжем себе си, са призраци, които в полунощ обикалят из празната къща. И въпреки че пропъдих Ананд и бордея от мислите си, усещах дъха на тази призрачна лъжа по лицето си, докато вървях през онзи горещ следобед по дългия, гъмжащ от хора „Козуей“.

Щом влязох в бара, Дидие ме сграбчи за ръката още преди да успея да кажа нещо или да седна, обърна ме и ме поведе към едно чакащо навън такси.

— Навсякъде те търсих — изпухтя той, когато таксито потегли. — В такива неописуемо гадни дупки се завирах да те търся!

— Все това ми разправят.

— Е, Лин, наистина трябва да се опиташ да прекарваш повече време на места, където сервират приличен алкохол. Може да не улесни издирването ти, но поне ще го направи далеч по-приятно.

— Къде отиваме, Дидие?

— Великата стратегия на Викрам — моята собствена великолепна стратегия, моля, моля — за пленяване на студеното, каменно английско, сърчице на Летиша вече се разгръща сега, докато си говорим.

— Да, да, пожелавам му всичко най-хубаво — намръщих се, — обаче съм гладен и смятах да мляскам много силно над чиния пулао в „При Леополд“. Остави ме тук.

— Но не! Не е възможно! — възрази Дидие. — Летиша е много инат жена. Тя не би приела злато и диаманти, ако настояват да ги вземе. И няма да участва в стратегията, освен ако някой не я убеди. Някой като теб, приятелю. И това трябва да се постигне до половин час. Точно до три часа и шест минути.

— Кое те кара да мислиш, че Лети ще ме послуша?

— Ти си единственият сред нас, когото тя не мрази в момента и не го е мразила някога в миналото. В устата на Летиша твърдението „Не те мразя“ е поема за страстна любов. Ще те изслуша, сигурен съм. А без тебе планът ще се провали. А пък добрият Викрам — все едно да се влюбиш в жена като Летиша не е достатъчно доказателство за умопомрачението му — вече рискува живота си няколко пъти, за да осъществи този план. Представа нямаш каква подготовка му ударихме двамата с него само заради този момент.

— На мен обаче никой не ми е казал — сопнах се. Все още мислех за вкусното пулао в „При Леополд“.

— Но нали точно затова те търсих из цяла „Колаба“! Нямаш избор, Лин. Трябва да му помогнеш. Познавам те. В теб, също както и в мен, се таи нездрава вяра в любовта и двамата сме запленени от лудостта, която тя вдъхва на жертвите си!

— Аз не бих го извъртял така, Дидие.

— Върти го, колкото си искаш — отвърна той и се разсмя за пръв път, откакто го видях. — Но и ти си заразен от любов, Лин, и в душата си знаеш, че си длъжен да помогнеш на Викрам, така както и аз съм длъжен да му помогна.

— Господи… — омекнах аз и запалих цигара, за да залъжа глада. — Ще помогна с каквото мога. Какъв е планът?

— Ами, доста е сложен…

— Чакай малко. — Вдигнах бързо ръка, за да го прекъсна. — Този ваш план опасен ли е?

— Ами…

— И включва ли закононарушения?

— Ами…

— Така си и мислех. Тогава нищо не ми казвай, докато не стигнем. Имам си достатъчно грижи.

— D’accord. Знаех си аз, че на теб може да се разчита. Alors, като говорим за грижи, имам малка новина, която може и да ти е от помощ.

— Да чуем.

— Жената, която е подала оплакване за теб, жената, която те вкара в затвора, не е индийка. Научих го, няма никакво съмнение. Тя е чужденка, която живее тук, в Бомбай.

— И нищо друго?

— Не, съжалявам, друго няма. Не и този път. Но няма да мирясам, докато не разбера всичко.

— Благодаря ти, Дидие.

— Нищо работа. Добре изглеждаш, между другото. Може би дори по-добре отпреди да влезеш в затвора.

— Благодаря. Качил съм малко и съм малко по-стегнат.

— И малко… по-луд… може би?

Засмях се, но отбягвах погледа му, защото беше вярно. Таксито спря пред гара „Марин Лайне“. Марин Лайне беше първата железопътна гара след централната, при Чърчгейт депо. Качихме се по стъпалата и заварихме Викрам да ни чака на един от пероните заедно с няколко свои приятели.

— Заеби! Слава Богу, че си тук, пич! — Той стисна трескаво ръката ми с две ръце. — Мислех си, че няма да дойдеш.

— Къде е Летиша? — попита Дидие.

— По-надолу, на перона, йаар. Купува си изстудено питие. Виждаш ли я ето там, точно зад магазинчето за чай?

— Аха, да, И тя не знае нищо за плана?

— Нищичко, човече. Толкова съм нервен, че работата ще се издъни, йаар. Ами ако бъде убита, Дидие? Пич, хич няма да е добре за нас, ако моето предложение я убие!

— Убийството й определено ще е кофти начало — отбелязах.

— Спокойно, всичко ще е наред — зауспокоява го Дидие, въпреки че си бършеше челото с напарфюмирана кърпичка, а очите му шареха по коловозите за приближаващ влак. — Ще стане. Трябва да вярваш.

— Точно това са казвали и в Джоунсвил, йаар.

— Какво искаш от мен, Викрам? — попитах с надеждата да го поуспокоя.

— Добре — изпухтя той, все едно е тичал нагоре по стълби. — Добре. Първо, Лети трябва да застане точно тук, срещу теб. Точно както аз стоя сега.

— Ъхъ.

— Трябва да е ето тук. Точно тук. Сто пъти проверихме, пич, и трябва да е точно тук. Разбра ли?

— Ами… май да. Казваш, че трябва да застане точно…

— Тук!

— Тук? — подкачих го аз.

— Пич, това е сериозно, ебати!

— Добре де! Я по-спокойно. Искаш да накарам Лети да застане тук.

— Да. Тук. Твоята задача е да я накараш да си сложи превръзката на очите.

— Превръзката?!

— Да. Трябва да е с превръзка на очите, Лин. Без нея няма да стане. И не трябва да я сваля, дори и да стане много страшно.

— Страшно…

— Да. Това е твоята задача. Да я убедиш да си сложи превръзката на очите, когато ти дадем сигнал, и после да я убедиш да не я сваля, йаар дори ако се разпищи.

— Да пищи…

— Да. Мислехме да й запушим устата, обаче решихме, че ако я запушим, това може и да ни обърка работата, йаар щото тя може да се ошашка с тая тапа. А пък тя и така ще се ошашка достатъчно, ебати, и без тапа на устата.

— Тапа…

— Да. Хайде, ето я, идва! Подготви се за сигнала!

— Здравей, Лин, копеле тлъсто! — възкликна Лети и ме целуна по бузата. — Здравата си заякнал, а, синко?

— И ти изглеждаш добре — отвърнах и се усмихнах, зарадван, че я виждам.

— Е, каква е цялата тая работа? — попита тя. — Май цялата банда е тук.

— Не знаеш ли? — вдигнах рамене аз.

— Не, много ясно, че не знам. Викрам ми каза само, че имаме среща с теб и Дидие… Здрасти, Дидие! И ето ни тук всичките. Какво става?

Влакът от гара Чърчгейт се зададе и се устреми насам. Викрам ми даде сигнал — облещи се, доколкото мускулите му позволяваха, и закима с глава. Хванах Лети за раменете и внимателно я завъртях, докато застане, както ме беше помолил Викрам — с гръб към линиите.

— Лети, имаш ли ми доверие?

Тя ми се усмихна.

— Малко.

— Добре — кимнах. — Е, искам да направиш нещо. Ще ти прозвучи странно, знам, но ако не го направиш, никога няма да разбереш колко те обича Викрам… И колко те обичаме всички ние. Подготвили сме ти изненада. За любовта…

Влакът зад нея влезе в гарата и забави ход. Очите й сияеха. По разтворените й устни трепна усмивка. И угасна. Беше заинтригувана и се вълнуваше. Викрам и Дидие ръкомахаха като пощурели зад гърба й да побързам. Влакът спря с дрезгаво скърцане — триумфалния звук на метала.

— Ами, ето какво е — трябва да си сложиш превръзка на очите и да ни обещаеш да не гледаш, докато не ти кажем.

— Това ли е?

— Да — вдигнах рамене.

Тя ме погледна. Взря се в очите ми и се усмихна. Вдигна вежди и изви надолу устни, докато размишляваше. После кимна и се засмя:

— Добре. Давайте.

Викрам скочи, превърза очите й и я попита дали не е много стегнато. Дръпна я една-две крачки назад, към влака, а после й каза да вдигне ръце над главата си.

— Да си вдигна ръцете? Как, така ли? Викрам, ако ме погъделичкаш, ще си платиш!

От покрива на вагона се показаха някакви мъже. Бяха се возили легнали отгоре. Наведоха се, хванаха Лети за ръцете и без усилие вдигнаха крехкото й тяло при тях на покрива. Лети изпищя, но свирката на началник-влака заглуши пронизителния й вик. Влакът потегли.

— Хайде! — изкрещя ми Викрам и се покатери по вагона горе при нея.

Погледнах Дидие.

— Не, приятелю! — извика той. — Това не е за мен. Ти — давай! Бързо!

Затичах се и се покатерих по вагона на покрива. Там имаше десетина или повече мъже. Някои бяха музиканти. Насядали един до друг, те държаха в скутовете си табли, цимбали, флейти и дайрета. По-нататък на прашния покрив седеше и втора група с Лети — все още с превръзката на очи — по средата. Мъжете я държаха за раменете — по един за всяка ръка и двама откъм гърба, за да я пазят. Викрам беше коленичил пред нея. Чух молбите му, докато пълзях, приведен, към тях по покрива.

— Лети, обещавам ти. Наистина е голяма изненада.

— Да, изненада е, и още как! — писна тя. — И хич не може да се мери с изненадата, която ще те сполети, като слезем оттук, проклет Викрам Пател!

— Здравей, Лети! — подвикнах й. — Прекрасна гледка, а? О, извинявай. Забравих за превръзката на очите. Е, гледката ще е прекрасна, когато можеш да я видиш.

— Лин, това е пълна лудост! Кажи на тези копелета да ме пуснат!

— Няма да е много умно, Лети — намеси се Викрам. — Те са се вкопчили в теб, за да не паднеш, йаар или да не се изправиш и да се закачиш на някоя жица горе, или нещо такова. Само още някаква си половин минута, обещавам, и ще разбереш какво става.

— Разбирам, ти не се безпокой. Разбирам, че като сляза оттук, Викрам, ще си мъртъв! Що не вземеш сега и да ме хвърлиш от проклетия покрив, ти казвам! Ако си мислиш, че…

Викрам отвърза превръзката и я загледа как се озърта, запленена от гледката, откриваща се от покрива на бърз влак. Устата й зяпна, а лицето й бавно разцъфтя в огромна усмивка.

— Охо! Това е… Охо! Гледката наистина е прекрасна!

— Виж! — Викрам й посочи отвъд покривите на вагоните. Над линията беше опънато нещо, много по-високо от тях. Беше вързано за стълбовете на електропроводите. Огромен транспарант, издут като корабно платно от силния вятър. На него бяха изписани някакви думи. Когато се приближихме, надписът вече можеше да се разчете. Думите бяха изписани с букви, високи един човешки бой. Изпълваха цялото ветреещо се платно:

„ЛЕТИША, ОБИЧАМ ТЕ“

— Страх ме беше, че ще станеш и ще пострадаш — каза Викрам. — Затова тия момчета ти държаха ръцете.

Изведнъж музикантите засвириха звънките, пулсиращи акорди на популярна любовна песен. Гласовете им се издигнаха над раздвижващия кръвта ритъм на таблите и воя на флейтите. Викрам и Лети се гледаха в очите, а влакът пристигна на някаква гара, спря и пак потегли. По средата на пътя до следващата гара видяхме друг транспарант. Викрам откъсна очи от нейните и се загледа напред. Тя проследи погледа му. На изопнатото бяло платно този път пишеше:

„ЩЕ СЕ ОМЪЖИШ ЛИ ЗА МЕН?“

Минахме под него и продължихме нататък в меката следобедна светлина. Лети плачеше. Плачеха и двамата. Викрам се хвърли напред и я притисна в прегръдките си. Целунаха се. Гледах ги, а после се обърнах към музикантите. Те ми се ухилиха, заклатиха глави и се засмяха, както си пееха. Изтанцувах им малък победен танц, а влакът се лашкаше и пухтеше из предградията.

Милиони мечти се раждаха там, около нас, всеки ден. Милиони мечти умираха и отново се раждаха. Влажният въздух беше набъбнал от мечти, навсякъде в моя Мумбай. Моят град беше жарък, зноен парник за мечти. И там, на този керемиденочервен ръждясал метален покрив, се роди нова мечта за любов. Спомних си за семейството си, докато препускахме във влажния, напоен с мечти въздух. Спомних си и за Карла. И танцувах върху стоманената змия, докато тя се плъзгаше лъкатушно покрай бурните вълни на безкрайното нетленно море.

И въпреки че Викрам и Лети изчезнаха за седмица, след като тя прие предложението му, лекота и оптимизъм, подобен на щастието, бяха обзели компанията от „При Леополд“. Когато най-сетне Викрам се завърна, ние го поздравихме с искрена топлота. С Абдула току-що бяхме привършили тренировката и започнахме безмилостно да го поднасяме за буйната му, капнала от изтощение радост. После, докато Викрам дърдореше за любов, ние дъвчехме, потънали в гладно съсредоточено мълчание. Дидие сияеше, ликуваше за тържеството на романтичния му замисъл и си просеше скромно признание под формата на силни питиета от всичките си познати.

Вдигнах очи над чинията и видях, че един мъж от уличните джебчии, които крадяха за черноборсаджиите, ми маха тревожно. Станах от масата и излязох на тротоара да говоря с него.

— Лин! Неприятности за тебе — избърбори той, като се оглеждаше нервно наляво и надясно. — Трима мъже. Африканци. Грамадни. Много силни. Търсят те. Искат да те убият.

— Да ме убият?

— Да. Да. По-добре се махни. Бързо се изнасяй от Бомбай!

Той побягна и го загубих в тълпата. Озадачен, но спокоен, се върнах на масата. Бях хапнал само една-две хапки, когато друг мъж ме извика на улицата — Джордж Близнака.

— Май си загазил, стари друже — говореше бодро, но с напрегнато и уплашено изражение.

— Ъхъ.

— Някакви трима африканци с дебели вратове, май са нигерийци, имат намерение да ти нанесат някои тежки телесни повреди, ако ме разбираш.

— Къде са те?

— Не знам, приятел. Видях ги да говорят с някои от уличните момчета, но после се качиха на едно такси и се разкараха. Грамадни са, да ти кажа. Напълниха таксито до дупка. Чак преливаше през прозорците, разбираш ли?

— За какво ме търсят?

— Нямам представа, пич. Нищо не споменаха за повода, Лин. Търсят те и са ти намислили нещо гадно. На твое място бих си вардил гърба и бих внимавал къде стъпвам, слънчице.

Бръкнах в джоба си, но той ме стисна за китката.

— Не, приятел. Заведението черпи. Каквато и да е тая игра, не е редно.

И той подгони трима преминаващи немски туристи, а аз се върнах в ресторанта. След като получих предупреждение и от Джордж Близнака, вече се разтревожих. Храних се доста по-дълго от обичайното. Скоро дойде и трети посетител. Прабакер.

— Лин! — възкликна той с безумен поглед. — Лоши новини!

— Знам, Прабу.

— Трима души, африканци, искат да те набият и убият, и пребият! Навсякъде разпитват. Такива са — грамадни! Като биволи! Трябва да се избягаш с късмет!

Пет минути го успокоявах, а после трябваше да му измисля и мисия — да търси африканците по хотелите, които познава добре, за да го откъртя от себе си. Когато отново останах само с Дидие, Викрам и Абдула, мълчаливо започнахме да прехвърляме през ума си какви възможности имам. Викрам проговори пръв.

— Добре, значи, намираме тия копелета и им чупим главите, йаар — предложи той. Местеше поглед от лице на лице и търсеше подкрепа.

— След като ги убием — додаде Абдула.

Викрам заклати глава утвърдително.

— Две неща са сигурни — произнесе бавно Дидие. — Първо, не бива да оставаш сам, Лин, нито за момент, докато въпросът не се разреши.

Викрам и Абдула кимнаха.

— Ще се обадя на Салман и Санджай — реши Абдула. — Няма да си сам, братко Лин.

— И второ — продължи Дидие — онези, които и да са те и каквито и да са основанията им, не бива да остават в Бомбай. Трябва да се махнат — по един или друг начин.

Станахме да платим и да си тръгваме. Когато останалите се запътиха към касата, Дидие ме спря и ме дръпна на стола до него. Придърпа една салфетка, започна да бърника нещо под масата и накрая ми бутна някакъв вързоп. Беше пистолет, увит в салфетката. Никой не знаеше, че Дидие е въоръжен. Бях сигурен, че аз пръв видях и пипнах оръжието. Стиснах го здраво, както беше увит в салфетката, и излязох заедно с другите от ресторанта. Погледнах през рамо и той ми кимна сериозно, разпилявайки къдравата си черна коса.

Открихме ги, но това ни отне цял ден и почти цяла нощ. Най-накрая решаващата насока ни даде Хасаан Обикуа, друг нигериец. Мъжете бяха туристи, съвсем нови в града, Обикуа не ги познаваше. Нямаше точна представа за мотивите им — бяха свързани с някаква сделка с наркотици — но мрежата му от свръзки беше потвърдила, че са твърдо решени да ми навредят.

Рахим, шофьорът на Хасаан, почти напълно оправил се от побоите в затвора, откри, че са се настанили в един хотел във „Форта“. Предложи ми да разреши проблема: Съзнаваше, че ми е длъжник за това, че го откупих от затвора „Артър Роуд“. Със сериозно, почти срамежливо изражение той ми предложи да уреди да убият мъжете, бавно и болезнено, като лична услуга. Явно смяташе, че това е най-малкото, което можеше да стори при тези обстоятелства. Отказах. Трябваше да разбера за какво е всичко това и да го прекратя. Явно разочарован, Рахим прие решението ми и ни поведе към малкия хотел във „Форта“.

Влязохме вътре, а той остана да чака навън при двете ни коли. Салман и Санджай останаха с него да вардят улицата. Тяхна задача беше да спрат ченгетата, ако пристигнат, или да ги задържат достатъчно, докато напуснем хотела.

Един от свръзките на Абдула, шепнейки, ни вкара в стаята, съседна на наетата от тримата африканци. Долепихме уши до междинната стена и чухме ясно гласовете им. Шегуваха се и си приказваха за банални, нямащи нищо общо с тази история неща. Най-сетне единият изрече нещо, което накара кожата по черепа и лицето ми да се изопне от ужас.

— Той носи медал — каза. — На врата си. Златен е. Искам го тоя златен медал.

— Обувките му ми харесват, кубинките — обади се друг глас. — Искам ги.

Продължиха да обсъждат плана си. Поспориха. Единият беше по-настоятелен. Другите най-сетне се съгласиха с идеята му да ме проследят от „При Леополд“ до тихия паркинг до моя блок, да ме пребият до смърт и да съблекат трупа ми.

Странно беше да стоиш в тъмното и да слушаш подробности за собственото си убийство. Стомахът ми се сви от смесицата на гадене и ярост. Надявах се да чуя нещо, което да ме насочи, нещо, свързано с мотива им, но те не споменаха нищо подобно. Абдула слушаше, долепил лявото си ухо до тънката преграда, а аз слушах с дясното. Само педя разстояние разделяше очите ни. Сигналът за действие, който му дадох — кимване с глава — беше толкова незабележим, че сякаш му го предадох телепатично.

Викрам, Абдула и аз застанахме пред вратата им с пъхнат в ключалката шперц. Преброихме — три… две… едно, завъртях шперца и побутнах вратата. Не беше заключена отвътре. Дръпнах се и я отворих с ритник. Последва секунда, три секунди пълна тишина — стреснатите и изненадани мъже се опулиха насреща ни с увиснали ченета. Най-близо до нас стоеше висок, солиден мъж с плешива глава и дълбоко врязани в бузите белези, образуващи рисунък. Беше по потник и боксерки. Мъжът зад него бе малко по-висок, само по жокейски шорти. Бе се навел над тоалетна масичка и смъркаше линия кокаин. Третият беше по-нисък, но много плещест. Лежеше на едно от трите легла в най-далечния ъгъл на стаята, разгърнал списание „Плейбой“. В стаята вонеше. Вонеше на пот и страх. Една част от тях бяха мои.

Абдула затвори вратата много бавно и внимателно и внимателно я заключи. Беше облечен в черно — той почти винаги носеше черна риза и панталони. Викрам беше издокаран с черния си каубойски костюм. Случайно и аз бях облечен с черна тениска и черни панталони. Сигурно за опулените мъже в стаята изглеждахме като членове на някакъв клуб или банда.

— Какво, заеби… — изрева високият.

Втурнах се към него и стоварих пестник в устата му, но той успя да вдигне ръце. Награбихме се и заразмахвахме юмруци, вкопчени здраво един в друг.

Викрам скочи върху мъжа в леглото, Абдула се зае с онзи до тоалетката. Битката беше кратка и мръсна. Бяхме шестима — шестима едри мъже в малка стаичка. Нямаше къде да се денем, освен да се блъскаме един в друг.

Абдула приключи бързо със своя човек. Чух уплашен вик, заглъхнал сподавено, когато той му нанесе мощен десен прав в гърлото. С ъгълчето на окото си видях как здравенякът рухна назад, като хъхреше и се стискаше за шията. Мъжът на леглото скочи прав и изхвърли крака си напред в опит да се възползва от предимството на височината. Абдула и Викрам преобърнаха леглото и го проснаха на пода отзад. Те скочиха върху преобърнатото легло, хвърлиха се върху мъжа и го заритаха и затъпкаха, докато той не престана да мърда.

Хванах с лявата си ръка едрия за презрамката на потника и го заудрях с дясната. Въпреки че по главата му се сипеха удари, той успя да ме хване за врата и започна да стиска. Гърлото ми се сви. Знаех, че въздухът в дробовете ми е последният, докато не го довърша. Отчаяно се мъчех да докопам лицето му с дясната си ръка. Палецът ми напипа окото му. Исках да го набутам в мозъка му, но той завъртя глава и палецът ми се провря между окото и твърдата кост на слепоочието му. Натиснах здраво и още по-надълбоко и изкарах окото му от орбитата. То увисна на кървави жилки. Опитах се да го хвана и да го откъсна, или да набутам палеца си в празната орбита, но той се дръпна назад, доколкото можеше. Окото провисна на бузата му, а аз се помъчих да го смачкам с юмрук.

Инат беше. Не се предаваше. Ръцете му стиснаха още по-здраво. Вратът ми беше як и мускулест, но разбирах, че той има силата да ме убие. Бръкнах в джоба си за пистолета. Трябваше да го застрелям, да го убия. Без угризения — не ми пукаше. Вече нямах въздух в дробовете и в мозъка ми избухваха вихри от разноцветна светлина. Умирах и исках да го убия.

Викрам стовари тежка дървена табуретка върху тила на плешивия. Да пратиш човек в нокаут не е толкова лесно като по филмите. Вярно е, че при късмет можеш да го събориш с един удар, но мен са ме удряли с железни лостове, дървени греди, ботуши и много пъти с тежки юмруци и са ме нокаутирали само веднъж в живота ми. Викрам стовари пет пъти тежката табуретка върху тила на мъжа, с всичка сила, и чак тогава оня рухна. Беше победен и смазан. Тилът му бе станал на пихтия. Знаех, че черепът му е счупен на няколко места. Но все още беше в съзнание.

Обработвахме ги половин час, докато преодолеят първоначалната си неохота да говорят. Рахим се присъедини към нас, говореше на английски и на родния им нигерийски диалект. Паспортите им ни разкриха кои са — нигерийски граждани, дошли тук с туристически визи. От сведенията в портфейлите и багажа им разбрахме, че са пребивавали в Лагос, преди да пристигнат в Бомбай. Малко по малко сглобихме историята. Те бяха „мускули“ — наемни убийци, пратени от гангстер от Лагос, за да ме накажат за издънка с някаква си голяма сделка с хероин и успокоителни. Ставаше въпрос за около шейсет хиляди долара, които някакъв играч от Бомбай беше измъкнал от техния бос. Играчът, който и да бе той, ме беше посочил за мозъка на далаверата, човека, виновен за кражбата на парите.

Успяхме да изцедим от наемните убийци тази информация, но после те се запънаха — не искаха да ни издадат името на мъжа. Не искаха да ми кажат кой ме е натопил. Не искаха да го предадат без спешното разрешение на техния нигерийски бос. Но ние бяхме настоятелни и успяхме да ги убедим. Името му беше Маурицио Белкане.

Бутнах окото на едрия обратно в орбитата, но то се завъртя под странен ъгъл. По начина, по който извръщаше глава, за да ме погледне, се досетих, че засега не виждаше с него. Подозирах, че то никога вече нямаше да заеме правилното си положение. Залепихме го с лейкопласт, превързахме му главата, пооправихме и другите двама. После им заговорих:

— Тези мъже ще ви заведат на летището. Ще изчакате на паркинга. Утре сутринта има самолет за Лагос. Ще го вземете. Ние ще ви купим билетите с ваши пари. И да сме наясно — аз нямам нищо общо с тази история. Не сте виновни вие, виновен е Маурицио, но това не ме прави по-щастлив. Аз ще се оправя с Маурицио за това, че е излъгал за мен. Това вече е моя работа. Връщайте се при вашия бос и му кажете, че Маурицио ще си получи заслуженото. Но ако някога се върнете тук, ще ви убием. Ясно? Ако се върнете в Бомбай, ще умрете.

— Разбрахте ли бе, вашта мама? — кресна им Викрам и ритна във въздуха. — Идвате тука и се ебавате с индийци, тъпунгери шибани!

Край с Индия за вас! Ха сте се върнали тук, аз лично ще ви клъцна шибаните топки! Виждаш ли шапката ми? Виждаш ли петното на шапката ми, шибан бахинчуд? Нацапа ми шибаната шапка. Не може да се ебаваш с шапката на индиец! Не може да се ебаваш по никакъв повод с индийци — с шапки или без шапки! Никога! И особено когато са с шапки!

Оставих ги и взех такси до новия апартамент на Ула. Ако някой знаеше къде е Маурицио, това беше тя. Гърлото ме болеше и едвам говорех. Не можех да мисля за нищо друго, освен за пистолета в джоба ми. Той се разду в представите ми и стана голям като кората на корково дърво. Беше Валтер Р-38, един от най-добрите полуавтоматични пистолети, произвеждани някога, изстрелваше 9-милиметрови куршуми от 8-патронния си пълнител и аз си представих как и осемте се забиват в тялото на Маурицио. Мърморех името — Маурицио, Маурицио, и един вътрешен глас — глас, който много добре познавах, ми каза: „Отърви се от пистолета, преди да си го видял…“

Задумках по вратата на апартамента и когато Лиса ми отвори, нахлух вътре и заварих Ула да седи на канапето в хола. Плачеше. Щом влязох, тя вдигна очи и забелязах, че лявото й око беше подуто, като от удар.

— Маурицио! — казах. — Къде е?

— Лин, не мога — изхълца тя. — Модена…

— Модена не ме интересува. Искам Маурицио. Кажи ми къде е!

Лиса ме потупа по рамото. Обърнах се и чак сега забелязах, че тя стискаше голям кухненски нож. Посочи с глава към по-близката спалня. Погледнах Ула, после пак Лиса. Тя бавно ми кимна.

Той се криеше в гардероба. Когато го извлякох оттам, започна да ми се моли да не му правя нищо. Сграбчих го за колана и го забутах към входната врата. Той викаше за помощ и аз го ударих с пистолета през лицето. Отново изкрещя и отново го ударих, много по-силно. Той зяпна и искаше отново да извика, но аз стоварих пистолета върху темето му и го накарах да млъкне. Повече не гъкна.

Лиса, размахала ножа, му изсъска:

— Късмет извади, че не те наръгах в червата, копеле! Ако пак я удариш, ще те убия!

— Какво търси той тук? — попитах.

— Заради парите. Модена ги е взел. Ула се обади на Маурицио…

Тя се сепна, слисана от гневния ми поглед, вперен в Ула.

— Знам, знам, тя не биваше да се обажда на никого. Но се обади и тя му каза за това място. Тази вечер трябваше да се срещне и с двамата.

Но Модена не дойде. Тя не е виновна, Лин. Тя не знаеше, че Маурицио те е забъркал в това. Той току-що ни го каза, само преди минута. Каза ни, че е дал името ти на някакви нигерийски главорези. Натопил те, за да отърве кожата. Каза, че парите му трябвали, за да се измъкне, защото като приключат с теб, щели да погнат него. Когато ти дойде, Маурицио се опитваше да измъкне от нея къде е Модена.

— Къде са парите? — попитах Ула.

— Не знам, Лин — извика тя. — Майната им на тия пари. Аз изобщо не съм ги искала! Модена се срамуваше от работата ми. Той не разбира. Бих предпочела да работя на улицата и нищо да не го заплашва, отколкото да позволя тази смахната история да се случи. Той ме обича. Обича ме. Той няма нищо общо с теб и нигерийците, Лин, кълна се! Това си е идея на Маурицио. Започна се още преди седмици. Затова ме беше толкова страх. И тази вечер Модена докопа откраднатите от Маурицио пари, парите на африканците, и ги скри. Заради мен го направи. Той ме обича, Лин. Модена ме обича.

И тя продължи да хълца. Обърнах се към Лиса.

— Вземам го с мен.

— Добре! — изстреля тя.

— Ще се оправите ли?

— Да. Добре сме.

— Пари имате ли?

— Да, не се безпокой.

— Ще пратя Абдула при първа възможност. Заключете вратата и не пускайте вътре никого, освен нас, ясно?

— Дадено — усмихна се тя. — Благодаря, Гилбърт. За втори път се притичваш на помощ.

— Зарежи.

— Не, няма да го зарежа — каза тя, докато заключваше вратата зад нас.

Иска ми се да кажа, че не съм го ударил. Той беше достатъчно едър и силен, за да се защити, но не му стискаше да се бие и моите удари не бяха никаква победа. Той не удряше, дори не се съпротивяваше. Хленчеше, плачеше и се молеше. Иска ми се да кажа, че строгата справедливост и оправданата мъст бяха свили ръцете ми в юмруци и го налагаха. Но не съм убеден. Дори и сега, след много години, не съм сигурен, че това, което сторих с него, не идваше от нещо много по-мрачно, дълбоко и далеч по-неоправдано от гневното възмездие. И още една малка, но ужасна част: аз може би исках да смажа и красотата му — не само предателството му.

Но от друга страна, аз трябваше да го убия, разбира се. Когато го оставих, пребит и окървавен, до болница „Сейнт Джордж“, един глас ме предупреди, че с това не е свършено. Поколебах се, наведен над тялото му, вперил в него погледа на убиец, но не можех да му отнема живота. Нещо, казано от него, докато ме умоляваше да спра да го бия, задържа ръката ми. Каза, че е посочил мен, че ме е хвърлил на нигерийските главорези, когато трябвало да натопи другиго за кражбата, защото ми завиждал. Завиждал ми за увереността, за силата ми, за приятелите. Той ми завиждаше. И в своята завист ме мразеше. В това ние двамата — Маурицио и аз — не се различавахме много един от друг.

Всичко това продължаваше да ме измъчва и на следващия ден, когато потърсих Дидие в „При Леополд“, за да му върна неизползвания пистолет. То продължаваше да ме измъчва, да замъглява ума ми от гняв, примесен със съжаление, когато заварих Джони Пурата да ме чака отвън. Продължаваше да ме измъчва и докато се мъчех да се съсредоточа и да проумея какво ми говореше той.

— Лошо, много лошо — каза той. — Ананд Рао е убил Рашид тази сутрин. Прерязал му гърлото. За първи път, Лин.

Разбирах го. Това беше първото убийство в нашия бордей. За пръв път обитател на бордея Куфи Парейд убиваше друг. На тези няколко акра живееха двайсет и пет хиляди души и те се караха, биеха и заяждаха непрекъснато, но никой, нито един от тях някога беше убивал друг. Потресен, аз внезапно си спомних за Маджид. Той също беше убит. Бях успял някак си да изтикам мисълта за смъртта му от будния ми работещ ум, но тя не беше престанала да ме гложди зад паравана на спокойствието ми — бавно, упорито и непрекъснато. И го проби тогава, при новината за смъртта на Рашид. И това, другото убийство — Гани го нарече „клане“ — на стария контрабандист на злато, на мафиотския дон, се смеси с кръвта по ръцете на Ананд. Ананд, чието име означаваше „щастлив“. Ананд, който се опита да поговори с мен за това, да ми разкаже, който дойде при мен тогава, в бордея, да търси помощ. И не я намери.

Притиснах с длани лицето си, прокарах ги през косата си. Улицата край нас беше пъстра и оживена както винаги. Посетителите на „При Леополд“ се смееха, разговаряха и пиеха, както обикновено. Но нещо се бе променило в света, който познавахме двамата с Джони. Невинността бе загубена и нищо вече нямаше да е същото.

Думите кънтяха отново и отново в мислите ми: „Нищо вече няма да е същото… Нищо вече няма да е същото…“

И едно видение като пощенска картичка, пратена от съдбата, изникна пред очите ми. В това видение имаше смърт. Имаше лудост. Имаше страх. То бе неясно. Не можех да различа картината. Не виждах подробностите. Не знаех дали лудостта и смъртта сполетяват мен, или тези около мен. И в някакъв смисъл не ми пукаше. Срамът и гневното съжаление бяха толкова силни, че не ми пукаше. Примигах, прочистих задръстеното си гърло и излязох на улицата — сред музиката, смеха и светлината.

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Индийците са италианците на Земята — заяви Дидие с мъдра и дяволита усмивка. — Несъмнено, също толкова оправдано може да се твърди и че италианците са индийците на Европа; мисля, че не ме разбираш. Толкова много италианско има в индийците и толкова много индийско — в италианците. Това са народи на Мадоната — искат богиня, дори и в религията да не присъства такава. Всеки човек и в двете култури е певец, когато е щастлив, а всяка жена е танцьорка, когато върви към магазина на ъгъла. За тях храната е музика за тялото, а музиката — храна за душата. Езикът на Индия и езикът на Италия превръщат всекиго в поет и всяка banalite в нещо прекрасно. Това са народи, където любовта — amore — превръща борсалиното на уличния ъгъл в кавалер и селското момиче — в принцеса, макар и само за мига, в който погледът й срещне твоя. Тайната на моята любов към Индия, Лин, е, че първата ми голяма любов беше италианец.

— Къде си роден, Дидие?

— Лин, тялото ми е родено в Марсилия, но сърцето и душата ми се родиха шестнайсет години по-късно в Генуа.

Той улови погледа на един сервитьор и махна лениво с ръка за още едно питие. Още не беше отпил от чашата пред себе си, затова предположих, че се подготвя за дълъг разказ. Беше два часът следобед в една облачна сряда, три месеца след нощта на убийците. Първите дъждове на мусона щяха да завалят чак след седмица, но някакво очакване, напрежение сковаваше всеки удар на сърцето на града. Сякаш огромна войска се събираше край мегаполиса, за да се втурне в неудържима атака срещу него. Обичах седмицата преди мусона — напрежението и вълнението, което виждах в другите приличаше на обърканото безпокойство, което изпитвах почти непрекъснато.

— Майка ми е била крехка красива жена, както показват снимките — продължи Дидие. — Когато съм се родил, била само на осемнайсет и е починала малко преди двайсет. Инфлуенцата я отнесла. Но се шушукаше — жестоко, много пъти съм го чувал — че баща ми я пренебрегвал и освен това бил, как се казва… стискал се за пари за лекари, когато се разболяла. Какъвто и да е случаят, тя починала, преди да навърша две години и аз нямам никакъв спомен за нея.

Баща ми беше учител по химия и математика. Оженил се за майка ми, макар че бил много по-възрастен от нея. Когато тръгнах на училище, той вече беше станал директор. Бил великолепен човек, казваха, защото само великолепен евреин би могъл да се издигне до директорски пост във френско училище. Racisme, антисемитизмът в и около Марсилия по онова време, толкова скоро след войната, беше като болест. Мисля, че ги мъчеше някаква вина. Баща ми беше голям инат — инатът е онова, което позволява на човек да стане математик, не е ли така? Може би математиката сама по себе си е някакъв вид инат, не мислиш ли?

— Може би — усмихнах се. — Никога не съм мислел за нея така, но може и да си прав.

— Alors, баща ми се върнал в Марсилия след войната в същата къща, която бил принуден да напусне, след като ненавиждащите евреите завладели града. Той участвал в Съпротивата и го ранили при ръкопашен бой с германците. Поради това никой не смеел да го закача. Открито — не. Но съм убеден, че еврейската му гордост и физиономия са напомняли на добрите граждани на Марсилия за хилядите френски евреи, предадени и осъдени на смърт. Завръщането му в къщата, от която бил прокуден, и сред хората, които го били предали, било като несъстоял се триумф. И мисля, че тази хладина превзела сърцето му със смъртта на майка ми. Дори и докосването му, като си го припомням сега, беше студено. Дори и ръката му, когато ме докосваше.

Той спря да отпие от чашата и бавно и внимателно я постави точно върху мокрото кръгче, което беше оставила.

— И, значи, той беше великолепен човек — продължи и ме погледна в очите с притеснена усмивка. — И великолепен учител, с едно изключение. Изключението бях аз. Аз бях великият му провал. Умът ми не възприемаше физиката и математиката. Те бяха езици, които не съумявах нито да дешифрирам, нито да разбера. Моята тъпота предизвикваше груба невъздържаност у баща ми. Студената му ръка — така ми се струваше, когато бях малък — беше толкова голяма и корава като на великан, че когато ме удареше, цялото ми тяло се вцепеняваше и болеше под камшиците на пръстите му. Боях се от него и се срамувах от провалите си в училище, затова много често кръшках и попаднах, както се изразяват англичаните, в лоша компания. На тринайсетия ми рожден ден вече бях съден много пъти и бях прекарал две години по детски поправителни домове. На шестнайсет напуснах бащината къща, бащиния си град и бащината си страна завинаги.

Попаднах в Генуа случайно. Виждал ли си я? Казвам ти, това е перла в тиарата на Лигурийския бряг. И един ден на плажа в Генуа срещнах мъж, който откри живота ми към всичко добро и красиво в света. Казваше се Риналдо и беше на четирийсет и осем години, а аз бях на шестнайсет. Семейството му носеше някаква старинна титла на благороден род, водещ началото си чак от времето на Колумб. Но той живееше във великолепната си къща на скалите без претенциите на ранга си. Беше учен и единственият истински ренесансов човек, който някога съм срещал. Разкри ми тайните на древността, историята на изкуството, мелодията на поезията и поетичността на музиката. Освен това бе красавец. Косата му беше сребристобяла като пълната Луна, а много тъжните му очи бяха сиви. В контраст с животинските лапи на баща ми и тяхното мразовито докосване, ръцете на Риналдо бяха издължени, изящни, топли, изразителни, той влагаше нежност във всичко, което докосваше. Научих какво е любовта с целия си ум и с цялото си тяло. В ръцете му аз се родих.

Той се закашля и се опита да прочисти гърлото си, но кашлицата премина в пристъп, който разтърси тялото му в болезнени спазми.

— Трябва да спреш да пушиш и пиеш толкова, Дидие. И да се поразкършваш от време на време.

— Ох, моля ти се! — Той потръпна, загаси фаса си и извади нова цигара от пакета пред него, когато кашлицата поутихна. — Няма нищо толкова депресиращо колкото добрите съвети и ще съм доволен, ако не ми ги натрапваш. Честно, шокиран съм от теб. Ти несъмнено трябва да го знаеш! Преди години изтърпях един толкова обидно неоснователен добър съвет, че после шест месеца бях в депресия. На косъм ми се размина, едвам се оправих.

— Извинявай — усмихнах се. — Не знам какво ме прихвана.

— Простено ти е — изфуча той и пресуши чашата с уиски, когато сервитьорът му донесе следващата.

— Знаеш ли, Карла казва, че в депресия изпадат само хората, които не умеят да тъжат — напомних му аз.

— Не е права! — заяви той. — Аз съм специалист по tristesse. Тя е съвършената и определяща проява на човечността. Много животни умеят да изразяват щастието си, но само човешкото животно притежава гения да изразява великолепна тъга. А за мен тя е нещо специално, всекидневна медитация. Тъгата е моето единствено изкуство.

Той се нацупи сърдито и замълча, но после ме погледна в очите и избухна в смях.

— Имаш ли вести от нея?

— Не.

— Но знаеш къде е тя?

— Не.

— Напуснала е Гоа?

— Помолих един мой познат там, Дашрант… Той държи ресторант на плажа, където живееше тя… Помолих го да я наглежда и да се грижи тя да е добре. Миналата седмица му се обадих и той ми каза, че е заминала. Опитал се да я убеди да остане, но тя… знаеш как е.

Дидие присви замислено устни. И двамата наблюдавахме влачещата се, мързелуващата, суетящата се и бързаща улица само на два метра от нас, зад широката входна врата на „При Леополд“.

— Eh bien, не се тревожи за Карла — обади се най-сетне Дидие. — Тя е под добра закрила, слабо казано.

Думите му може би означаваха, че може да се грижи сама за себе си и че живее под щастлив и късметлийски знак. Грешах. В тях имаше нещо повече. Трябваше да го попитам какво има предвид, разбира се. Доста време след този разговор съм се питал колко ли по-различен щеше да е животът ми, ако само го бях попитал какво е искал да каже тогава. Вместо това аз — с моя твърде самонадеян ум и твърде гордо сърце — смених темата.

— И… какво стана?

— Какво да е станало? — попита той объркано.

— Какво стана с теб и Риналдо в Генуа!

— А, да. Той ме обичаше и аз го обичах, вярно, но допусна грешка в преценката си. Подложи любовта ми на изпитание. Позволи ми да открия тайника, в който държеше голяма сума пари в брой. Не устоях на изкушението, на което ме подложи. Взех парите и избягах. Обичах го, но взех парите му и избягах. Въпреки цялата си мъдрост той не знаеше, че любовта не може да бъде подлагана на проверки. Честта може, верността също. Любовта, започне ли, продължава вечно, дори и ако намразим любимия. Любовта продължава вечно, защото се ражда в онази частица от нас, която никога не умира.

— Видя ли го отново някога?

— Да. Да, видях го. Поредният завой на съдбата ме върна в Генуа близо петнайсет години по-късно. Вървях по същия пясъчен булевард, където той ме учеше да чета Рембо и Верлен. И го видях. Седеше с група мъже на неговата възраст — тогава вече беше прехвърлил шейсетте, и гледаха двама дядовци, които играеха шах. Беше със сива жилетка и черен кадифен шал, въпреки че денят не беше студен. Косата му беше опадала. Сребърната корона от коса… я нямаше. Лицето му беше хлътнало, а кожата — неприятно петниста, като че оздравяваше от тежка болест. А може би умираше от нея. Не знам, подминах го с извърната глава, за да не ме познае. Дори се прегърбих и тръгнах с някаква странна походка, за да се прикрия. В последния момент погледнах през рамо и го видях да се тресе от кашлица, закрил уста с бяла кърпа. Стори ми се, че по бялата кърпа имаше кръв. Ускорих ход, все повече и повече, и накрая побягнах като човек, обзет от ужас.

Отново се умълчахме и оставихме очите ни да блуждаят из тълпите — проследявахме ту някой мъж със син тюрбан, ту жена с черно фередже, було и чадор.

— Знаеш ли, Лин, живях живот, който мнозина биха нарекли покварен. Вършил съм неща, които можеха да ме вкарат в затвора, и такива, заради които в някои страни биха ме екзекутирали. Извършил съм много неща, с които мога да кажа, че никак не се гордея. Но през целия си живот съм извършил едно-единствено нещо, от което наистина се срамувам. Подминах с бързи стъпки този велик мъж, а имах достатъчно пари, достатъчно време и достатъчно добро здраве, за да му помогна. Подминах го не защото се чувствах виновен, че съм му откраднал парите. Не и защото се страхувах от болестта му или от задълженията, които можеха да ме натоварят. Подминах този добър, великолепен човек, който ме обичаше и ме научи да обичам, просто защото беше стар… Защото вече не беше красив.

Той обърна чашата си, огледа празната й вътрешност и я постави на масата толкова леко и внимателно, сякаш можеше да гръмне.

— Merde! Да пием, приятелю! — извика той най-сетне, но ръката ми спря неговата, когато понечи да извика сервитьора.

— Не мога, Дидие, имам среща с Лиса в „Морската скала“. Тя ме помоли да отида там. Трябва да тръгвам, ако искам да стигна навреме.

Той стисна зъби и премълча нещо — може би молба или друго признание. Още не бях пуснал ръката му.

— Виж, ела и ти, ако искаш. Не е среща на четири очи и ще е приятно да се разходим до „Джуху“.

По устните му бавно плъзна усмивка и той измъкна ръката си изпод моята. Без да откъсва поглед от очите ми, вдигна един пръст във въздуха. Сервитьорът дойде. Без да го поглежда, Дидие поръча още едно уиски. Когато си платих и излязох на улицата, той пак кашляше, сгърбен над масата и стиснал чашата с ръка.

Преди един месец си бях купил мотор „Енфийлд Булет“. Вкусът на адреналина на две колела, който усетих в Гоа, не ми даваше мира. Най-сетне се предадох и отидохме с Абдула при монтьора, който обслужваше неговия мотор. Монтьорът, тамил на име Хюсеин, обичаше моторите, обичаше и Абдула почти колкото тях. „Енфийлдът“, който ми продаде, беше в идеално състояние и нито веднъж не ме разочарова. Викрам толкова се впечатли от него, че след по-малко от седмица си купи същия от Хюсеин. Понякога карахме заедно — Абдула, Викрам и аз — редом и ухилени срещу Слънцето.

Онзи следобед, след като оставих Дидие в „При Леополд“, карах бавно, давайки си време и пространство да помисля. Карла беше напуснала къщичката на плажа Анджуна. Нямах представа къде би могла да е. Ула ми каза, че е престанала да й пише, и нямах причини да се съмнявам, че ме лъже. Значи Карла беше заминала и нямаше как да я намеря. Всеки ден се будех от сън за нея, с мисъл за нея. Всяка нощ заспивах, прободен в гърдите от ножа на съжалението.

Докато пътувах, мислите ми се отнесоха към Кадербай. Той явно беше доволен от нишата, която запълвах в неговата мафиотска мрежа. Следях движението на контрабандното злато през вътрешните и международните летища, обменях парични суми с агенти на петзвездни хотели и уреждах закупките на паспорти от чужденци — все задачи, които един гора би изпълнявал по-успешно и по-незабележимо от индиец. Това, че биех на очи, бе странна и иронична форма на камуфлаж. В Индия чужденците ги зяпаха. Някъде по време на петте милиона години история тази култура бе решила да се раздели с нехайния незаинтересован поглед. Когато пристигнах в Бомбай, ме оглеждаха с погледи, вариращи от влюбено блеене до свирепо опулено вторачване. В това нямаше никаква злонамереност. Втренчените очи, които ме откриваха и проследяваха навсякъде, бяха невинни, любопитни и почти винаги дружелюбни. Това интензивно наблюдение си имаше и добрите страни — през повечето време хората ме зяпаха какъв съм, а не какво правя. Зяпаха толкова упорито, че чужденците ставаха невидими. Затова аз влизах и излизах от туристически агенции и грандхотели, офиси на въздухоплавателни и бизнес компании и всяка моя стъпка бе проследявана от очи, които виждаха мен, а не престъпленията, които извършвах в служба на великия Хан.

Подминах джамията „Хаджи Али“ и се понесох в следобедното движение по широкия булевард. Докато карах, се запитах защо Абдел Кадер Хан никога не споменаваше убийството на своя приятел и колега Маджид. Това продължаваше да ме гризе, исках да го разпитам, но единствения път, когато споменах името му след убийството, Кадер изглеждаше толкова съкрушен, че зарязах темата. Дните се нижеха и преминаваха в седмици, а седмиците — в мълчаливи месеци и за мен вече бе невъзможно да намеся темата в нашите разговори. Сякаш аз бях този, който укриваше тайни, и независимо че главата ми се пръскаше от мисли за убийството, никога не му ги признах. Вместо това провеждахме делови разговори или философски беседи. И по време на продължителните ни дискусии той най-сетне отговори на моя голям въпрос. Спомням си вълнението, грейнало в очите му, и гордостта, може би, когато му доказах, че съм разбрал учението му. Докато пътувах от „При Леополд“ към срещата ми с Лиза в деня на изповедта на Дидие, си спомних обяснението на великия Хан дума по дума, съпроводена със съответна усмивка.

— И така, разбираш ли принципа на спора до този момент?

— Да — отговорих. Онази вечер, преди една седмица, бях отишъл в къщата му в Донгри да му докладвам за промените, които бях препоръчал и започнал да въвеждам в цеха за паспорти на Абдул Гани. С неговото одобрение и подкрепа бяхме разширили предлагането на пълен пакет документи за самоличност — шофьорски книжки, банкови сметки, кредитни карти, дори членски карти за спортни клубове. Кадер бе много доволен от напредъка в нововъведенията, но скоро насочи разговора към любимите си теми: доброто и злото и смисъла на живота.

— Може би ти ще ми го преразкажеш — той кимна, загледан в игривите пръски на фонтана. Лактите му почиваха на облегалките на бяло тръстиково кресло, а пръстите на ръцете му, образували покрив на храм, опираха в устните и сребристосивите му мустаци.

— А… разбира се. Ти казваше, че цялата Вселена се движи към някаква върховна сложност. Така е от самото и начало, а физиците го наричат „тенденция към усложняване“. И… всичко, което тласка това и му помага, е добро, а всяко нещо, което му пречи, е зло.

— Много добре — Кадер ми се усмихна с вдигната вежда и както често ставаше, не бях сигурен дали изразява одобрение, или се подиграва, или и двете. Изглежда, той никога не изразяваше чувство, без донякъде да е примесено с неговата противоположност. Това може би е валидно за всички нас. Но при него, господаря Абдел Кадер Хан, беше невъзможно да разбереш какво мисли или чувства към теб. Единствения път, когато видях цялата истина в очите му, на една заснежена планина, наречена Възнаграждение за мъката, вече беше твърде късно. Повече никога не я видях.

— И тази окончателна сложност може да бъде наречена Бог или Вселенски дух, или Върховната сложност, както пожелаеш — додаде той. — Аз самият нямам проблем да я наричам Бог. Цялата Вселена се движи към Бог с тенденцията към върховната сложност, която е Бог.

— Но това все още не ми дава отговор на въпроса, който ти зададох миналия път. Как решаваш дали дадено нещо е добро, или зло?

— Вярно. Тогава ти обещах отговор на този много добър въпрос, млади господине Лин, и ще го получиш. Но първо трябва ти да ми отговориш на един въпрос. Защо е лошо да убиваш?

— Е, аз не мисля, че винаги е лошо да убиваш.

— А… — въздъхна той и кехлибарените му очи засияха със същата иронична усмивка. — Е, трябва да ти кажа, че винаги е лошо да се убива. Това ще се изясни по-нататък в нашата дискусия. Засега се съсредоточи върху типа убийство, което според тебе е лошо, и ми кажи защо е лошо.

— Ами, това е незаконното отнемане на живот. — Според чий закон?

— Според закона на обществото. Законите на страната — отвърнах. Усещах как философската почва се измъква изпод краката ми.

— Кой създава тези закони? — попита ме той любезно.

— Политиците прокарват законите. Криминалните закони — се наследяват от… от цивилизацията. Законите срещу неправомерното убийство идват чак от… може би чак от пещерните времена.

— А защо убийството е било нещо лошо за тях?

— Искаш да кажеш… Е, аз бих казал, защото се живее веднъж. И щом имаш само една възможност, да ти я отнемат винаги е ужасно.

— И бурята с гръмотевици е ужасна. Това прави ли я нередна или зла?

— Не, разбира се, че не — отвърнах аз, пораздразнен. — Виж, не знам защо е нужно да знаем какво стои зад законите против убийството. Живеем един живот и ако отнемеш живот без сериозно основание, ти извършваш нещо лошо.

— Да — отвърна той търпеливо. — Но защо то е лошо?

— Просто е, това е всичко.

— Дотам стигаме всички — заключи Кадер сериозно, сложи ръка върху китката ми, отпусната на облегалката на стола, и започна да подчертава с потупване най-важните точки. — Ако питаш хората защо убийството или което и да било друго престъпление е лошо, те ще ти кажат, че то е против закона или че Библията, Упанишадите, Коранът, Пътят от осем стъпки на Буда, родителите им или някакъв друг авторитет твърдят, че то е лошо. Но те не знаят защо е лошо. Това, което казват, може да е вярно, но те не знаят защо е вярно.

За да проумеем всяко умишлено деяние или последица, трябва най-напред да зададем два въпроса. Първо, какво ще се случи, ако всички вършеха това? Второ, дали то помага, или пречи на движението към сложността?

Назир влезе заедно с един прислужник и Кадер млъкна. Прислужникът донесе сладък черен чай „Сюлеймани“ във високи чаши и различни неустоими сладкиши, подредени на сребърен поднос, а Назир погледна Кадербай въпросително, а после, с неприкрита омраза — и мен. Кадер им благодари и те отново ни оставиха сами.

— В случая с убийството… — продължи Кадер, след като отпи от чая през бялата бучка захар. — Какво ще се случи, ако всички убиваха хора? Дали това ще помага, или ще пречи? Кажи ми.

— Очевидно ако всеки убива хора, ще се изтребим. Значи… няма да помага.

— Да. Човешките същества са най-сложно структурираната материя, която познаваме, но ние не сме крайното постижение на Вселената. И ние ще се развиваме и променяме заедно с останалата Вселена. Но ако убиваме безразборно, няма да стигнем дотам. Ще изтребим нашия вид и цялото продължило милиони… милиарди години развитие, довело до нас, ще бъде загубено. Същото може да се каже и за кражбата. Какво щеше да стане, ако всички крадяха? Дали това би ни помагало, или би ни пречело?

— Да, разбирам. Ако всеки крадеше от всекиго, щяхме да сме такива параноици и да губим толкова време и пари, че това би забавило развитието ни и никога не бихме стигнали.

— … до Върховната сложност — довърши той мисълта ми. — Затова е лошо да крадеш и да убиваш — не защото някаква книга ни казва така, а защото ако всички го вършеха, нямаше да се движим към Върховната сложност, която е Бог, заедно с останалата Вселена. Вярно е и обратното. Защо любовта е добра? Е, какво би се случило, ако всеки обичаше всички останали? Дали това щеше да ни помага, или да ни възпира?

— Щеше да помага — съгласих се със смях, хванат в клопката, заложена от него.

— Да. Всъщност, подобна всеобща любов би ускорила много движението към Бог. Любовта е добро. Приятелството е добро. Верността е добро. Свободата е добро. Честността е добро. Ние и преди знаехме, че тези неща са добри, в душата си винаги сме го знаели и всички велики учители са ни го казвали, но сега, с това определение за доброто и злото, можем да разберем защо са добри. Точно както и да разберем защо кражбата, лъжата и убийството са лоши.

— Но понякога… — възразих аз. — Знаеш, че… какво ще кажеш за самозащитата? За убийството, за да се защитиш?

— Да, Лин, добре, че го спомена. Искам да си представиш една сцена. Ти стоиш в стая пред писалище. Срещу теб е майка ти. Злодей е опрял нож в гърлото й. Този мъж ще я убие. На бюрото пред теб има копче. Ако го натиснеш, мъжът ще умре. Ако не — ще убие майка ти. Това са единствените два възможни изхода. Ако не направиш нищо, майка ти ще умре. Ако натиснеш копчето, мъжът ще умре и майка ти ще бъде спасена. Как ще постъпиш?

— Свършено е с тоя — отвърнах без колебание.

— Точно така — въздъхна той. Може би му се искаше да се бях подвоумил повече за решението, преди да натисна копчето. — Но ако го направиш, ако спасиш майка си от злодея убиец, правилно ли ще постъпиш, или грешно?

— Правилно — отговорих и този път незабавно.

— Не, Лин, боя се, че не — намръщи се той — току-що видяхме, че според условието на тази нова обективна дефиниция на доброто и злото, убийството винаги е грешно, защото ако всички го вършеха, нямаше да се движим към Бог, Върховната сложност, заедно с останалата Вселена. Значи да се убива, е грешно. Но подбудите ти са били добри. Затова истината за подобно решение е, че си постъпил грешно по правилни подбуди.

Докато яздех вятъра седмица след кратката Кадерова лекция по етика и лъкатушех с мотора из древните и съвременните превозни средства под злокобния тътен на притъмняващите облаци, думите му отекваха в мислите ми. Грешна постъпка… по правилни подбуди.

Но през онзи ден, един час след изповедта на Дидие, оставих предупредителния шепот да замлъкне. Правилни или грешни, не исках да мисля за подбудите — нито за моите да върша онова, което вършех, нито за Кадеровите, нито за ничии. Дискусиите за доброто и злото ми се нравеха, но само като игра, като забавление. В действителност не исках истината. От истината ми се повдигаше, особено от собствената ми истина, и аз не можех да застана очи в очи с нея. Затова мислите и предчувствията отекваха и профучаваха край мен във вихрите на влажния вятър. Когато взех последния крайбрежен завой преди хотел „Морска скала“, съзнанието ми бе чисто като огромния хоризонт, вкопчен в границата на тъмното бурно море.

„Морска скала“, също толкова луксозен и предоставящ разкош като останалите петзвездни хотели в Бомбай, предлагаше специална атракция — беше буквално вграден в морските скали на „Джуху“. Всичките му големи ресторанти, барове и още сто други прозореца гледаха към безкрая от променящите се върхове и падини на Арабско море. Хотелът предлагаше за обяд една от най-разнообразните и еклектични шведски маси в града. Бях гладен и се зарадвах, когато видях Лиса да ме чака във фоайето. Беше облечена с колосана небесносиня риза и пола панталон в същия цвят. Русата й коса бе сплетена във френска плитка като пръсти на богомолец. Беше чиста, не друсаше хероин вече повече от година. Имаше хубав загар и изглеждаше здрава и уверена.

— Здравей, Лин — усмихна се тя и ме целуна за поздрав по бузата. — Тъкмо навреме идваш.

— Чудесно. Умирам от глад.

— Не, искам да кажа, точно навреме, за да се запознаеш с Калпана. Само минутка… ето я, идва.

При нас дойде млада жена с къса прическа по западната мода, джинси с ниска талия и впита червена тениска. Носеше папка, а на врата й висеше хронометър. Беше около двайсет и шест годишна.

— Здравейте — казах, след като Лиса ни запозна. — Това навън вашата апаратура ли е? Фургоните и кабелите? Филм ли снимате?

— Сигурно, йаар — отвърна тя със звучните гласни на бомбайския акцент, които обичах и се улавях, че несъзнателно имитирам. — Режисьорът отиде някъде с танцьорките. Това ужким е тайна, йаар, но целият проклет екип вече се разприказва. Имаме четирийсет и пет минути почивка — макар че, да ви кажа, нашият човек има нужда от десет пъти по-малко време, съдейки по онова, което ми разправят за неговото мъжество.

— Добре — плеснах аз с ръце. — Така ще имаме време за обяд.

— Майната му на обяда, дай първо да се напушим, йаар — отхвърли предложението ми Калпана. — Имаш ли хеш?

— Да — вдигнах рамене аз. — Имам.

— С кола ли си?

— С „Булет“.

— Добре, да отидем в моята. На паркинга е.

Излязохме от хотела и седнахме да пушим в нейния нов фиат.

Докато свивах джойнта, тя ми каза, че била асистент на продуцента на този и още на няколко филма. Едно от задълженията й било да се грижи за прослушванията за малки роли във филмите. Възложила с договор задачата на агент по кастинга, но му било трудно да намира чужденци за дребните декоративни роли без реплики.

— Калпана заговори за това миналата седмица, докато вечеряхме — обобщи Лиса, когато Калпана запуши. — Каза ми, че нейните хора не можели да намерят чужденци за ролите във филма — нали се сещаш, масовката в някоя сцена в дискотека или на парти, или например британци от времето на британското владичество и така нататък. И аз… се сетих за теб.

— Аха.

— Ще ни е много от помощ, ако можеш да ми намериш гора, когато ни трябват — Калпана ми отправи явно добре отрепетиран похотлив поглед. Отрепетиран или не, свърши страшна работа. — Осигуряваме им такси да ги кара до снимките и да ги връща вкъщи. В почивката им осигуряваме пълен обяд. Плащаме по около две хиляди рупии дневно на човек. Плащаме на теб толкова, плюс бонус на глава. Ти колко ще им платиш, това си е твоя работа. Повечето са навити да се снимат без пари и много се изненадват, когато разберат, че всъщност ние им плащаме да се снимат.

— К’во ще кажеш? — попита ме Лиса. Очите й блестяха през розовия филтър на опиянението.

— Заинтересован съм.

Мислите ми се завъртяха около възможните допълнителни ползи от това предложение. Някои бяха очевидни. Кинаджиите си живееха доста охолно, летяха често и вероятно от време на време щяха да им трябват долари и документи на черно. Ясно ми беше, че работата с прослушванията е важна за Лиса. Само по себе си това беше причина да се ангажирам. Тя ми харесваше и се радвах, че и тя ме харесва.

— Добре — заключи Калпана, отвори вратата и излезе на паркинга. Върнахме се в хотелското фоайе, и тримата скрили очите си зад слънчеви очила. Ръкувахме се на същото място, където се срещнахме преди половин час.

— Вие обядвайте, а аз се връщам на снимачната площадка — каза тя. — В балната зала сме. Когато се нахраниш, последвай кабелите и ще ме намериш. Ще те запозная с хората и можеш да започнеш веднага. Трябват ни няколко чужденци за утрешните снимки, тук. Двама мъже и две мадами, йаар. Руси, шведски тип, ако успееш да намериш. Хей, това беше кашмирски хеш, на! Лин, ние с тебе чудничко ще се разберем. Чао! Чао, бейби.

В ресторанта двамата с Лиса напълнихме чиниите си с връх и седнахме обърнати към морето да ядем.

— Калпана е готина — каза ми тя между хапките. — Адски е саркастична понякога и е страшно амбициозно момиче, недей да бъркаш за това, но е пряма и истински приятел. Когато ми каза за тази работа с прослушванията, веднага се сетих за теб. Помислих си, че ти може би… ще се справиш…

— Благодаря. — Погледнах я в очите. Опитвах се да разчета мислите й. — Признателен съм ти. Искаш ли да си мой партньор в това?

— Да — отвърна бързо тя. — Надявах се… Надявах се, че ще искаш.

— Можем да си поделим работата — предложих. — Не мисля, че ще имам проблеми с набирането на чужденци за снимки, но не ми се занимава с останалото. Ти можеш да го вършиш, ако искаш. Можеш да организираш превоза им, да се грижиш за тях на снимачната площадка, да им плащаш и прочие. Аз ще ги навивам, оттам нататък ги поемаш ти. Ще се радвам да работя с теб, ако те интересува.

Тя се усмихна. Усмивката й беше добра — от онези, които ти се иска да съхраниш.

— С най-голямо удоволствие — отвърна тя възторжено и се изчерви под загара. — Наистина имам нужда да се заема с нещо, Лин, и мисля, че съм готова. Когато Калпана ми подметна за това с кастинга, исках да се хвана веднага, но много се притеснявах да се заема сама. Благодаря ти.

— Няма защо. Как върви между теб и Абдула?

— Мммм — промълви тя, докато дояждаше хапката си. — Аз не работя, ако ме разбираш, и това е много. Не работя в Двореца и не се друсам. Той ми даде пари. Много пари. Не знам откъде ги има. Не ми пука. Не бях виждала толкова пари накуп, откакто съм жива. В сейф са, в метален сейф. Той ми ги даде и ме помоли да му ги пазя и да харча от тях, когато имам нужда. Беше много страшно, като… Знам ли… все едно това е завещанието му или нещо такова.

Вдигнах несъзнателно вежда, озадачен. Тя улови физиономията ми, поразмишлява и откликна:

— Лин, имам ти доверие. Ти си единственият в този град, на когото имам доверие. Странно, Абдула е този, който ми даде пари и въобще, и мисля, че го обичам по някакъв налудничав начин, но му нямам доверие. Не е ли ужасно да кажеш такова нещо за мъжа, с когото живееш?

— Не.

— Ти имаш ли му доверие?

— Бих му поверил живота си.

— Защо?

Поколебах се. Думите така и не ми идваха. Нахранихме се и се облегнахме назад, загледани в морето.

— Преживели сме някои неща — заговорих след малко. — Но не е само това. Имах му доверие още преди всички те да се случат. Не знам на какво се дължи. Сигурно един мъж се доверява на друг, когато открива в него достатъчно от себе си. Или може би, когато вижда у него качества, каквито мечтае да притежава.

Умълчахме се — и двамата бяхме тревожни и упорито изкушавахме съдбата, всеки по свой си начин.

— Готова ли си? — попитах я. В отговор тя кимна. — Хайде на кино.

Последвахме черните ластари на кабелите, излизащи от фургоните генератори пред хотела. Те ни отведоха през един страничен вход и покрай цяло шествие от суетящи се асистенти до банкетната зала, наета за снимките. Помещението беше пълно с хора, мощни прожектори, ослепителни рефлекторни панели, камери и купища оборудване. Секунди след като влязохме, някой извика „Тишина, моля!“ и започна шумен музикален спектакъл.

Индийските филми не са по вкуса на всекиго. Някои от чужденците, с които общувах, ми казваха, че мразят калейдоскопичната бъркотия на музикалните епизоди, избухващи най-неочаквано между ридаещи майки, въздишащи влюбени и злодеи побойници. Разбирах ги, но не бях съгласен. Преди година Джони Пурата ми каза, че в предишните си животи трябва да съм бил поне шест различни индийски личности. Приех го като голям комплимент, но чак когато видях за първи път как се снима боливудски филм, разбрах най-сетне какво точно искаше да ми каже. Влюбих се в песните, танците и музиката с цялото си сърце още от първия миг.

Продуцентите бяха наели два двехилядиватови усилвателя. Музиката кънтеше в банкетната зала, та чак костите ни тракаха. Цветовете бяха цветове на тропическото море. Милионите лампи — ослепителни като блестящо на Слънцето езеро. Лицата бяха красиви като лицата от релефите по храмовите стени. Танците — безумие от буйно, възторжено сладострастие, комбинирани с древни класически умения. И цялото невероятно последователно изразяване на любовта и живота, на драмата и комедията, бе препредадено чрез деликатното пестеливо изящество на грациозна ръка или изкусителното намигане на око.

Гледахме цял час как танцьорите репетираха, усъвършенстваха танца и накрая го заснеха. По време на почивката Калпана ме представи на Клиф де Суза и Чандра Мехта, двама от четиримата продуценти на филма. Де Суза беше висок, къдрав трийсетгодишен мъж от Гоа с обезоръжаваща усмивка и устремна походка. Чандра Мехта гонеше четирийсетте. Беше пълен, но това не го притесняваше — един от онези едри мъже, които растат на размери, за да съответстват на представата за собствената си важност. Харесах ги и двамата и въпреки че имаха много работа и не можахме да разговаряме дълго, тази първа среща беше сърдечна.

Предложих на Лиса да я закарам до града, но тя се беше уговорила да пътува с Калпана и реши да изчака. Дадох й номера на телефона в новия ми апартамент и й казах да ми се обажда, ако й потрябвам. На излизане видях във фоайето Кавита Сингх. През последните няколко месеца и двамата бяхме толкова заети, тя — с писането на статии за престъпления, а аз — с извършването им, че не се бяхме виждали много отдавна.

— Кавита! — извиках след нея и се втурнах да я настигна. — Точно жената, която исках да видя! Репортер Номер едно на бомбайския вестник Номер едно! Как си? Изглеждаш… прекрасно.

Беше облечена в копринен костюм с панталон с цвят на избелена кост. Носеше ленена чанта със същия цвят. Едноредното сако имаше дълбоко деколте и си личеше, че под него е гола.

— О, я стига! — смутена отсече тя ухилено. — Това ми е най-убийственият тоалет. Трябваше да интервюирам Васант Лал. Сега излизам.

— Движиш се сред много влиятелни кръгове. — Спомних си снимките на политика популист. Изказванията му, подстрекаващи към насилие в града, бяха довели до бунтове, палежи и убийства. Всеки път, когато го видех по телевизията или попадах на поредната му фанатична реч във вестника, той ме подсещаше за жестокия безумец, нарекъл се Сапна — легална политическа версия на убиеца психопат.

— Горе в апартамента му беше същинско змийско гнездо, баба, казвам ти. Но си направих интервюто. Той има слабост към големите цици. — Тя притисна пръст до устните ми. — Не казвай нито дума!

— Хей! — вдигнах аз ръце и заклатих глава, за да я усмиря. — Аз… нищичко не казвам, йаар. Абсолютно нищичко. Аз гледам, ако нямаш нищо против, и ми се ще да имах три очи, но за казване — нищо не казвам!

— Копеле такова! — процеди тя, като се смееше през стиснатите зъби. — Ужас, какво става с тоя свят, човече, щом един от големците на града не иска да говори с теб, но дава двучасово интервю на циците ти? Мъжете са перверзни копелета, не мислиш ли?

— Тук ме хвана, Кавита — въздъхнах.

— Шибани прасета, йаар.

— Не мога да го оспоря. Като си права, значи си права.

Тя ме изгледа подозрително.

— Ти какво така стана толкова сговорчив бе, Лин?

— Слушай, къде отиваш?

— Какво?

— Къде отиваш? Сега.

— Смятах да хвана такси до града. Сега живея близо до фонтан „Флора“.

— Какво ще кажеш да те закарам с мотора? Искам да поговорим. Искам да ми помогнеш в един проблем.

Кавита не ме познаваше добре. Очите й бяха с цвета на кората на канелено дърво, изпъстрени със златни искрици. Тя ме огледа с тези очи от горе до долу. Съдебномедицинският преглед не успя да й вдъхне точно вдъхновено доверие.

— Какъв проблем? — попита.

— Свързан с едно убийство — отвърнах. — Искам да напишеш за това статия за първа страница. Ще ти разкажа всичко у вас. А по пътя ти можеш да ми разкажеш за Васант Лал — ще трябва да ми крещиш от задната седалка, за да го изкараш от мислите си, на?

Около четирийсет минути по-късно седяхме в нейния апартамент на четвъртия етаж в сграда без асансьор в края на квартал „Форт“, до фонтана „Флора“. Беше малко апартаментче със сгъваемо легло, нещо като кухня и стотина шумни съседи. Затова пък можеше да се похвали с разкошна баня, достатъчно голяма, че да побере пералня и сушилня и да остане достатъчно място. Имаше и балкон със старинен парапет от ковано желязо, гледащ към оживения широк площад около фонтана.

— Той се казва Ананд Рао — започнах да й разказвам, отпивайки от силното еспресо, което тя ми приготви. — Делеше колиба в бордея с един мъж на име Рашид. Бяха ми съседи, когато живеех там. После жената на Рашид и сестра й дойдоха от тяхното село в Раджастан. Ананд се изнесе, за да има място за Рашид и сестрите.

— Чакай малко — прекъсна ме Кавита. — По-добре да го запиша.

Тя стана и отиде до голямо бюро, отрупано с най-различни неща. Взе бележник, химикалка и касетофон. Беше се преоблякла в свободни шалвари и потник. Докато я гледах как ходи и следях бързите й, целенасочени, грациозни движения, за пръв път осъзнах колко е красива. Когато се върна, нагласи касетофона и се настани, подвила крака на креслото, готова да пише, тя забеляза как я гледам.

— Какво? — попита.

— Нищо — усмихнах се. — И така, Ананд Рао се запознал с жената на Рашид и със сестра й и те му станали симпатични. Били срамежливи, но приветливи, весели и мили. Сега си мисля, чета го между случките, че Ананд си паднал малко по сестрата. Както и да е, един ден Рашид казва на жена си, че единственият начин да си уредят живота и да отворят малкото магазинче, за което мечтаят, е той да си продаде бъбрека, единия си бъбрек, в една частна болница, за която знае. Тя не е съгласна, но той успява да я убеди, че това е единственият им шанс. Е, връща се той от болницата, и й казва, че има една добра новина и една лоша. Добрата е, че определено искат бъбрек. Лошата — че не искат мъжки бъбрек, а бъбрек от жена.

— Така — въздъхна Кавита, клатейки глава.

— Да. Онзи бил принц. Както И да е — жена му е уплашена, обяснимо, но Рашид я убеждава и тя се съгласява на операцията.

— Знаеш ли къде се е случило? — попита Кавита.

— Да. Ананд Рао проверил всичко и съобщил на Касим Али, първенеца на бордея, пълни подробности. Е, след като жената на Рашид се връща от болницата, Ананд чува за случилото се и побеснява. Той познава добре Рашид — делили са колиба две години, нали си спомняш, и знае, че той е мошеник. Търси му сметка, но не стигат доникъде. Рашид страшно се възмущава, полива се с газ и казва на Ананд Рао да го запали, щом не му вярва и го мисли за толкова лош. Ананд го предупреждава да се грижи за жените и го оставя.

— Кога се е случило това?

— Операцията е била преди шест месеца. По-късно Рашид казва на жена си, че двайсет пъти е ходил в болницата да продаде и своя бъбрек, но не го искали. Казва й, че парите, получени за нейния, стигат само наполовина, за да си купят магазинчето. Казва й, че все още търсят бъбреци от жени, и започва да я навива да продадат бъбрека на сестра й. Жената е против, но Рашид обработва малката сестра — казва й, че ако не си продаде бъбрека, жена му е продала нейния напразно. Най-накрая жените отстъпват. Рашид изпраща малката сестра в болницата и тя се връща без един бъбрек.

— Ама че тип! — измърмори Кавита.

— Да. На мен никога не ми е бил симпатичен. Той е от онези хора, за които усмивката е тактика, не че наистина чувстват нещо, когато се усмихнат. Както се усмихват шимпанзетата.

— И какво стана? Сигурно е избягал с парите?

— Да. Рашид взел парите и избягал. Двете сестри били съкрушени. Здравето им се влошило и бързо рухнало. Накрая свършили в болницата. Първо едната, а после и другата изпаднала в кома. Лежали една до друга в болничните си легла и ги обявили за мъртви само с няколко минути разлика. Ананд бил там заедно с още неколцина от бордея. Присъствал, когато завили лицата им с чаршафите. После изтичал навън, полудял от гняв и… чувство за вина, предполагам, и тръгнал да търси Рашид. Знаел всичките дупки, където той пие. Когато го намерил, Рашид лежал в яма с нечистотии и спял след поредния гуляй. Бил платил на някакви деца да гонят плъховете от пияното му тяло. Ананд ги изпъдил, седнал до Рашид и го заслушал как хърка. После му прерязал гърлото и изчакал, докато кръвта спряла да тече.

— Гадна работа — измърмори Кавита, без да вдига поглед от бележника.

— Така е. Така си е. Ананд се предал и направил пълни самопризнания. Обвинен е в убийство.

— И ти искаш аз да…

— Искам да напишеш статия за първа страница. Искам да създадеш нещо като народно движение около него и ако наистина го осъдят, а те със сигурност ще го осъдят, да се наложи да проявят малко снизхождение. Искам той да има подкрепа, докато е в затвора, и да го осъдят на възможно най-малко години затвор.

— Много искаш.

— Знам.

— Е… — тя се намръщи. — Историята е интересна, но трябва да ти кажа, Лин, че всеки ден при нас постъпват купища такива истории. Подпалване на съпруги, убийства за зестра, детска проституция, робство, убийства на бебета — момичета — в тази страна се води война срещу жените, Лин. Това е борба до смърт и умират най-вече жените. Искам да помогна на твоя човек, но не виждам това да излезе на първа страница, йаар. А и аз няма как да прокарам нещо на първа страница. Аз самата съм нова там, не забравяй.

— Има и още нещо — настоях. — Най-върховното в историята е, че сестрите не умрели. Половин час след като ги обявили за мъртви, жената на Рашид се размърдала под чаршафите. Минути по-късно и сестра й помръднала и изстенала. Днес те са живи и здрави. Колибата им в бордея се е превърнала в нещо като светилище. Хора идват от целия град да видят възкръсналите сестри чудо. По-хубаво нещо не се е случвало в цялата история на бордея. Въртят страхотна търговия с поклонниците. А сестрите са толкова богати, колкото никой не е и мечтал. Хората ги замерят с пари — по рупия, по две — и те се трупат. Сестрите са основали благотворителен фонд за изоставени съпруги. И мисля, че тяхната история, възкресението, заслужава да изскочи на първа страница.

— Арей йаар баба! — възкликна Кавита. — Значи, първо трябва да ме заведеш при жените. Те са ключовите фигури. После трябва да интервюирам Ананд Рао в затвора.

— Ще те заведа.

— Не — настоя тя. — Трябва да говоря с него сама. Не искам ти да му подсказваш и той да ти откликва. Искам да видя как ще издържи сам. Щом ще организираме кампания в негова полза, той ще трябва да отстоява себе си сам, йаар. Но ти можеш да говориш с него преди това и да подготвиш пътя преди моето интервю. Ще се опитам да си уредя среща с него до две-три седмици. Имам много работа.

Два часа обсъждахме кампанията и аз отговорих на многобройните й въпроси. Оставих я в щастливия, въодушевения вихър на напрежение и целенасоченост. Отидох право в Нариман Пойнт и си купих гореща вечеря в един от фургоните за бързо хранене, паркирани на плажа. Но апетитът ми не беше толкова голям, колкото ми се струваше, и не можах да изям и половината. Слязох до скалите да си изплакна ръцете в морската вода, съвсем близо до мястото, където преди три години ми се беше представил Абдула.

Думите на Кадер отново заплаваха по бързия и плитък поток на мислите ми: „Грешна постъпка по правилни подбуди“… Помислих си за Ананд Рао в затвора „Артър Роуд“, за голямото спално помещение с надзирателите и телесните въшки. Потръпнах и изтръсках мисълта по вятъра. Кавита ме беше попитала защо случаят с Ананд Рао е толкова важен за мен. Не й казах, че е идвал при мен, преди да извърши убийството, само седмица преди да пререже гърлото на Рашид. Не й казах, че съм го отрязал и обидил, че съм унижил дилемата му, като съм му предложил пари. Замазах отговора и я оставих да мисли, че просто се опитвам да постъпя правилно и да помогна на приятел.

Кадербай някога бе казал, че всяка добродетелна постъпка е вдъхновена от мрачна тайна. Може и да не беше вярно за всеки, но за мен си беше така. Малкото добро, което бях направил на света, винаги влачеше подире си сянката на тъмно вдъхновение. Това, което знам сега, а тогава не го знаех, е, че в крайна сметка мотивът има много по-голямо значение за добрите дела, отколкото за лошите. Когато цялата вина и срам за лошото, което сме извършили, престанат да ни измъчват, стореното добро е онова, което може да ни спаси. Но тогава, когато заговори спасението, потулените тайни и срамът за стореното зло се измъкват от сенките и се вкопчват в нас — тези мрачни мотиви за добрите ни дела. Най-стръмно е изкачването към изкуплението, когато стореното добро е омърсено от таен срам.

Но тогава не знаех това. Измих си ръцете в студеното безразлично море и съвестта ми остана мълчалива и далечна като немите и недостижими звезди.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Употребяваните паспорти, които ние, фалшификаторите и контрабандистите от занаята, наричахме „книги“, трябваше да минат проверка, преди да бъдат продадени или използвани от черноборсаджиите. Винаги съществуваше възможността наркоманите, бегълците или изпадналите чужденци, продали паспортите си на нашите агенти, да бъдат издирвани за някое сериозно закононарушение в собствената им или в друга страна. Немалко контрабандисти бяха залавяни по този начин. Купуваха си паспорти, преправяха си ги и поемаха на мисия само за да ги арестуват на някое чуждестранно летище, защото собствениците им са издирвани за убийство, кражба или различни обвинения за контрабанда. За да останат клиентите доволни и нищо да не застрашава куриерите ни, Абдул Гани подлагаше всеки новозакупен или откраднат паспорт на двустепенна проверка.

Митничар с достъп до компютъра на бомбайското международно летище осигуряваше първия филтър. По избрано от него време и на посочено от него място му давахме лист със страната на издаване, номера и оригиналното име от всеки паспорт, който трябваше да се провери. Ден — два по-късно той връщаше листа със задраскани данни на тези, които фигурираха в компютъра му. Някои паспорти не вършеха работа, защото за собствениците им бяха издадени международни заповеди за арест. Други — защото собственикът им беше под подозрение: намек за връзки с нелегална търговия на наркотици или оръжия, или политическа връзка, която изнервяше службите за сигурност. Каквито и да бяха причините, тези паспорти не можеха да бъдат продадени на черно или използвани от куриерите на Гани.

Но и тези „книги“ си имаха приложения. Можеше да се ползват, като се махаха шевовете и чистите страници се влагаха в някой друг паспорт. Вътре в Индия се използваха и за други неща. Въпреки че чужденците бяха длъжни да представят паспортите си за попълване на С формуляра, когато се регистрираха в хотел, във всеки град имаше местенца, където не бяха чак толкова придирчиви към приликата или липсата й между паспорта и приносителя му. В тези хотели всеки паспорт вършеше работа. Въпреки че с такъв прецакан паспорт не можеше да излезе от Индия, един мъж или жена можеше да го ползва, за да се придвижва спокойно вътре в страната и да покрие минимума законови изисквания, които законопослушните хотелски управители бяха длъжни да спазват.

Чистите книги, които минаваха митническата проверка, минаваха през втори филтър в офисите на въздухоплавателните компании. Всички най-големи компании си имаха собствени списъци с криминално издирвани или прецакани паспорти. Включването на име и номер на паспорта в списъка можеше да се дължи на всичко — от лош кредитен рейтинг или измами на аеролинии до всякакви инциденти с грубиянско поведение на пътник в самолета. Съвсем естествено, когато контрабандистите заминаваха, за да вършат престъпленията си, те искаха да избегнат всякакво внимание извън рамките на най-повърхностното и рутинното от страна на персонала на компанията, митницата или полицията. Прецаканият паспорт, независимо по каква причина, не им вършеше работа. Агентите на Абдул Гани в офисите на повечето големи авиокомпании в Бомбай проверяваха номерата и имената на придобитите от нас паспорти и докладваха кои са прецакани. Чистите книги, които минеха и през двата филтъра — малко по-малко от половината придобити — биваха продавани или използвани от куриерите на Кадер.

Клиентите, които купуваха нелегалните паспорти на Гани, се деляха на три основни категории. Първите бяха икономически бежанци — хора, прогонени от земите си от глада или решили да търсят по-добър живот в нова страна. Имаше турци, които искаха да работят в Германия, албанци, които искаха да работят в Италия, алжирци, които искаха да работят във Франция, и хора от няколко азиатски страни, които искаха да работят в Канада и Съединените щати. Семейство, група семейства, а понякога и цяло село събираха оскъдните си припечелени пари, за да купят един от паспортите на Абдул и да пратят любимия син в някоя от обетованите земи. След като заминеше, той се хващаше на работа, за да върне заема и по-нататък да купи нови паспорти за други млади мъже и жени. Паспортите вървяха на цена между пет и двайсет и пет хиляди долара. Мрежата на Кадербай продаваше всяка година по около стотина от тези паспорти на бедността и годишната му печалба от тях, като се извадят всички разноски, беше повече от един милион долара.

Политическите бежанци съставяха втората категория клиенти. Катаклизмите, които пращаха тези хора в изгнание, често бяха жестоки. Те бяха жертви на войни и конфликти на обществена, верска и етническа основа. Понякога катаклизъмът беше законен — хиляди жители на Хонконг, непризнати за британски граждани, ставаха потенциални клиенти с едно драсване с писалка, когато през 1984 г. Великобритания подписа намерението си да върне на Китай колониалното си владение след тринайсетгодишен период на суверенитет. По цял свят по всяко време имаше двайсет милиона бежанци, живеещи в лагери и приюти. Паспортните агенти на Абдул Гани никога не оставаха без работа. Една нова „книга“ струваше на тези хора от десет до петдесет хиляди долара. По-високите цени се определяха от по-големите рискове при промъкването във военни зони и по-голямата нужда да избягаш от тях.

Третата група клиенти за незаконните „книги“ на Абдул бяха престъпниците. Понякога тези престъпници бяха хора като мен — крадци, контрабандисти, наемни убийци, които имаха нужда от нова самоличност, за да са една крачка пред полицията. Специалните клиенти на Абдул Гани обаче бяха мъже, които по-скоро строяха затвори и ги пълнеха, отколкото да лежат в тях. Те бяха диктатори, лидери на военни преврати, тайни полицаи и бюрократи от корумпирани режими, принудени да офейкат, след като се разкриеха престъпленията им или режимът паднеше. Един угандийски бежанец — мъж, с когото контактувах лично — беше откраднал повече от един милион долара, отпуснати от международни валутни агенции за строеж на важни учреждения, включително на детска болница. Болницата така и не била построена. Вместо това болните, ранените и умиращите деца били извозвани в един далечен лагер и оставяни сами да се оправят. На уговорената от мен среща в Киншаса, Заир, мъжът ми плати двеста хиляди долара за две „книги“ — идеален, съвсем чистичък швейцарски паспорт и оригинален, непокътнат канадски — и замина благополучно за Венецуела.

Агентите на Абдул в Южна Америка, Азия и Африка влизаха във връзка с незаконни присвоители, мъчители, мандарини и висши военни, подкрепяли рухнали тирании. Връзките с тях ме караха да изпитвам гневен срам повече от всичко, което бях вършил на служба при Кадербай. На младини, когато живеех свободно, се бях отдал на писане на памфлети и статии за вестници. Години наред проучвах и изобличавах престъпленията и нарушенията, извършвани от подобни хора. Излагах себе си на риск, подкрепяйки стотици яростни сблъсъци с полицията по време на протестите срещу тях. Все още чувствах старата омраза и задушаващ гняв, когато общувах с тях. Но животът, който познавах, вече го нямаше. Аз също бях издирван. И за моята глава беше определена цена. Бях гангстер, живеех ден за ден и само Съветът на Кадеровата мафия стоеше между мен и изтезанията в затвора.

И така, аз играех ролята си в мрежата на Абдул Гани и помагах на закоравели убийци да се измъкват от смъртните си присъди — каквито бяха изпълнявали над толкова много хора и каквито самите те бяха заслужили. Това ми беше противно, те също ми бяха противни и им го показвах. При всяка сделка ги притисках до стената и гневът, който предизвиквах у тях, бе моята малка утеха. Те ме нервираха със своите пазарлъци, тези нарушители на човешките права, самодоволни и възмутени, че трябва да харчат парите, изтръгнати от устата на хората. Но в края на краищата всичките се огъваха и приемаха условията ни. И добре плащаха.

Никой друг в мрежата на Кадербай като че не споделяше моето възмущение. Сигурно няма друг кръг, по-цинично настроен към политиката и политиците, от този на професионалните престъпници. Според техните възгледи всички политици са безскрупулни и корумпирани и всяка политическа система е в услуга на силните богати над беззащитните бедни. В известен смисъл с времето и аз започнах да споделям тази идея, защото познах опита, на който почива тя. Затворът ни беше запознал отблизо с нарушенията на човешките права и всеки ден съдът потвърждаваше онова, което бяхме научили за закона: богатите във всяка страна и във всяка система винаги получават най-голямата справедливост, която може да бъде купена с много пари.

От друга страна, престъпниците от мрежата на Кадер проявяваха някакъв егалитаризъм, който би изпълнил комунистите и християните гностици с възхитена завист. Те не отдаваха никакво значение на цвета на кожата, вероизповеданието, расата или политическата ориентация на клиентите и не ги съдеха, когато ги разпитваха за миналото им. Всеки живот, без значение невинен или покварен, бе сведен до един — единствен въпрос: доколко наложително се нуждаеш от „книгата“? Отговорът определяше тарифата и всеки клиент, който имаше пари да плати, се прераждаше без минало и без грехове в момента на сделката. Никой клиент не беше по-добър, нито по-лош от другите.

Абдул Гани, подтикван от най-чистия аморален дух на пазарните сили, обслужваше нуждите на генерали, наемници, присвоители на обществени фондове и разпитвачи — убийци без ни най-малък намек за смут или порицание. Тяхната свобода всяка година носеше по около два милиона долара чиста печалба. Но въпреки че не се гнусеше етически от източниците на доходите, Абдул Гани беше религиозен и суеверен, що се отнасяше до харченето. Всеки долар, спечелен от спасяването на тази отровна клиентела, отиваше за програма за подпомагане на бежанците, създадена от Кадербай за иранците и афганците, прогонени от родните си места от войната. Всеки паспорт, закупен от военните диктатори и техните апаратчици, купуваше още петдесет паспорта, лични карти или документи за пътуване за ирански и афгански бежанци. Така в един от онези душевни лабиринти, които съдбата обича да изгражда около алчността и страха, високите цени, плащани от тираните, спасяваха мнозина пострадали от тиранията.

Кришна и Вилу ме научиха на всичко, което знаеха за паспортния занаят. С времето започнах да експериментирам и да си създавам нови самоличности с американски, канадски, холандски, немски и британски „книги“. Работата ми не беше добра колкото тяхната и никога нямаше да бъде. Добрите фалшификатори са художници. В артистичните им виждания нарочно и творчески положеното петно, придаващо на всяка страница фалшивата й автентичност, трябва да присъства не по-малко от точността на променените или изфабрикувани подробности. Всяка страница, създадена от тях, е миниатюрно живописно платно, малко изражение на тяхното изкуство. Точният ъгъл на един леко изкривен печат или лекото размиване на друг са също толкова важни за тези малки платна, колкото и формата, разположението и цвета на една паднала роза в картина, сътворена от велик майстор. Ефектът, без значение доколко умело е постигнат, винаги се ражда от интуицията на художника. А на интуиция не можеш да се научиш.

Вместо това моите умения намираха израз в историите, които трябваше да се измислят за всяка новосъздадена „книга“. Те често попълваха прекъсвания, продължили месеци и дори години в данните за пътувания, отбелязани в паспортите, които купувахме от чужденците. Някои бяха просрочили визите си и това нарушение трябваше да бъде изтрито от паспорта, преди да бъде използван отново. След като сложехме изходен печат от бомбайското летище преди датата на изтичане на визата, аз се залавях да измисля история на движението от страна в страна за всеки паспорт, използвайки банката от изходни и входни печати, създадена от Вилу. Малко по малко подновявах всяка „книга“ и накрая й слагах нова виза за Индия и входен печат от бомбайското летище.

Веригата от влизания и излизания, свързваща тези дупки във времето, винаги бе внимателно обмисляна. Кришна и Вилу имаха библиотека с бордови дневници на най-големите авиокомпании и списъци на всички полети за и от Европа, Азия, Африка и двете Америки с датите и часовете на излитане и пристигане. Ако слагахме печат в британски паспорт, който потвърждаваше, че притежателят му е пристигнал в Атина на четвърти юли, да кажем, бяхме сигурни, че самолет на Бритиш Еъруейс е кацнал на този ден на атинското летище. По този начин всеки паспорт съдържаше лична история на пътувания и преживявания, подкрепена от данни, графици и подробности за времето. Те осигуряваха на новия му собственик правдоподобна лична история.

Първата ми проверка на паспортите, които бях изработил за себе си, беше по вътрешния трансферен маршрут, известен като двойното прехвърляне. Хиляди ирански и афгански бежанци в Бомбай се опитваха да намерят убежище в Канада, Австралия, Щатите и другаде, но правителствата на тези страни отказваха да ги приемат. Ако успееха да кацнат там, можеха да обявят, че търсят убежище и да се подложат на процедурата за приемане или отхвърляне на молбата им. Тъй като те наистина бяха политически бежанци и наистина търсеха убежище, исканията им често бяха удовлетворявани. Номерът беше първо да ги закараме в Канада, Швеция или някоя друга държава по избор.

Използвахме системата на двойното прехвърляне. Когато иранци и афганци се опитваха да купят в Бомбай билети за страните, в които щяха да търсят убежище, искаха от тях да покажат валидни визи за тези страни. Но те не можеха да ги получат легално, а фалшивите визи бяха неприложими, защото веднага ги проверяваха в регистъра на консулството. Затова аз купувах билет за Канада или Швеция с фалшива виза. Мен — гора, добре облечен чужденец с европейска външност — никога не ме подлагаха на нещо повече от бегла проверка.

Никой не си правеше труда да проверява дали визата ми е истинска. Бежанецът, на когото помагах, си купуваше билет за вътрешния полет на същия самолет, от Бомбай за Делхи. При качване получавахме бордови пропуски — моят беше зелен, международен, а неговият — червен, вътрешен. Вече във въздуха си сменяхме пропуските. На летище Делхи позволяваха само на хората със зелени пропуски да останат на борда. Стиснал в ръка вътрешния пропуск, аз слизах и оставях бежанеца да продължи за Канада или Швеция, или която и да е избрана дестинация. Щом пристигнеше, той щеше да обяви, че търси политическо убежище и щеше да започне процедурата за признаване. В Делхи можех да преспя в петзвезден хотел и после да купя пак билет, за да повторя процеса „двойно прехвърляне“ с друг бежанец по маршрута Делхи — Бомбай.

Системата работеше. През онези години прехвърлихме стотици ирански и афгански лекари, инженери, архитекти, академици и поети в избраните от тях страни.

За едно „двойно прехвърляне“ получавах три хиляди долара и известно време извършвах по две прехвърляния месечно. След три месеца летене с международни полети от Бомбай до Делхи, Калкута, Мадрас и обратно, Абдул Гани ме прати на първата ми международна куриерска мисия. Отнесох пакет с десет паспорта до Заир. Със снимките на получателите, пратени от Киншаса, Кришна и Вилу бяха сътворили от паспортите идеални фалшиви „книги“. Запечатахме ги в найлон, залепих ги с тиксо за тялото си под три пласта дрехи и полетях към горещия и добре въоръжен хаос на международното летище в Киншаса.

Мисията беше опасна. По онова време Заир беше неутрална ничия земя между кървавите войни — подстрекавани от Великите сили — бушуващи в Ангола, Мозамбик, Намибия, Судан, Уганда и Конго. Страната беше личният феод на очевидно побъркания диктатор Мобуту. Процент от печалбата от всяко престъпление в кралството влизаше в джоба му. Мобуту беше любимец на западните сили, защото купуваше всички скъпи оръжия за убиване, които те му предложеха. И да са били загрижени, че ги насочва срещу профсъюзни активисти и други социални реформатори в родината си, публично те никога не изразиха тревогата си. Западните правителства посрещаха диктатора на разкошни кралски и президентски приеми, докато стотици мъже и жени бяха изтезавани до смърт в неговите затвори. Същите правителства ме преследваха чрез международното полицейско разузнаване Интерпол и нямах никакво съмнение, че техният съюзник с най-голямо удоволствие би ме довършил вместо тях — като премия, така да се каже — ако паспортната мисия се провалеше и ме арестуваха в неговата столица.

Но въпреки това безумието на Киншаса ми хареса — град, който процъфтяваше като отворен пазар за търговията на всевъзможна контрабанда: от злато и наркотици до ракетни установки. Градът беше пълен с наемници, бегълци, престъпници, черноборсаджии, спекуланти и сурови опортюнисти с разярени погледи от цяла Африка. Там се чувствах като у дома си и бих останал и по-дълго, но трябваше да предам паспортите и да ми изплатят сто и двайсетте хиляди долара. Парите бяха на Кадербай и исках да ги предам колкото се може по-бързо. Хванах първия обратен полет за Бомбай и докладвах на Абдул Гани.

От тази мисия спечелих десет хиляди американски долара, добих впечатление за терена и се запознах с африканския клон на мрежата на Гани. Опитът си струваше риска, мислех тогава. Парите не бяха важни. Бих се хванал и за половината сума или дори по-малко. Знаех, че животът на повечето хора в Бомбай протичаше много по-евтино.

Нещо повече, имаше я и опасността. За някои опасността е вид наркотик или дори афродизиак. Като беглец, живеещ всеки ден и всяка нощ със страха, че ще бъда убит или заловен, за мен опасността бе нещо друго. Тя беше едно от копията, с което убивах дракона на стреса. Тя ми помагаше да заспя. Когато отивах на опасни места и вършех опасни неща, ме заливаше нов и по-различен страх. Този нов страх заглушаваше ужаса, който твърде често ме тревожеше, докато бях буден. Когато изпълнех задачата и новият страх утихнеше и си отидеше, аз се задавях от изтощен покой.

И не бях сам в тази жажда за опасни задачи. Докато работех, срещнах други агенти, контрабандисти и наемници, чиито трескави погледи и подпалени от адреналина рефлекси бяха същите като моите. Точно като мен всички те бягаха от нещо, което не можеха да забравят и срещу което не можеха да се изправят. И само парите от опасността, спечелени от безразсъден риск, им помагаха да избягат за няколко часа и да заспят.

Последваха второ, трето, четвърто пътуване до Африка без инциденти. Използвах три различни паспорта, всеки път заминавах и пристигах на различно международно летище и ползвах вътрешните линии за Бомбай. Полетите с двойно прехвърляне между Делхи и Бомбай продължиха. Задачите за специалисти, които изпълнявах заедно с валутните дилъри на Халед и някой от търговците на злато, ми отваряха достатъчно работа — през повечето време, за да не мисля твърде много и за Карла.

В края на мусона посетих бордея и придружих Касим Али на всекидневната му обиколка. Докато проверяваше отводнителните канали и нареждаше повредените колиби да се поправят, си спомних как му се възхищавах и зависех от него, когато живеех в коптора. Вървейки до Касим Али, обут с новите си кубинки и черни джинси, аз гледах как силни младежи, босоноги и облечени с лунги, копаеха и стържеха с ръце като мен някога. Гледах ги как укрепват оцелелите стени и прочистват запушените канали, за да остане сух бордеят до края на дъждовете. И им завиждах. Завиждах им за това колко важна работа вършат и за ревностната им отдаденост. Някога толкова добре я познавах — тази пламенна и безрезервна отдаденост. Спечелвах гордите и благодарни усмивки на тукашните жители, когато свършехме мръсната работа. Но този живот за мен беше свършил — и неговите добродетели и безценни утехи бяха далечни и невъзвратими като живота, който познавах и загубих в Австралия.

Може би усещайки мрачното ми настроение, Касим ни насочи към откритата площ, където Прабакер и Джони се занимаваха с първоначалната подготовка за сватбите си. Джони и десетина негови съседи издигаха скелета на шамиана — голямата шатра — където щяха да се проведат сватбените церемонии. По-нататък други мъже строяха малка сцена, където двойките щяха да седнат след обреда и да получават даровете си от роднини и приятели. Джони ме поздрави сърдечно и обясни, че Прабакер работи с таксито си под наем и ще се върне след залез-слънце. Обиколихме заедно скелета, огледахме конструкцията и обсъдихме относителните преимущества и цените на найлоновото и на памучното покритие.

С покана да пием чай Джони ме поведе към групата строители на сцената. Бившият ми съсед Джитендра ръководеше проекта. Изглежда беше преодолял мъката, която го омаломощаваше дълги месеци, след като холерната епидемия покоси жена му. Не беше як като преди — някогашното му шкембе се беше смалило до малка твърда могилка под фланелката му — но очите му отново грееха с надежда и усмивката му не беше насилена. Синът му Сатиш беше израснал бързо и изведнъж след смъртта на майка си. Когато се ръкувах с него, плъзнах в шепата му банкнота от сто рупии. Той я прие също така потайно и я пъхна в джоба на шортите си. Усмивката му беше сърдечна, но все още страдаше за смъртта на майка си. В очите му имаше пустота, черна дупка от скръб и потрес, която поглъщаше всички въпроси и не даваше отговори. Когато поднови работата си — режеше кокосово въже за мъжете, които овързваха бамбуковите колове — лицето му отново се вкамени. Познавах това изражение. Понякога го мярках, случайно, в огледалото — така изглеждаме, когато онази част от щастието, невинната и доверчивата, ни е отнета и ние обвиняваме себе си, оправдано или не, за загубата й.

— Ти знаеш ли откъде съм получил името си? — попита ме Джони, докато пиехме горещия и вкусен чай от бордея.

— Не — отвърнах с усмивка на смеха в очите му. — Никога не си ми разказвал.

— Родил съм се на тротоара, близо до пазара „Крофорд“. Майка ми имала местенце там, колибка от найлон и два пръта. Найлонът бил вързан за стената под едно табло за афиши. То било изпочупено и на него били останали само парчета от два афиша. От едната страна имало парче от киноафиш с името Джони. До него имало плакат с реклама за пури, с… да, позна! Била останала само думата Пурата.

— И на нея й харесало — продължих аз вместо него — и тя…

— … ме нарекла Джони Пурата. Родителите й, нали знаеш, те я изхвърлили. А мъжът, който бил моят баща, я зарязал и тя напълно се отказала и от двете фамилни имена за мен. Докато траели родилните мъки, докато ме раждала там, на тротоара, тя се взирала в тези думи, Джони Пурата, и го приела за поличба, прощавай за шегата. Тя беше много, много упорита жена.

Той загледа как на малката сцена Джитендра, Сатиш и останалите вдигаха плоски парчета шперплат на скелето, за да направят пода.

— Името е хубаво, Джони — казах аз след малко. — На мен ми харесва. И ти е донесло късмет.

Той се усмихна, а усмивката му премина в смях.

— Поне се радвам, че не е било реклама за слабително или нещо такова! — изтърси той. В отговор прихнах и разпръсках чая.

— Доста време се бавите с минаването под венчило — отбелязах, когато пак можех да говоря. — Защо така?

— Кумар… Та, той иска да се прави на преуспял бизнесмен и да даде зестра на всяка от дъщерите си. Ние с Прабакер му казахме, че не вярваме в тия неща. Не искаме зестра, разбираш ли, старомодно е, такива работи. Да ти кажа, таткото на Прабакер е на друго мнение. Прати от селото списък — списък с даровете, които си е намислил. Иска златен часовник — „Сейко“ автоматик — и ново колело, наред с другите неща. Моделът колело, което иска и си е избрал, ние му казахме, че е много голямо. Казахме му, че има къси крака и няма да стигат педалите, а камо ли земята, йаар ама той е пощурял по това колело. Както и да е, чакаме Кумар да събере цялата тая зестра. Сватбите са насрочени за последната седмица на октомври, преди всичките Дивали и така нататък.

— Тежка седмица ще е. Приятелят ми Викрам също ще се жени през тази седмица.

— Ти нали ще дойдеш на сватбите, Лин? — попита той леко навъсен. Джони беше човек, който услужваше на другите с безкористна щедрост. И както често става с такива хора, далеч не можеше да моли за услуги или да изразява желанията си със същата лекота.

— Не бих ги пропуснал за нищо на света! — разсмях се аз. — Ще дойда, накичен със звънчета! Съвсем буквално — като чуеш звън на звънчета, да знаеш, че идвам!

Когато го оставих, той разговаряше със Сатиш. Момчето слушаше съсредоточено и се взираше в лицето му с очи, безизразни като надгробна плоча. Спомних си как се беше вкопчило за крака ми в деня, когато Карла дойде при мен в бордея; как я беше одобрил със срамежлива, искрена усмивка. Споменът разряза умъртвеното ми сърце. Казват, че никога не можеш да се прибереш отново у дома и в това, разбира се, има много истина. Но и обратното е вярно. Ти трябва да се върнеш и винаги ще се връщаш, и никога не можеш да спреш да се връщаш, колкото и да се мъчиш.

Имах нужда да се развлека и поех с мотора към „Ар Кей филм студиос“ с пълна газ, като криволичех твърде начесто и твърде бързо между колите. Предния ден бях наел осем чужденци и ги пратих на Лиса. Не ми беше трудно да намирам и навивам чужденци за роли без реплики в боливудски филми. Същите тези немски, швейцарски, шведски и американски туристи, които биха реагирали недоверчиво и враждебно на индийски кастинг агенти, откликваха въодушевено на моите предложения. През годините, в които живях в бордея и работех като туристически гид, бях срещал всякакви чуждестранни туристи и си бях разработил стил на общуване с тях, с който бързо печелех доверието им. Този стил беше две части шоумен, две части ласкател и една част флиртаджия в съчетание с намек за немирство, снизхождение за аромат и щипка презрение.

Работата като туристически гид ми донесе и приятелства в няколко ключови ресторанта в „Колаба“. Години наред водех групите туристи в „Кафе Монегар“, „Пикадили“, бара за сокове на „Дипти“, „Едуард Осми“, ресторант „Мезбан“, „Апсара Кафе“, кафене „Странд“, „Идеал“ и други в туристическия район и ги насърчавах да си харчат там парите. Когато имах нужда от чужденци за епизодични роли в боливудски филми, обикалях тези кафенета и ресторанти. Собствениците, управителите и сервитьорите винаги ме посрещаха сърдечно. Щом видех подходяща група младежи и девойки, им отправях предложението за шанс да се снимат в индийски филм. С подкрепата на персонала обикновено за няколко минути спечелвах доверието и съгласието им. После се обаждах на Лиса Картър да уреди транспорта за следващия ден.

Системата работеше добре. За няколкото месеца, откакто се бяхме захванали, водещи студии и продуценти възлагаха на Лиса да подбира актьори. Намирането на най-скорошната група — чужденците, които наех вчера — беше първата ни работа за прочутото Ар Кей студио.

Бях любопитен да разгледам големия и престижен комплекс и щом минах през входната порта, духът ми се издигна до високите сиви платна на двукрилните ламаринени покриви. У Лиса Картър и хората като нея мечтаният свят на киното вдъхваше почти благоговение. Аз не тръпнех толкова пред света на филмите, но той определено ми действаше. Всеки път, когато влизах във въображаемото царство на киностудия, малка част от магията, която създава филмите, ме хващаше за душата и ме издигаше, сияещ от изненада над мрачното море, на което — твърде много и твърде често — приличаше животът ми.

Пазачите ме насочиха към звукоизолирана зала, където чакаха Лиса и нейната група германци. Бях уцелил почивката между снимките и заварих Лиса да поднася кафе и чай на младите чужденци. Те бяха настанени на две маси — две от няколкото, наредени около сцената сред декора, изобразяващ моден нощен клуб. Поздравих ги, разменихме си някакви любезности и Лиса ме отведе настрана.

— Как се справят? — попитах я, когато останахме насаме.

— Страхотни са! — отвърна радостно тя. — Търпеливи, непринудени и мисля, че се забавляват. Снимките ще са добри. Доста свестни хора изпращаш за последните две седмици, Лин. Студиата са много доволни. Бихме могли… ами, бихме могли, ние с тебе, да го разработим това.

— На теб ти допада, нали?

— И още как! — Тя ми се усмихна така, че бих почувствал усмивката и с тила си. После изражението й стана по-сериозно, решително — такава решителност забелязвате у хората, които вършат всичко по трудния начин, без надежда. Тя беше красива — красавица от калифорнийските плажове в плътската джунгла на Бомбай; мажоретка, която се беше измъкнала сама от смъртоносните пиявици на хероина и сибаритския задух на Двореца на Мадам Жу. Кожата й беше чиста и загоряла, небесносините й очи сияеха решително. Дългата й вълниста руса коса беше прибрана назад в елегантна прическа, подчертаваща благоприличието на скромния й кремав костюм с панталон. „Тя е победила хероина — усетих се, че мисли, когато я погледнах в очите. — Откачила се е от стафа.“ И изведнъж осъзнах колко е храбра и че нейната храброст — когато знаеш, че съществува и знаеш как да я видиш — беше осезаема и приковаваща като свирепата безлична заплаха в окото на тигър.

— Този ангажимент ми харесва — каза тя. — Харесват ми и хората, и работата. Този живот ми харесва. И мисля, че и на теб ще ти хареса.

— Ти ми харесваш — усмихнах се аз.

Тя се засмя, хвана ме подръка и ме поведе на разходка из снимачната площадка.

— Филмът се нарича „Панч Паапи“ — осведоми ме тя.

— Пет целувки…

— Не, паапи, не папи. Има игра на думи. Паапи означава крадец, а папи — целувка. Значи всъщност е „Петимата крадци“, но има шега — че е и „Пет целувки“, защото е романтична комедия. Главната женска роля се играе от Кими Каткар. Мисля, че е разкошна. Не е най-добрата танцьорка в света, но е красавица. В главната мъжка роля е Чънки Панди. Той би могъл да е добър, наистина добър, ако главата му не беше завряна толкова надълбоко в собствения му гъз.

— Докато сме на тая тема, Маурицио създавал ли ти е още неприятности?

— Не се е обаждал никакъв, но се тревожа за Ула. Няма я вече от цяло денонощие. Модена й се обади онзи ден вечерта, тя се разбърза и излезе. Той изплува за пръв път от седмици. Оттогава не съм я чувала, а обеща да се обади.

Разтърках чело и пригладих разрошената си коса.

— Ула знае какво прави — изръмжах. — Тя не е твой проблем, нито пък мой. Помогнах й, защото ме помоли. Защото я харесвам. Но тази история с Ула-Маурицио-Модена вече почва да ми писва, нали ме разбираш? Модена споменали й нещо за парите?

— Не знам. Може би.

— Ами, тях още ги няма и Модена също. Уличните момчета ми разказват. Маурицио обикаля навсякъде да го търси. И няма да се откаже, докато не го намери. И Ула не е по-долу. Шейсет хиляди долара — не са чак толкова много, но хората убиват и за по-малко. Ако Модена ги е взел, по-добре да не закача Ула, докато Маурицио го преследва.

— Знам, знам.

Изведнъж очите й изгубиха блясъка си и станаха тревожни.

— Не се безпокоя за Ула — каза тя тихо. — За теб се тревожа. Ако Модена се е върнал, трябва известно време да се движиш плътно с Абдула. Или с мен.

Тя ме погледна. Устните й бяха се превърнали в бели ивици, здраво стиснати около онова, което искаше да каже, ала не можеше или не успяваше.

— Разкажи ми за сцената — предложих й в опит да ни извадя от студения черен въртоп, в който се бе превърнал животът на Ула. — За какво се разказва в този филм?

— Това е нощен клуб или поне филмовата версия на такъв. Героят открадва скъпоценен камък от богат политик, мисля… нещо такова… и тича тук да се скрие. Гледа как момичето, Кими, изпълнява голям танцов номер, и се влюбва в нея. Когато идват ченгетата, тя скрива камъка в перуката си. Останалият филм е за това как той се опитва да се доближи до нея, за да си върне камъка.

Тя замълча и се загледа в лицето ми, опитваше се да разгадае изражението ми.

— Той е… сигурно мислиш, че е тъповат.

— Не, не мисля — засмях се. — Харесва ми. Харесвам всичко това. В реалността този тип просто ще я пребие и ще си прибере камъка. Може и да я застреля даже. Боливудската версия повече ми допада.

— И на мен — усмихна се и тя. — Много. Сглобиха всичко това от боядисано платно и тънички летви и то е… все едно създават мечти, нещо такова. Знам, че звучи лигаво, но говоря сериозно. Обичам този свят, Лин, и не искам да се връщам в другия.

— Хей, Лин! — провикна се глас зад гърба ми. Беше Чандра Мехта, единият от продуцентите. — Да ти се намира една минутка?

Оставих Лиса с немските туристи и отидох с Чандра Мехта под металната подпора, крепяща сложна конструкция с ярки прожектори. Той беше с бейзболна шапка, нахлупена наопаки, и натискът на стегнатата лента правеше пухкавото му лице още по-кръгло. Избелелите сини джинси „Левис“ бяха закопчани под издутия му корем, почти скрит от дългата му риза-курта. Беше се изпотил в леко влажния въздух на покритата снимачна площадка.

— Здрасти, мъжки. Как е? Щеше ми се да те видя, йаар. — Говореше с придихание, заговорнически. — Да излезем на чист въздух. Тука направо ще се сваря, йаар.

Докато се разхождахме между сградите с метални покриви, костюмирани актьори пресичаха пътя ни заедно с мъже, понесли декори и снимачна техника. По едно време група от девет красиви танцьорки, облечени в екзотични костюми с пера, ни подмина на път към снимачната площадка. Те ми извъртяха главата и принудиха и тялото ми да се обърне, докато оправя отново посоката. Чандра Мехта дори не ги погледна.

— Слушай, Лин, за какво исках да говоря с теб… — Той докосна лакътя ми, както крачехме. — Та значи, имам един приятел, той се занимава с бизнес, върти много сделки в САЩ. Ачаа, как да го кажа… Той има проблем с обмяната в долари на приходите си в рупии, йаар. Аз, така да се каже, се надявах, че ти… Едно птиченце ми каза, че си услужлив, когато парите не текат.

— Предполагам, че тези пари трябва да са в щатски долари, когато текат правилно?

— Да — усмихна се той. — Много се радвам, че разбираш проблема му.

— Доколко е заприщен притокът?

— О, мисля, че около десет хиляди ще отприщят много хубаво нещата.

Казах му курса на щатския долар при Халед Ансари и той се съгласи. Уредих си среща с него на следващия ден на снимачната площадка. Той трябваше да донесе рупиите — много по-дебела пачка банкноти, отколкото американската валута — в мека раница, готова да я взема с мотора. Скрепихме сделката с ръкостискане. Помнейки, че представлявам господаря Абдел Кадер Хан — човек, чието име не биваше да споменава нито Мехта, нито аз — стиснах малко по-грубо ръката му. Причиних му съвсем малка болка, само прищракване, но тя подчерта строгия поглед зад дружелюбната ми усмивка.

— Ако ще се дъниш, Чандра, изобщо не се захващай — предупредих го, докато болката пулсираше от стиснатата ръка към очите му. — Никой не обича да се подпичкват с него, а най-малкото приятелите ми.

— О, но разбира се, че няма, баба! — пошегува се той, но не успя да потуши тревожната искра в очите си. — Няма проблеми. Кои бахт наи! Не се безпокой! Много съм ти благодарен, че можеш да помогнеш на мен, на моя… какво да кажа, да помогнеш на моя приятел за неговия проблем, йаар.

Тръгнахме обратно към залата и заварих Лиса с колегата продуцент на Мехта, Клиф де Суза.

— Здрасти, човече! Ти ставаш! — изтърси Клиф за поздрав, хвана ме подръка и ме помъкна към масите на „нощния клуб“. Погледнах Лиса, но тя само вдигна ръце в жест, който казваше „Сам се оправяй, приятел.“

— Какво става, Клиф?

— Трябва ни още един мъж, йаар. Трябва ни мъж, гора, да седне между тия две хубавици.

— О, не, не ви трябва — възразих му и се опитах да се изтръгна от хватката му, без да го обидя. Бяхме на масата. Двете германки станаха и се опитаха да ме издърпат на стола между тях. — Не мога! Аз не играя! Стеснявам се пред камера! Не мога!

— Na, komm’schon! Hor’auf![1] — възпротиви се едното от момичетата. — Нали ти вчера ни разправяше колко било лесно, на?

Момичетата бяха приятни. Бях избрал тяхната група точно защото всички бяха здрави и привлекателни момчета и момичета. Усмивките им ме накараха да се присъединя. Замислих се какво би означавало това — да участвам във филм, който ще гледат триста милиона души в десет или повече страни, докато се укривам като най-издирвания в отечеството престъпник. Беше глупаво. Беше опасно.

— О, защо пък не, по дяволите? — вдигнах рамене.

Клиф и сценичните работници се оттеглиха, а актьорите заеха местата си. Звездата, Чънки Панди, беше хубав, атлетичен бомбаец. Бях го гледал в няколко филма, на които ме заведоха моите индийски приятели, и с изненада открих, че на живо е много по-красив и харизматичен, отколкото на екрана. Асистент гримьор му държеше огледалото, докато той се решеше и нагласяше косата си. Беше се втренчил в огледалото като хирург по време на сложна, критична операция.

— Изтърва най-хубавото — прошепна ми едната от германките. — На този му отне страшно много време да си научи танцовите стъпки за сцената. Много пъти здравата се орезили. И при всеки резил тоя дребният с Spiegel… с огледалото, изскача и го гледаме как пак и пак се реше. Ако просто бяха използвали резила му и ресането пред огледалото, дето го държи дребосъкът, казвам ти, че това ще стане страшен комедиен хит.

Режисьорът на филма стоеше до оператора, вперил око в обектива на камерата, а после даде наставления на осветителите. По даден знак асистент-режисьорът призова за тишина на площадката. Операторът обяви, че камерата работи.

— Звук! — изкомандва режисьорът. — И… начало!

Музиката гръмна от грамадните високоговорители като тези по стадионите. Не бях чувал досега музика от индийски филм да кънти толкова силно и бях възхитен. Танцьорките, включително и звездата Кими Каткар, изскочиха на изкуствената сцена. Лъкатушейки по площадката между тълпата от статисти, Кими прекоси плавно сцената и тръгна от маса на маса, като не спираше да танцува и да жестикулира. Героят се включи в танца, а когато пристигнаха актьорите, играещи ченгетата, се шмугна под масата. Целият епизод във филма продължаваше само пет минути, но репетициите продължиха цяла сутрин, а снимките — до късно следобед. Първият ми опит в шоубизнеса завърши с две кратки завъртания на камерата, уловила широката ми усмивка, когато Кими поспря зад гърба ми в изкусителния си танц.

Отпратихме чуждестранните туристи с две таксита, а Лиса потегли с мен и с „Булет“-а към града. Беше топла вечер и тя свали сакото си и откопча шнолата на дългата си коса. Обви кръста ми с ръце и притисна буза до гърба ми. Тя беше добър пасажер — от тези, които отдават волята си с необичайно доверие и настройват тялото си на вълната на ездача. Усещах през тънката си бяла риза как гърдите й се притискат в гърба ми. Ризата ми бе разгърдена срещу топлия вятър и дланите й се притискаха в опънатата кожа на кръста ми. Никога не карах с каска. Отзад на седалката имаше закопчана каска за пътника, но тя избра да не я слага. Понякога, когато спирахме заедно с движението или за да завием, вятърът развяваше дългата й вълниста руса коса над рамото ми и я натикваше в устата ми. Ароматът на върбинков цвят играеше по устните ми. Бедрата й се притискаха към мен, нежно и с обещание, или със заплаха за силата, която притежаваха. Спомних си тези бедра, кожата, мека като лунна светлина по моята длан през онази нощ у Карла. И тогава, сякаш четеше мислите ми или в унисон с тях, щом моторът спря на един светофар, тя попита:

— Как е детето?

— Детето ли?

— Момченцето, което доведе онази вечер, спомняш ли си, у Карла?

— Добре е. Миналата седмица го видях у чичо му. Вече не е толкова малък. Бързо расте. Учи в частно училище. Не му харесва много там, но ще се справи.

— Мъчно ли ти е за него?

Светна зелено, аз потеглих и намалих газта, за да навлезем в кръстовището със стакато ритъма на ревящия мотор. Не й отговорих. Разбира се, беше ми мъчно за него. Той беше добро дете. Беше ми мъчно за дъщеря ми. Беше ми мъчно за майка ми и за цялото ми семейство. Тъгувах за приятелите си, за всичките, и през онези отчаяни години бях убеден, че никога повече няма да ги видя. Мъката по обичните ми хора беше за мен като траур и беше по-тежка, много по-тежка заради това, че доколкото знаех, те не бяха мъртви. Сърцето ми понякога бе гробище, пълно с надгробия без имена. И когато бях сам в апартамента си, нощ след нощ, тази скръб и мъката по тях ме душаха. Тоалетката беше затрупана с пачки пари, имаше и прясно подправени паспорти, които можеха да ме отведат… навсякъде. Но нямаше къде да отида: нямаше място, което да не е лишено от смисъл, характер и любов заради празнината на мястото на онези, които ги нямаше и бяха загубени завинаги.

Аз бях беглецът. Аз бях изчезналият. Аз бях липсващият, липсващ в действие. Но вътре в попътната струя на моето бягство липсващите бяха те. В моето изгнание липсваше целият ми някогашен свят. Бягството на беглеца, който се мъчи пряко душата си да унищожи миналото — а заедно с него да укрепне и всяка издайническа следа за това кой е бил и откъде идва и от онези, които някога са го обичали. И ние се втурваме в това самозаличаване, за да оцелеем, но неизменно се проваляме. Не можем да се отречем от миналото, но не можем и да избягаме от мъките му, защото миналото е говореща сянка, която върви редом с истината за това кои сме, крачка след крачка, чак докато умрем.

Докато яздехме, от розово-лилавата палитра на превалилата вечер се издигна синьо-черна нощ. Гмурнахме се заедно с морския вятър в тунели от светлина. Мантията на залеза падна от раменете на града. Ръцете на Лиса се движеха по изпънатата ми кожа като морето, като неговата бушуваща, прииждаща ласка. И за кратко, докато се носехме заедно с мотора, ние бяхме едно: една страст, едно обещание, размиващо се в компромис, една уста, вкусваща струята на опасността и възторга. И нещо — може би любов, а може би страх — ме тласкаше към избора и шепнеше в топлия вятър: „Никога няма да бъдеш по-млад и по-свободен от сега“.

— Ще си ходя.

— Не искаш ли кафе или нещо друго? — попита ме тя, пъхнала ключа в ключалката на входната врата.

— Ще си ходя.

— Кавита много се е запалила по историята, която си й разказал, за онези момичета от бордея. Възкръсналите момичета. Само за това говори. Сините сестри — така ги нарича. Не зная защо им казва така, но името си го бива.

Тя ми говореше, за да ме задържи. Погледнах в небето на нейните очи.

— Ще си ходя.

Два часа по-късно, напълно буден, все още усещах притискането на устните й в целувката за лека нощ и никак не се изненадах, когато телефонът иззвъня.

— Можеш ли да дойдеш веднага? — попита ме тя, щом вдигнах слушалката.

Мълчах и се мъчех да намеря начин да кажа „не“ така, че да прозвучи като „да“.

— Опитвах се да намеря Абдула, но той не вдига — продължи тя и тогава долових глухите, страхливи, ужасени нотки в монотонния й глас.

— Какво има? Какво е станало?

— Имахме неприятности… Случи се беда…

— Маурицио ли беше? Добре ли си?

— Той е мъртъв — промълви тя. — Убих го.

— Има ли някой там?

— Някой? — повтори вяло тя.

— Има ли някой друг там, в апартамента?

— Не. Тоест, да — Ула е тук и той, на пода. Това е…

— Слушай! — наредих й. — Заключи вратата. Не пускай никого вътре.

— Вратата е изкъртена — смотолеви тя. — Той изкърти бравата и нахлу.

— Добре. Подпри я с нещо — със стол или с нещо друго. Не отваряй, докато дойда.

— Ула е… ужас. Тя… доста е разстроена.

— Всичко ще се нареди. Само залости вратата. Не звъни на никой друг. Не говори с никого и не пускай никого вътре. Направи две кафета с много мляко и захар — четири лъжици захар — и седнете с Ула да ги изпиете. Сипи й и някакво силно питие, ако има нужда. Идвам. След десет минути съм там. Стой вътре и запази спокойствие.

Докато яздех нощта, врязвах се в гъмжащите от хора улици и криволичех с мотора из паяжината от светлини, не чувствах нищо — нито страх, нито ужас, нито тръпки на възбуда. Да прехвърлиш червената черта с мотоциклет означава така да надуваш газта с всяка смяна на скоростите, че стрелката на километража да се завърта чак до края на червената зона, до максималния предел. И точно това правехме ние, всичките, всеки по своя си начин — Карла и Дидие, и Абдула, и аз. Ние прехвърляхме червената черта в живота си. И Лиса. И Маурицио. Въртяхме стрелката и я вкарвахме в червената зона.

Един холандски наемник в Киншаса веднъж ми каза, че единственият път, когато е престанал да мрази себе си бил когато поетият от него риск станал толкова голям, че действал, без да мисли и да чувства нищо. Прииска ми се да не ми го беше казвал, защото разбирах точно какво означава. И яздех в нощта, издигах се в нощта и празнотата в сърцето ми сякаш беше покой.

[1] От немски — Хайде, де! Престани! — Бел.ред. ↑

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

От първия си бой с ножове научих, че в пряк двубой влизат два вида хора: тези, които убиват, за да живеят, и онези, които живеят, за да убиват. Тези, които обичат да убиват, могат да започнат боя със страшна ярост и плам, но мъжът или жената, който се бие само за да оживее и убива само за да оцелее, накрая обикновено надделява. Ако убиецът започне да губи битката, подбудите му изчезват. Ако оцеляващият започне да губи, подбудите му го надъхват по-яростно от всякога. А убийствените двубои със смъртоносни оръжия, за разлика от обикновения бой с юмруци, се губят и печелят от подбудите, които не отстъпват, когато потече кръвта. Много е просто: да си спасиш живота е по-силна и по-трайна подбуда в боя, отколкото да довършиш някого.

Първият ми бой с ножове беше в затвора. Като повечето затворнически сбивания и това започна банално и завърши зверски. Противникът ми беше як и силен ветеран с много битки. Беше изнудвач и обираше парите и тютюна на по-слабите от него. На повечето вдъхваше страх и тъй като не беше обременен с благоразумие, приемаше този страх за уважение. Аз не го уважавах. Побойниците са ми противни заради тяхната страхливост и ги презирам заради жестокостта им. Не познавам суров мъжага, който напада слабите. Суровите мъже мразят побойниците почти толкова, колкото побойниците мразят тях.

А аз си бях суров. Бях израснал в работнически квартал, където не си поплюваха и се биех, откакто се помня. Тогава никой в системата на затвора не го знаеше, защото не бях градил кариера на престъпник и нямах минало. Затворническият си живот започнах като съден за пръв път. Нещо повече — бях интелектуалец, говорех и се държах като такъв. Някои мъже уважаваха това, други ми се подиграваха, но никого не го беше страх. Въпреки това дългата присъда, която излежавах — двайсет години тежък труд за въоръжен грабеж — възпираше повечето от тях. Бях тъмна личност. Никой не знаеше как бих откликнал на истинско изпитание и мнозина проявяваха любопитство.

Проверката, когато дойде, беше проблясъкът на стомана, изкъртени зъби и широко отворени, безумно въртящи се очи като на бясно куче. Той ме нападна в пералнята на затвора — единственото място, което не беше под прякото наблюдение на пазачите, патрулиращи по мостовете между стражевите кули. Беше непредизвикано, изненадващо нападение, което на затворнически жаргон наричаха „неочакван удар“. Той беше въоръжен със стоманен нож за хранене, заточен с безкрайно злобно търпение върху каменния под на неговата килия. Върхът му беше толкова остър, че ставаше за бръснач или за прерязване на гърла. Преди да вляза в затвора, никога не носех нож и не бях вадил нож срещу човек. Но вътре, където нападаха и наръгваха мъже през ден, послушах съвета на печените мъжаги, оцелели дълги години вътре. „По-добре да имаш оръжие и да не ти потрябва — неведнъж ми повтаряха те, — отколкото да ти потрябва и да нямаш“. Моят нож беше наточен метален шиш, дебел колкото човешки пръсти малко по-дълъг от педя. Дръжката беше обвита с тиксо за опаковане и лягаше в дланта ми, без да притиска пръстите. Когато боят започна, онзи не знаеше, че съм въоръжен, но и двамата по свой начин очаквахме битката да е на живот и смърт. Той искаше да убие мен, а аз бях сигурен, че за да оцелея, се налага да го убия.

Той допусна две грешки. Първата — че се биеше, отстъпвайки назад. За да ме изненада неочаквано, той първо се нахвърли върху мен и с два удара на ножа разряза гърдите и предмишницата ми. Трябваше да продължи и да завърши атаката, да ме удря, кълца и мушка, но той заотстъпва назад, като въртеше ножа в малки кръгчета. Може би е очаквал да се предам — повечето от враговете му бързо се предаваха, победени от собствения си страх пред него и от гледката на собствената си кръв. Може да е бил толкова сигурен в победата си, че просто си играеше с мен само заради тръпката от убийството. Каквато и да беше причината, той загуби предимството и с тази първа стъпка назад загуби и битката. Даде ми време да извадя ножа си от пазвата и да го насоча към него. Забелязах изненадата в погледа му и тя ми подсказа как да контраатакувам.

Втората му грешка беше, че държеше ножа, все едно е меч, а той участва в турнир по фехтовка. Човек използва захват изотдолу, когато очаква ножът му, като пистолет, да се бие вместо него. Но ножът не е пистолет, разбира се, и в битката с нож не оръжието решава боя, а човекът. Ножът е само да му помага да го изведе до победа. Победният захват е захватът на кинжал — с острието надолу, а юмрукът, който го стиска, е свободен да нанася удари. Този захват осигурява на човек максимум сила при удар надолу и допълнително оръжие — стиснатия юмрук.

Той заотстъпва приклекнал, размахвайки ножа — описваше дъги със замах, разперил ръце. Беше десняк. Заех боксова стойка на леворък, стиснал кинжала в десния си юмрук. Пристъпвах с десния крак и влачех левия, за да пазя равновесие. Нападнах го. Той замахна на два пъти с ножа към мен и после се хвърли напред. Отстъпих встрани и му нанесох три удара: десен-ляв-десен. Единият от тях беше късметлийският. Носът му се счупи, очите му се насълзиха, засмъдяха и погледът му се замъгли. Той се хвърли пак и се опита да ме наръга странично. Стиснах китката му с лявата си ръка, стъпих между краката му и го наръгах в гърдите. Целех се в сърцето или в белия дроб. Не улучих нито едното, но въпреки това забих шиша чак до дръжката в месестата плът под ключицата му. Той проби кожата на гърба му точно под лопатката.

Беше прикован до стената между една пералня и една сушилня. Натиснал шиша, за да не мърда, стиснал с лявата ръка китката на ръката му, в която държеше ножа, аз се опитах да го захапя за лицето и врата, но той така мяташе глава насам-натам, че вместо това го атакувах челно. Главите ни се фраснаха една в друга няколко пъти и накрая с отчаяно, мъчително усилие от негова страна той изпъна крака и ни просна и двамата на пода. Докато се мятахме на земята, аз посегнах и го хванах за колана на панталоните. Използвайки го за опора, го пронизах два пъти в бедрото — и пак, и пак. Ударих на кост повече от веднъж и усетих силния сблъсък с цялата си ръка чак до рамото. Пуснах колана му, пресегнах се с лявата ръка за ножа му — опитвах се да го хвана, за да го наръгам и с него.

Той не пищеше. Това ще му го призная. Крещеше ми оглушително да спра, крещеше, че се предава — Предавам се! Предавам се! Предавам се! — но не пищеше. Спрях и го оставих да живее. Надигнах се на крака. Той отново се опита да изпълзи до вратата на пералнята.

Стъпих на врата му и го спрях, и стоварих крак върху страната му. Трябваше да го спра. Ако се измъкнеше от пералнята, докато аз съм вътре, и пазачите го видеха, щях да прекарам шест месеца и отгоре в наказателния сектор.

Докато лежеше и стенеше на пода, аз свалих окървавените дрехи и облякох чисти. Един от затворниците чистачи стоеше пред пералнята и ни се хилеше на вратата с незлобиво удоволствие. Подадох му вързопа с нацапаните дрехи. Той ги скри в кофата си и ги изхвърли в пещта зад кухнята. На връщане от пералнята дадох оръжията на друг човек, който ги закопа в градината на затвора. Когато се отдалечих достатъчно от мястото, мъжът, който се беше опитал да ме убие, влезе, куцукайки, в кабинета на началника на затвора и припадна. Закараха го в болницата. Никога повече не го видях, а той никога не си отвори устата. И това му го признавам. Той беше бандит и изнудвач и се опита да ме убие без причина, но не беше доносник.

Сам в килията си след боя аз прегледах раните си. Ударът по предмишницата беше разрязал вената. Не можех да отида при лекаря, защото така щяха да ме свържат с боя. Трябваше да разчитам на надеждата, че ще заздравее. Раната, която започваше от лявото рамо и стигаше до средата на гърдите ми, беше дълбока. Разрезът беше чист и кървеше силно. Изгорих два пакета хартийки за цигари в метална купичка до бяла пепел и я втрих в двете рани. Болеше, но пепелта веднага затвори раните и спря кървенето.

Никога не обелих и дума за боя пред никого, но повечето мъже скоро разбраха и знаеха, че съм издържал проверката. Белезникавият белег на гърдите ми, белегът, който виждаха всеки ден в затворническата баня, им напомняше за готовността ми да се бия. Той беше предупреждение като ярките цветни ивици по кожата на морска змия. Все още е там, този белег, все така дълъг и бял след толкова много години. И все още предупреждава — аз го докосвам и виждам как убиецът моли да го пощадя; спомням си — отразен в изпълнените с уплаха куполи на очите му, огледалото на съдбата — образа на извратеното, изпълнено с омраза същество, в което се бях превърнал по време на боя.

Първият ми бой с ножове не беше последен и когато се наведох над мъртвото тяло на Маурицио Белкане, усетих острия студен спомен за собствения ми опит — как съм наръгвал и съм бил наръгван с нож. Той беше коленичил ничком, горната част на тялото му подпряна от ъгъла на дивана, а краката му — на пода. До омекналата му сгъната дясна ръка на пода лежеше остър като бръснач стилет. Нож за разрязване на месо с черна дръжка беше забит докрай в гърба му, малко вляво от гръбнака, точно под лопатката. Беше дълъг, широк и остър нож. Бях го виждал и преди в ръката на Лиса, последния път, когато Маурицио направи грешката да дойде неканен в апартамента. Трябваше да си научи урока още от първия път. Но ние никога не го научаваме, разбира се. „Това не е беда — беше казала веднъж Карла, — защото ако всички научавахме нужното още от първия път, любовта изобщо нямаше да ни е нужна“. Е, Маурицио най-сетне си беше научил урока по трудния начин — с лице, потънало в собствената му кръв. Той беше онова, което Дидие наричаше „напълно зрял мъж“. Когато веднъж сгълчах Дидие, че се държи незряло, той ми отговори, че се гордеел и се радвал, че е незрял. „На напълно зрелия мъж или жена, каза той, му остават към две секунди живот.“

Тези мисли се търкаляха и се трупаха една върху друга в съзнанието ми като стоманените топки в ръката на Капитан Куиг[1]. Ножът ги предизвика — споменът как наръгваш и те наръгват. Спомнях си ярките мигове всеки път, когато ме промушваха. Спомнях си как ножовете ме режат, влизат в тялото ми. Още усещах стоманените остриета вътре в мен. Беше като изгаряне. Като омраза. Като най-ужасната мисъл на света. Тръснах глава, вдишах дълбоко и пак го погледнах.

Ножът може би беше разкъсал дроба и пронизал сърцето. Но каквото и да беше, го е довършило бързо. Тялото му се бе свлякло от дивана и той не беше помръднал повече. Хванах го за гъстата черна коса и вдигнах главата му. Мъртвите очи бяха притворени, а устните му — леко разтеглени и оголили зъбите в мъртвешка усмивка. Имаше забележително малко кръв. Диванът беше попил избликналата. „Трябва да се отървем от дивана“ — мина през ума ми. Килимът не беше пострадал много и можеше да се изчисти. Стаята също беше почти непокътната. Един от краката на масичката за кафе беше счупен и бравата на входната врата висеше накриво. Насочих вниманието си към жените.

Лицето на Ула беше разрязано от скулата почти до брадичката. Промих раната и я залепих с лейкопласт по цялата дължина. Не беше дълбока и очаквах да зарасне бързо, но бях сигурен, че ще остане белег. Случайно острието бе последвало естествената извивка на бузата и челюстта й подчертаваше формата на лицето й. Раната беше накърнила красотата й, но не беше я разрушила. Ала очите й бяха неестествено широко отворени и изпълнени с ужас, който отказваше да си отиде. На облегалката на креслото до нея беше метнато лунги. Завих с него раменете й, а Лиса донесе чаша горещ сладък чай. Покрих тялото на Маурицио с едно одеяло и тя потръпна. Лицето й се сгърчи в болезнена гримаса и най-сетне избухна в плач.

Лиса беше спокойна. Беше облечена с пуловер и джинси — дрехи, каквито само кореняк бомбаец можеше да носи в такава влажна, гореща и безветрена нощ. Окото и скулата й бяха посинени от удар. Щом Ула притихна, ние застанахме до вратата — така че да не може да ни чува. Лиса извади цигара, наведе глава, за да я запали от моето огънче, издиша дима и за пръв път ме погледна в очите, откакто влязох.

— Радвам се, че дойде. Радвам се, че си тук. Не издържах. Трябваше да го направя, той…

— Стига, Лиса! — прекъснах я. Тонът ми беше груб, но гласът ми бе тих и топъл. — Не си го наръгала ти, а тя. По очите й личи. Познавам този поглед. И сега продължава да го мушка, представя си го отново и отново. Доста време ще гледа така. Опитваш се да я защитиш, но като ме излъжеш, няма да й помогнеш.

Тя се усмихна. При дадените обстоятелства това беше много добра усмивка. Ако не стояхме до труп със забит в сърцето нож, щеше да ми се стори неустоима.

— Какво се случи?

— Не искам тя да пострада, това е всичко — отвърна тя с равен глас. Усмивката се задави и се превърна в тънката сурова линия на стиснатите й устни.

— Аз също. Какво се случи?

— Той нахлу и я поряза. Беше откачил, не беше на себе си. Мисля, че беше дрогиран. Крещеше й, а тя не можеше да му отговори. Беше по-откачила и от него. Прекарах един час с нея, преди той да нахлуе. Тя ми разказа за Модена. Не се учудвам, че беше откачила. Това е… майната му, Лин, кофти история! Направо я беше побъркала. Както и да е, той разби вратата, нахлу като горила и я поряза. Беше целият окървавен — сигурно е била кръвта на Модена. Страшно беше, мамка му. Опитах се да му скоча с кухненския нож. Той ме изтряска в окото и ме събори по дупе. Паднах на дивана. Затисна ме и тъкмо се канеше да ме започне с ножа, когато Ула го наръга в гърба. Умря за секунда. Кълна се. Секунда. Една секунда. Ей така. Гледаше ме и умря. Тя ми спаси живота, Лин.

— Мисля, че по-скоро ти си спасила нейния, Лиса. Ако ти не си била тук, сега тя щеше да прегръща дивана със забит в гърба нож.

Тя се разтрепери. Прегърнах я и я притиснах към себе си. Крепях я да не падне. Когато отново се успокои, й донесох стол от кухнята и тя седна. Продължаваше да трепери. Започнах да звъня по телефона, за да се свържа с Абдула. Обясних му какво е станало с възможно най-малко думи и му поръчах да намери Хасаан Обикуа в африканското гето и да го докара в апартамента с кола.

Малко по малко, докато чакахме Абдула и Хасаан, историята се изясни. Ула изведнъж се умори, но не можех да я оставя да заспи. Още не. След малко тя заговори — добавяше по някоя подробност към разказа на Лиса и постепенно сама разказа всичко.

Маурицио Белкане се запознал със Себастиан Модена в Бомбай, където и двамата вадели пари, като уреждали на проститутки срещи с чужденци. Маурицио бил единственият син на богато флорентинско семейство, починало при самолетна катастрофа, когато бил малък. По собствените му думи, които повтарял на Ула винаги, когато се напиел, бил отгледан с безразличие, по задължение от някакви далечни роднини, които неохотно го търпели в прекрасния си дом. На осемнайсет грабнал първия транш от наследството и забягнал в Кайро. На двайсет и пет вече бил профукал завещаното от родителите му състояние. Останалите роднини го отхвърлили колкото заради сиромашията му, толкова и заради многобройните скандали, съпътствали развратните му пътувания из Средния Изток и Азия. На двайсет и седем вече се подвизавал в Бомбай и уреждал секс на европейските проститутки.

Основният човек в начинанието на Маурицио в Бомбай бил прилежният намусен испанец Себастиан Модена. Трийсетгодишният мъж издирвал и преговарял с богати арабски и индийски клиенти. Дребното му крехко телосложение и плахи маниери работели в негова полза — предразполагали клиентите и отслабвали страховете и подозренията им. Получавал една пета от печалбата на Маурицио от чужденките. Ула вярваше, че Модена бил съвсем доволен от тези неравни отношения, в които вършел кажи-речи цялата работа, а Маурицио вземал почти всичките мръсни пари, защото се възприемал като риба лоцман, а високият красив италианец — като акула.

Произходът му бил много различен от този на Маурицио. Израсъл като едно от тринайсетте деца на андалуско циганско семейство, Модена винаги гледал на себе си като на изтърсака в семейството. Изучил по-добре престъпленията, отколкото науките, полуграмотен, той се издигнал от мошеничества през измами до дребни кражби из Турция, Иран, Пакистан и Индия. Дебнел туристите, никога не вземал прекалено много и никога не се задържал твърде дълго на едно място.

После срещнал Маурицио и две години работил за сводника — водел клиенти в кошарата с момичета на Маурицио.

Можело да продължат още дълго време така, но един ден Маурицио довел в „При Леополд“ Ула. От мига, в който погледите им се срещнали, разказа ни Ула, тя разбрала, че Модена е безнадеждно влюбен в нея. Насърчавала го, защото неговата преданост й била от полза. Била откупена от Двореца на Мадам Жу и Маурицио бил решен да си възстанови разходите по инвестицията възможно най-бързо. Наредил на хлътналия Модена да й намира работа по два пъти дневно, докато си върне дълга. Измъчван от това според него предателство към своята любима, Модена настоял пред партньора си да освободи Ула от задълженията й. Маурицио отказал, подиграл се на обичта на испанеца към едно „работещо момиче“ и настоял да й намира работа и денем, и нощем.

Ула млъкна, когато почукване на вратата съобщи, че Абдула е пристигнал. Високият иранец влезе безшумно, облечен в черно, сякаш бе изтъкан от самата нощ. Прегърна ме за поздрав и кимна мило на Лиса. Тя отиде при него и го целуна по бузата. Той вдигна одеялото и огледа трупа на Маурицио, кимна и изви ъгълчетата на устата си надолу в знак на професионално одобрение към единствения смъртоносен удар. После пусна одеялото и замърмори молитва.

— Хасаан е зает. Ще дойде тук след около час — каза той.

— Ти каза ли му какво искам от него?

— Той знае — Абдула вдигна вежда и се усмихна напрегнато.

— Навън още ли е спокойно?

— Проверих, преди да вляза. В сградата е тихо, по околните улици също.

— Засега съседите не са реагирали. Издънил вратата с един ритник, казва Лиса, и нямало много викове. Когато пристигнал, у съседите свирела силна музика. Май празнували нещо. Мисля, че никой не е разбрал.

— Ние… трябва да се обадим на някого! — извика Ула изведнъж, изправи се и лунгито падна от раменете й. — Да извикаме… лекар, полицията…

Абдула се втурна към нея и я прегърна с учудващо нежна загриженост. Настани я отново да седне и я залюля, като тихо я успокояваше. Гледах ги малко засрамен, защото аз сам трябваше да я утеша много по-рано по съвсем същия нежен начин. Но смъртта на Маурицио ме излагаше на риск и се бях уплашил. Имах достатъчно основания да искам смъртта му и веднъж вече го бях пребил с юмруци. С други думи, това беше мотив за убийство. Хората го знаеха. Бях в стаята с Лиса и Ула и явно им помагах, бях откликнал на молбата им за помощ, но не беше само това. Бях там, за да помогна и на себе си, да се уверя, че никаква част от лепкавата паяжина на смъртта му няма да се лепне за мен. И затова в мен нямаше никаква нежност. Цялата нежност дойде от иранския килър на име Абдула Тахери.

Ула отново заговори. Лиса й наля водка със сок от лайм. Тя я глътна на един дъх и продължи разказа си. Проточи се доста, защото беше изнервена и уплашена. Понякога пропускаше важни подробности и не спазваше хронологията; докато разказваше, подреждаше фактите така, както й хрумне, а не както се бяха случили. Трябваше да й задаваме въпроси и да й подсказваме, за да ги подрежда последователно, и малко по малко научихме всичко.

Модена пръв се срещнал с нигериеца — бизнесмен, който, искал да похарчи шейсет хиляди долара за хероин. Запознал го с Маурицио и африканецът — твърде бързо и твърде лесно — се разделил с парите си. Маурицио ги откраднал и смятал да продължи нататък, но Модена имал други идеи. Възползвал се от шанса да освободи Ула и да се отърве от Маурицио, когото презирал, задето я е направил своя робиня. Откраднал парите от него, укрил се и насъскал нигериеца да прати своите главорези в Бомбай. За да отвлече вниманието на обяснимо кръвожадните африканци, докато издирвал Модена, Маурицио им дал моето име и им казал, че аз съм откраднал парите им. Двамата с Абдула доста добре знаехме историята оттук нататък.

Въпреки целия му раболепен страх от мен и ужаса, че нигерийците може да се върнат и да го спипат, Маурицио Белкане не можел да приключи със загубите и да напусне града. Не можел да освободи душата си от убийствения си гняв към Модена и алчното желание да си върне парите, които откраднали заедно. Седмици наред следял Ула, следвал я навсякъде. Знаел, че рано или късно Модена ще й се обади. Когато испанецът наистина се обадил, Ула отишла при него и без да го съзнава, завела и италианеца в евтин хотел в „Дадар“, където се криел бившият му партньор. Маурицио нахлул в стаята, но заварил Модена сам. Ула вече си била отишла. Парите ги нямало. Модена не бил добре, някаква болест го била съсипала. Според Ула може да е малария. Маурицио му запушил устата, вързал го за леглото и го обработил със стилета. Модена проявил неподозирана твърдост, не отстъпил до края и не му казал, че Ула се криела в съседната стая, само на няколко крачки, с всичките пари.

— Когато Маурицио спря да го реже… с ножа… и излезе, изчаках още дълго — разказваше Ула, втренчена в килима и трепереща под одеялото. Лиса седеше на пода в краката й. Тя внимателно измъкна чашата от пръстите на Ула и й даде цигара. Ула я пое, но не запуши. Погледна Лиса в очите, после изпъна шия, за да погледне Абдула в лицето, после и мен.

— Много бях уплашена — изхленчи тя. — Страшно се уплаших. По-късно влязох в стаята и го видях. Лежеше на леглото. Устата му беше завързана с кърпа. Беше вързан за леглото и можеше да движи само главата си. Беше целият нарязан. По лицето. По тялото. Навсякъде. Имаше страшно много кръв. Страшно много кръв. Той ме гледаше втренчено с черните си очи, гледаше ме. Оставих го там… и… и избягах.

— Оставила си го там? — ахна Лиса.

Ула кимна.

— Дори не си го отвързала?

Тя пак кимна.

— Христе Боже — изплю ясно Лиса и вдигна глава. Гледаше изтерзано ту Абдула, ту мен. — Това не ми го беше казала.

— Ула, слушай ме. Мислиш ли, че той може още да е там? — попитах.

Тя отново кимна. Погледнах Абдула.

— Имам добър приятел в „Дадар“ — каза той. — Къде е хотелът? Под какво име е?

— Не знам — смотолеви тя. — До един пазар. Отзад, където изхвърлят боклука. Ужасно вони. Не, чакайте, спомних си. Казах името в таксито — нарича се „При Кабир“. Това е. Това е името. Ох, Господи! Когато го оставих, си мислех само… бях сигурна, че ще го намерят… и… и ще го освободят. Мислите ли, че още може да лежи на онова легло? Мислите ли?

Абдула се обади на приятеля си и уреди някой да отиде да провери в хотела.

— Къде са парите? — попитах.

Тя се поколеба.

— Парите, Ула. Дай ми ги.

Тя се изправи неуверено, подкрепяна от Лиса, и влезе в нейната спалня. Малко по-късно се върна с един сак. Подаде ми го. Изражението й бе странно противоречиво — колкото кокетно, толкова и враждебно. Отворих сака и извадих няколко пачки от стодоларови банкноти. Отброих двайсет хиляди долара, прибрах останалите в чантата и й я върнах.

— Десет хиляди са за Хасаан — заявих. — Пет хиляди, за да те снабдим с нов паспорт и билет за Германия. Пет хиляди — за да почистим тук и да намерим нова квартира на Лиса на другия край на града. Останалите са твои. И на Модена, ако прескочи трапа.

Тя искаше да отговори, но тихо почукване на вратата съобщи, че Хасаан е дошъл. Набитият, як и мускулест нигериец влезе и поздрави сърдечно Абдула и мен. Като всички нас и той беше свикнал с бомбайската жега и носеше плътно яке от шевиот и тъмнозелени джинси без следа от дискомфорт. Дръпна одеялото от тялото на Маурицио, щипна кожата, прегъна мъртвата му ръка и подуши трупа.

— Имам хубав найлон — каза той, пусна на пода тежкия найлон и го заразгъва. — Трябва да му свалим всичките дрехи. И всичките пръстени и ланци. Само човека, друго не щем. Зъбите ще извадим по-късно.

Не реагирах с нищо, той замълча, погледна ме и забеляза как зяпам жените. Лицата им бяха замръзнали от ужас.

— Какво ще кажеш да… вкараш Ула под душа — поусмихнах се кисело на Лиса. — И ти вземи душ. Сигурно след малко ще приключим тук.

Лиса поведе Ула към банята и пусна душа. Преместихме тялото на Маурицио върху найлона и му съблякохме дрехите. Кожата беше бледа, матова, на места със сиви петна. Приживе Маурицио беше висок и добре сложен мъж. Мъртъв и гол изглеждаше някак си по-мършав и немощен. Би трябвало да ми е жал за него. Дори по друго време и заради друго никога да не жалим мъртвите, би трябвало да ни е жал за тях, когато ги гледаме и докосваме. Жалостта е част от любовта, която не иска нищо в замяна, и затова да жалиш някого, е като молитва. А мъртвите искат молитви. Притихналото сърце, рухналия неф на гръдта, която не диша и изгасналите свещи на очите — те призовават молитвите ни. Всеки мъртвец е разрушен храм и когато взорът ни проникне в него, ние трябва да жалим и да се молим.

На мен обаче не ми беше жал за него. „Получи си заслуженото“ — помислих си, докато увивахме тялото му в найлона. Тази мисъл ме караше да се чувствам презрян мерзавец, но думите се промъкваха в мозъка ми като убийствен шепот, носещ се из сърдитата тълпа. „Получи си заслуженото.“

Хасаан носеше и кош за пране на колелца. Вкарахме го от коридора в стаята. Тялото на Маурицио започваше да се вкочанява и бяхме принудени да пречупим краката, за да се побере в коша. Свалихме го незабелязано два етажа по-надолу и го изкарахме на притихналата улица, където беше паркиран фургонът на Хасаан. Хората му всеки ден прекарваха с него по улиците риба, хляб, плодове, зеленчуци и керосин до магазините му в африканското гето. Натоварихме коша с колелца в каросерията и затрупахме увития в найлон труп със самуни хляб, кошници със зеленчуци и подноси с риба.

— Благодаря, Хасаан. — Стиснах ръката му и му мушнах десетте хиляди долара. Той пъхна парите в пазвата на якето си.

— Не — избоботи той с басовия глас, който внушаваше безрезервно уважение в неговото гето. — Много се радвам да свърша тази работа. Сега, Лин, сме квит. Напълно квит.

Той кимна на Абдула, остави ни и тръгна към колата си, паркирана на половин пряка оттук. Рахим се подаде от фургона и ми се усмихна до уши, преди да врътне ключа и да запали мотора. Потегли, без да се оглежда. Колата на Хасаан го следваше на неколкостотин метра по-назад. Никога не чухме дори да се шушне повече за Маурицио. Носеха се слухове, че Хасаан Обикуа имал някаква яма в центъра на неговия бордей. Едни твърдяха, че била пълна с плъхове, други — с пъплещи раци. Трети се кълняха, че държал в нея огромни прасета. Каквито и да бяха гладните чудовища, всички онези, които шушнеха, бяха съгласни, че от време на време ги хранеха с по някой мъртвец, парче по парче от трупа.

— Много добре похарчи тия пари — измърмори Абдула с безизразно лице, докато гледахме как фургонът се отдалечава.

Върнахме се в апартамента и поправихме бравата, за да можем да заключим вратата, когато всички си тръгнем оттук. Абдула се обади на друг свой познат и уреди двама мъже да дойдат в апартамента на следващия ден. Наредено им бе да донесат трион, да нарежат леглото на парчета и да го изнесат в чували за боклук. Освен това да изчистят килима и да оставят апартамента в пълен порядък, като премахнат всички следи от сегашните му обитатели.

Той затвори слушалката и телефонът моментално зазвъня. Неговият човек от „Дадар“ имаше новини за нас. Персоналът открил Модена в хотелската стая и го закарали в болницата. Човекът отишъл в болницата и научил, че слабият и ранен мъж се е изписал. За последно го видели да се отдалечава бързо с такси. Лекарят, който се погрижил за него, се съмнявал, че ще преживее нощта.

— Странно — казах аз, след като Абдула ни съобщи новината. — Аз познавах Модена, нали знаете… Доста добре го познавах. Виждал съм го в „При Леополд“… Не знам, стотина пъти. Но не си спомням гласа му. Не мога да си спомня как звучеше. Не мога да чуя гласа му наум, ако ме разбирате.

— Беше ми симпатичен — каза Абдула.

— Изненадан съм да го чуя от теб.

— Защо?

— Не съм сигурен — отвърнах. — Той беше толкова мекушав.

— От него би излязъл добър войник.

Вдигнах вежди в още по-голяма изненада. Модена беше не само мекушав, струваше ми се тогава, той беше слабак. Не можех да проумея какво казва Абдула. Тогава не знаех, че онова, което определя добрия войник, е какво може да понесе, а не какво може да причини.

И когато всички висящи нишки бяха прерязани или завързани, когато Ула напусна града и замина за Германия, Лиса се премести в нов апартамент и последните въпроси за Модена, Маурицио и Ула заглъхнаха, стопиха се и изчезнаха, тайнствено изчезналият испанец много често занимаваше мислите ми. През следващите две седмици на два пъти летях до Делхи и обратно за „двойно прехвърляне“. Последва седемдесет и два часов совалков курс до Киншаса и обратно с десет нови паспорта за мрежата на Абдул Гани. Опитвах се постоянно да съм зает, да се съсредоточа върху работата, но екранът на съзнанието ми често се запълваше от неговия образ, на Модена, вързан за леглото и взрян в Ула, гледайки я как го зарязва там и си тръгва с парите. Със завързана уста. Без да може да закрещи. А какво ли си е помислил, когато е влязла в стаята… „Спасен съм…“ И какво ли си е помислил, когато е видял ужаса, изписан по лицето й. И дали е имало друго в очите й — погнуса или нещо още по-ужасно? А може би е изглеждала облекчена? Дали е изглеждала радостна, че се отървава от него? И какво ли е чувствал, когато се е обърнала и си е тръгнала, и го е зарязала там, и е затворила вратата след себе си?

Докато бях в затвора, се влюбих в една жена, актриса от популярно телевизионно предаване. Идваше в затвора, за да преподава актьорско майсторство и театър на затворническия драмсъстав. Паснахме си, както се казва. Тя беше блестяща актриса, аз — писател. Тя бе физическият глас и жест. Аз виждах как думите ми дишат и се движат в нея. Общувахме чрез стенографията, използвана от артистите навсякъде по света: ритъм и възторг. След време тя ми каза, че е влюбена в мен. Повярвах й и още вярвам, че е било истина. Месеци наред ние хранехме нашата връзка с хапки време, откраднати от занятията по актьорско майсторство, и дълги писма, които аз тайно й пращах по нелегалната затворническа поща.

Бедата ме сполетя, когато ме хвърлиха, буквално, в наказателното отделение. Не знам как гадовете разбраха за нашия романс, но скоро след озоваването ми в наказателния сектор започнаха да ме разпитват за нея. Бяха бесни. За тях нейната връзка със затворник, продължаваща месеци наред под носа им, беше унизително оскърбление за властта и може би за мъжествеността им. Ритаха ме с ботуши, пребиваха ме с юмруци и палки, опитваха се да ме принудят да призная, че сме любовници. Искаха на основата на признанието ми да отправят обвинение срещу нея. По време на един побой ми показаха нейна снимка — усмихната рекламна снимка, която бяха намерили у затворническия драмсъстав. Казаха, че за да спрат побоите, аз трябва само да кимна към снимката. „Само кимни — казаха те, държейки снимката пред разкървавеното ми лице. — Само кимни, нищо повече, и всичко ще свърши.“

Никога нищо не признах. Пазех любовта й дълбоко в сърцето си, докато те се опитваха да се докопат до нея през кожата и костите ми. После един ден, докато седях в килията си след побоя и се опитвах да спра кръвта, която се стичаше в устата ми от пукнатата кост на скулата и счупения ми нос, капакът на килийната врата се отвори. Едно писмо изпърха вътре и падна на пода. Капакът се затвори. Изпълзях до писмото и обратно до леглото, за да го прочета. Беше от нея. Прощално писмо. Срещнала един мъж, пишеше тя. Бил музикант. Всичките й приятели настоявали тя да скъса с мен, защото излежавам двайсетгодишна присъда и връзката и за двама ни няма бъдеще. Обичала новия и възнамерявала да се омъжи за него, след като завърши турнето му със симфоничния оркестър. Надява се да я разбера. Съжалявала, но писмото било за сбогом, сбогом завинаги, и никога повече нямало да ме види.

Кръвта капеше от разбитото ми лице върху листа. Гадовете, разбира се, бяха прочели писмото, преди да ми го дадат. Смееха се пред вратата. Хилеха се. Аз ги слушах, докато се опитваха да превърнат този кикот в победа, и се чудех дали нейният нов, нейният музикант би изтърпял да го измъчват заради нея. Може би. Никога не знаеш какво крият хората в себе си, докато не започнеш да го отнемаш — по една надежда всеки път.

И през седмиците след смъртта на Маурицио лицето на Модена — или образът на кървавото му лице с втренчени очи и завързана уста — някак си се преплете със собствените ми спомени за тази любов, която изгубих в затвора. Не знаех защо; като че нямаше никаква особена причина лицето на Модена да се вплете в нишките на моето собствено. Но то се вплете и аз чувствах как в мен се надига някакъв мрак — твърде безчувствен, за да е мъка, и твърде студен, за да е ярост.

Опитах се да се боря с него. Непрекъснато гледах да съм зает. Работих за още два боливудски филма, снимах се в малки роли — статист на едно празненство и в улична сцена. Срещнах се с Кавита и отново настоях да посети Ананд в затвора. Почти всеки следобед вдигах тежести и тренирах бокс и карате с Абдула. Ходех през няколко дни и в клиниката в бордея. Помагах на Прабакер и Джони в подготовката за сватбите. Слушах лекциите на Кадербай и се потапях в книгите, ръкописите, пергаментите и древните гравюри върху фаянс от огромната лична колекция на Абдул Гани. Но нито трудът, нито умората успяваха да прогонят мрака от мен. Малко по малко лицето на изтезавания испанец и безмълвният крясък на очите му се сляха със собствения ми спомен — кръвта, капеща по листа, и конвулсиращата ми уста, от която не се отронваше нито звук. Те се крият в някакво тайно кътче на сърцето — всички тези мигове, които остават неизкрещени в нас. Любовите, като слоновете, се завличат там, за да умрат. Там е мястото, където гордостта си позволява да плаче. И в тези нощи на самотни сънища и дни на мисли и бълнуване лицето на Модена неизменно присъстваше — с очи, втренчени във вратата.

Докато работех и се тревожех, „При Леополд“ се промени завинаги. Компанията, която се събираше там, се разпръсна и изчезна. Карла я нямаше. Ула я нямаше. Модена го нямаше и вероятно беше мъртъв. Маурицио беше мъртъв. Веднъж — бях твърде зает и нямах време да се отбия за питие — минах покрай арките на входа и не видях нито едно познато лице. Само Дидие постоянстваше, все така седнал на любимата си маса всяка вечер, въртеше си бизнеса и приемаше почерпки от стари приятели. Постепенно около него се събра нова компания с нов, по-различен стил. Лиса Картър една вечер доведе Калпана да пийнат и младата асистент-продуцентка започна да идва редовно в „При Леополд“. Викрам и Лети бяха в последния етап на подготовката за сватбата и се отбиваха на кафе, да похапнат или да изпият по бира почти всеки ден. Ануар и Дилип, двама млади журналисти, колеги на Кавита Сингх, приеха поканата й да се отбият и да огледат мястото. Когато дойдоха за пръв път, завариха там Лиса Картър, Калпана, Кавита и Лети с още три германки, които се бяха снимали за Лиса като статистки във филм — седем красиви, интелигентни и жизнени млади жени. Ануар и Дилип бяха здрави, щастливи и необвързани млади мъже. След това започнаха да идват в „При Леополд“ всеки ден и всяка вечер.

Атмосферата, създавана от новата компания, беше по-различна от онази, процъфтявала около Карла Сааранен. Невероятният ум и проницателното остроумие бяха дарби на Карла и вдъхновяваха приятелската й компания за по-задълбочени разговори и по-възвишени и тънки шеги. Новата компания възприе по-безотговорния тон на Дидие, който съчетаваше изразителната хапливост на своя сарказъм със склонност към вулгарното, непристойното и профанизираното. Смехът беше по-шумен, може би и по-чест, но нямаше фрази, които да се запомнят, нито шегите, нито шегаджиите.

Вечерта на другия ден след сватбата на Викрам и Лети и няколко седмици след като Маурицио потъна в ямата на Хасаан Обикуа седях сред новата компания и докато ги заливаха пристъпи на грачещ, писклив смях, съзрях Прабакер на отворения вход. Той ми махна, аз станах от масата и се качихме в паркираното наблизо такси.

— Хей, Прабу, какво става? Празнуваме сватбата на Викрам! Той и Лети вчера се ожениха.

— Да, Линбаба. Извинявам се, дето безпокоя ново младоженците.

— Няма нищо. Тях ги няма. Заминаха за Лондон при родителите й. Но каква е работата?

— Работа ли, Линбаба?

— Да, тоест, какво правиш тук? Утре е твоят голям ден. Мислех, че ще го поливате с Джони и другите момчета в жопадпати.

— Само след този разговор и после отивам — отвърна той, като нервно попипваше кормилото. И двете предни врати на таксито бяха отворени да се проветри.

Вечерта беше гореща. Улиците гъмжаха от двойки, семейства и сами младежи, които се опитваха да намерят прохладен ветрец или нещо любопитно, за да си отдъхнат от жегата. Тълпата, която се нижеше по пътя покрай паркираните коли, започна да се върти около отворената врата на Прабакер и той я затръшна.

— Добре ли си?

— О, да, Лин. Много, много съм добре — каза той. После ме погледна. — Не. Не съм, баба. Всъщност, да ти кажа, съм много, много зле.

— Какво има?

— Ами, как да ти го кажа. Линбаба, ти знаеш, аз утре ще правя женитбата с Парвати. Знаеш ли, баба, когато за пръв път я видях моята Парвати, беше преди три години, когато беше само на шестнайсет. Първия път, когато тя за пръв път дойде в жопадпати, преди татко й Кумар да отвори чайната, тя живееше в малка колиба с майка и татко и сестра й, Ситата, която ще е женитбата за Джони Пурата. И този първи ден тя носеше кана с вода от кладенеца на компанията. Носеше го на глава си.

Той замълча и се загледа в аквариума на уличното гъмжило през предното стъкло на таксито. Ноктите му чоплеха гумения калъф с леопардов десен, който беше нахлузил на кормилото. Не го припирах.

— Та… — продължи той — аз я гледах и тя се мъчеше да носи тежката каната, и вървеше по неравната пътека. И тая кана, сигурно е била много старата и глината беше чуплива, защото изведнъж се пръсна на парчета и всичката вода се изля върху нея. Тя плачеше и плака толкова много. Аз я гледах и ми стана…

Той млъкна и отново се загледа в разхождащата се тълпа.

— Жал за нея? — предположих.

— Не, баба. Стана ми…

— Тъжно? Стана ти тъжно за нея.

— Не, баба. Стана ми ерекцията в гащите, нали се сещаш, когато ти стане пенисът корав, както си мислиш.

— Прабу, за Бога! Знам какво е ерекция! — смъмрих го. — Продължавай. Какво стана?

— Нищо не стана — отвърна той, смутен от раздразнението ми и малко поукротен. — Но от този път само аз никога не забравих моето голямо, голямо чувство към нея. Сега правя сватба и това голямо, голямо чувство всеки ден става все по-голямо.

— Не съм убеден, че ми харесва накъде отива разговорът, Прабу — смънках.

— Питам тебе, Лин — каза той, като се давеше с думите. Обърна се към мен. Сълзите му преливаха и капеха в скута му. Той продължи, хълцайки. — Тя е много красива, а аз съм много нисък и дребен мъж. Мислиш ли, че от мен става добър и секси съпруг?

Седнал в таксито му, гледах Прабакер как плаче и му отвърнах, че любовта прави мъжете големи, а омразата ги смалява. Казах му, че моят малък приятел е един от най-големите мъже, които съм срещал, защото в него няма никаква омраза. Казах, че колкото повече го опознавам, толкова по-голям става той, и се опитах да му обясня колко рядко се случва. Шегувах се с него и се смях с него, докато онази велика усмивка, голяма като най-голямото желание на дете, се върна на милото му кръгло лице. Той замина на ергенското парти, което го очакваше в бордея, и свиркаше тържествуващо с клаксона чак докато се скри от погледа ми.

Нощта, която ме разхождаше дълго след като той тръгна, беше по-самотна от другите. Не се върнах в „При Леополд“. Вместо това тръгнах по „Козуей“, подминах апартамента си и тръгнах към бордея на Прабакер в Куфи Парейд. Намерих мястото, където с Тарик се борихме с разярената глутница в Нощта на дивите кучета. Там все още имаше малка купчина дървени отпадъци и камъни. Седях и пушех в тъмното, наблюдавайки бавното изящество на обитателите на бордея, които се връщаха по прашния път към скупчените колиби. Усмихнах се. Мисълта за могъщата усмивка на Прабакер винаги ме караше да се усмихна неволно, все едно гледах щастливо, здраво бебе. После видение на лицето на Модена изплува от трепкащите светлини на фенерите и виещите се струи дим и се разсея, още преди да се оформи напълно. В бордея засвири музика. Разхождаща се група млади мъже ускори крачка и се затича по посока на звуците. Ергенското парти на Прабакер бе започнало. Беше ме поканил, но не можех да отида. Седях достатъчно близо, че да чувам радостта, но и достатъчно далече, че да не я усещам.

Години наред си казвах, че любовта ме е направила силен, когато надзирателите в затвора не можаха да ме принудят да предам актрисата и нашата връзка. Едва Модена някак бе успял да извади истината. Не любовта ми към нея ме накара да мълча, не смелото сърце. Инатът ми беше дал сили да си прехапя езика — непреклонен, твърдоглав инат. В него нямаше нищо благородно. И въпреки цялото ми презрение към страхливостта на побойниците, не бях ли станал и аз побойник, воден от отчаянието? Когато драконовите нокти на хероиновата болест се впиха в гърба ми, аз станах малък човек, дребосък. Станах толкова малък, че трябваше да вадя пистолет. Да насочвам пистолет към хората, много от тях — жени, за да вземам пари. Да вземам пари. По какво се различавах в това от Маурицио, който тормозеше жени, за да взема пари? И ако по време на някой от грабежите ме бяха застреляли, ако ченгетата ме бяха пречукали, както тогава исках и очаквах, моята смърт би предизвикала и заслужавала толкова малко жалост, колкото и смъртта на смахнатия италианец.

Станах, протегнах се и се огледах. Сетих се за кучетата, за битката и за храбростта на малкия Тарик. Когато тръгнах обратно към града, чух внезапен взрив от радостен смях на много гласове на партито на Прабакер, а след него и гръм от аплодисменти. Музиката затихваше в далечината и накрая стана тиха и незабележима като всеки момент на истината.

Вървях в нощта, сам с града, часове наред, и я обичах с моето скитане, също както когато живеех в бордея. На зазоряване си купих вестник, намерих едно кафене и закусих обилно, изпих втора, а после и трета чаша чай. На трета страница във вестника имаше статия за чудните дарби на Сините сестри, както се бяха прочули жената на Рашид и сестра й. Беше публикувана чрез синдиката из цялата страна. В нея се описваше накратко историята им, а после бяха публикувани разкази на очевидци за няколко случая на чудотворни изцеления, приписани на мистичните способности на жените. Една жена твърдеше, че слухът й се възстановил напълно, възрастен мъж заявяваше, че съсипаният му бял дроб бил отново здрав и силен, след като само докоснал крайчеца на небесносините им дрехи. Кавита обясняваше, че името Сините сестри не било избрано от тях — те винаги били облечени в синьо, защото когато се събудили от кома, и двете сънували, че се реят в небето, и техните поклонници ги бяха нарекли с това име. Статията завършваше с разказа на самата Кавита за срещата й с жените и убеждението й, че те извън всякакво съмнение са необикновени, може би дори свръхестествени същества.

Платих сметката, поисках химикалка от касиера и оградих статията с няколко линии. Докато улиците разплитаха утринния възел от звуци, цветове и суматоха, аз взех такси и се задрусах между безразсъдните коли към затвора на „Артър Роуд“. Чаках три часа, докато вляза в стаята за свиждане. Помещението беше разделено в средата от две телени мрежи, разделени от около два метра празно пространство. От едната страна бяха посетителите, наблъскани и вкопчени в мрежата, за да запазят местата си. Отвъд празното пространство, зад втората ограда бяха затворниците, също наблъскани и вкопчили се в мрежата, за да не ги съборят. Затворниците бяха около двайсет. Четирийсет души бяхме наблъскани в същото по големина пространство от другата страна. Всеки мъж, жена и дете в разделената стая крещеше. Крещяха на много езици — изброих шест и престанах да броя, когато от отсрещната страна се отвори врата. Ананд влезе и си запробива път към мрежата.

— Ананд! Ананд! Тук! — провикнах се.

Погледът му ме откри и той се усмихна за поздрав.

— Линбаба, как се радвам да те видя! — извика ми той.

— Добре изглеждаш, човече! — Той наистина изглеждаше добре. Знаех колко е трудно да изглеждаш добре на това място. Знаех какви усилия е вложил — да чисти телесните въшки от дрехите си всеки ден и да се мие с гъмжащата от червеи вода. — Много добре изглеждаш!

— Арей, и ти изглеждаш чудесно, Лин.

Не изглеждах чудесно и си го знаех. Изглеждах разтревожен, виновен и уморен.

— Малко съм… уморен. Приятелят ми Викрам… нали го помниш? Вчера се ожени. Всъщност онзи ден. Цяла нощ се разхождах.

— Как е Касим Али? Добре ли е?

— Добре е — отговорих и се позачервих от срам, че не виждах вече добрия и благороден първенец толкова често, колкото преди, когато живеех в бордея. — Виж! Виж този вестник. В него има статия за сестрите. Споменат си и ти. Можем да използваме това, за да ти помогнем. Можем да предизвикаме съчувствие към теб преди съдебния ти процес.

Издълженото му слабо, хубаво лице се навъси, бръчка събра веждите му, устните му се свиха в тънка, дръзка черта.

— Не бива да правиш това, Лин! — извика ми той. — Онази журналистка, Кавита Сингх, тя дойде тук. Отпратих я. Ако дойде пак, пак ще я отпратя. Не искам помощ и няма да позволя да ми помагат. Искам да получа наказание за онова, което сторих на Рашид.

— Но ти не разбираш — настоях. — Сега момичетата са прочути. Хората ги смятат за светици. Мислят, че могат да правят чудеса. Хиляди поклонници идват всяка седмица в жопадпати. Когато хората разберат, че си се опитал да им помогнеш, ще ти съчувстват. Ще получиш половината от присъдата, или дори по-малко.

Дерях се и се опитвах да надвикам кънтящата врява. Сред наблъсканите тела беше толкова горещо, че ризата ми беше подгизнала и полепнала по кожата ми. Правилно ли го чух? Струваше ми се невъзможно той да отхвърля всякаква помощ, която би могла да намали присъдата му. Без тази помощ щеше да лежи най-малко петнайсет години. „Петнайсет години в този ад — помислих си, загледан през мрежата в навъсеното му лице. — Как може да отказва помощта ни?“

— Лин! Не! — извика той, по-силно отпреди. — Аз сторих това на Рашид. Знаех какво правя. Знаех какво ще се случи. Дълго седях до него, преди да го сторя. Направих избор и трябва да понеса наказанието.

— Но аз съм длъжен да ти помогна. Трябва да опитам.

— Не, Лин, моля те! Ако ми отнемете наказанието, стореното от мен няма да има никакъв смисъл. Няма да има чест. Нито за мен, нито за тях. Не разбираш ли? Аз съм си заслужил това наказание. Аз сам реших участта си. Моля те като приятел. Моля те, не им позволявай да пишат повече за мен. Пишете за жените. За сестрите. Да! Но мен ме оставете, моята участ ще ми донесе покой. Обещаваш ли? Линбаба? Заклеваш ли се?

Пръстите ми стискаха телената мрежа. Усещах как студеният ръждив метал се врязва в костите на ръцете ми. Шумът в това дъсчено помещение беше като бурен порой, тропащ по очуканите покриви на бордея. Умолителни, настойчиви, обожаващи, копнеещи, плачещи, крещящи и смеещи се гласове кънтяха от клетка към клетка.

— Закълни ми се, Лин — каза той, а тревогата в молещите му очи отчаяно се стремеше да стигне до мен.

— Добре, добре — отвърнах, изтиквайки с мъка думите от малкия затвор на моето гърло.

— Закълни ми се!

— Добре! Добре! Заклевам се! За Бога, заклевам… няма да се опитвам да ти помогна.

Лицето му се отпусна, усмивката се завърна и нейната красота опари очите ми.

— Благодаря ти, Линбаба! — извика той щастливо. — Моля те, не ме мисли за неблагодарник, но не искам повече да идваш тук. Не искам да ми идваш на свиждане. Можеш да ми пращаш по малко пари, понякога, ако се сетиш. Но моля те, не идвай повече. Сега това е моят живот. Това е моят живот. Ще ми е тежко, ако се върнеш тук. Ще мисля за разни неща. Благодаря ти много, Лин, и ти желая много щастие.

Ръцете му пуснаха телената ограда. Той ги събра в молитвен благославящ жест и сведе глава — вече не можех да го гледам в очите. След като се пусна от оградата, той остана на произвола на тълпата от затворници и след мигове залитна назад и изчезна в бурната вълна от лица и ръце зад оградата. Една врата зад затворниците се отвори и видях как Ананд се плъзна в горещата жълта светлина на деня с високо вдигната глава, храбро изпънал слабите си рамене.

Излязох на улицата пред затвора. Косата ми беше мокра от пот, дрехите ми — подгизнали. Присвих очи срещу Слънцето и се — загледах в оживената улица. Опитвах се да се настроя към ритъма и бързането, да не мисля за Ананд в дългата стая с надзирателите — с Големия Рахул, с глада, побоите и мръсните талази гадини. По-късно вечерта щях да съм с Прабакер и Джони Пурата, приятелите на Ананд и да празнувам двойната им сватба. По-късно вечерта Ананд щеше да спи на каменния под, сгърчен и напълзян от въшки, заедно с още двеста мъже. И така, все така, още петнайсет години.

Взех такси до апартамента си и застанах под горещия душ, за да изстържа слузта и сърбежа на спомена от кожата си. После се обадих на Чандра Мехта, за да се уговорим окончателно за танцьорите, които бях наел да танцуват на сватбата на Прабакер. После се обадих на Кавита Сингх и й казах, че Ананд иска да прекратим кампанията. Мисля, че тя си отдъхна. Доброто й сърце го жалеше, тя от самото начало се боеше, че кампанията ще се провали и ще го смаже с тежестта на провалените надежди. Радваше се, че е дал благословията си да пише за Сините сестри. Момичетата я бяха очаровали и тя бе уредила един режисьор на документални филми да ги посети в коптора. Искаше да поговорим за проекта и аз долавях искрящия ентусиазъм в гласа й, но отказах, като й обещах да й се обадя пак.

Излязох на моя малък балкон и оставих звуците и мириса на града да полепнат по кожата на голите ми гърди. В един двор долу видях трима млади мъже да репетират стъпките и движенията на танцов номер от боливудски филм. Смееха се безпомощно, когато бъркаха стъпките на празничния танц, а после, когато най-сетне изпълниха целия номер без грешка, нададоха ликуващи викове. В друг двор бяха наклякали жени, миеха чинии с малки топки от кокосови кълчища и дълго парче сапун с коралов цвят. Разговорът им достигаше до мен на вълни от смях и писъци, докато си разменяха скандални клюки и ехидни забележки за странните навици на съседските съпрузи. После вдигнах очи и видях възрастен мъж, застанал на прозореца отсреща. Погледът ми срещна неговия и му се усмихнах. Той ме гледаше как наблюдавам другите долу. Поклати глава и ми се усмихна щастливо.

Всичко си беше както трябва. Облякох се и слязох на улицата. Обиколих черноборсаджийските центрове за събиране на валута, отбих се във фабриката за паспорти на Абдул Гани и проверих кръга за контрабанда на злато, който бях преструктурирал от името на Кадер. За три часа извърших трийсет или повече престъпления. И се усмихвах, когато ми се усмихваха. При нужда показвах на мъжете лоша глава, както го наричат гангстерите, за да ги накарам да се свият и наведат очи от страх. Вървях като гунда и приказвах като такъв на три езика. Изглеждах добре. Вършех си работата. Изкарвах пари и все още бях свободен. Но в тъмната стая дълбоко в съзнанието ми още един образ се беше присъединил към тайната ми галерия — образът на Ананд, събрал длани, когато лъчезарната му усмивка се превърна в благословия и молитва.

Всичко, което възприемаш със сетивата, с осезанието, с вкуса, със зрението или дори с мисълта си, оказва въздействие върху теб. Някои неща като чуруликането на птичката, когато тя прелита вечер покрай къщата, или цветето, мярнато с ъгълчето на окото, имат такова нищожно въздействие, че не ги забелязваш. Други като скръбта и триумфа или някои образи, като твоя собствен, отразен в очите на мъжа, когото току-що си намушкал, се нареждат в тайната галерия и променят твоя живот завинаги.

Образът на Ананд в затвора, когато го видях за последен път, имаше точно такова въздействие върху мен. Дълбокото чувство, което изпитвах, не беше съчувствие към него, макар наистина да го жалех така, както може да жали само човек в окови. Не беше срам, макар наистина да се срамувах, че не го изслушах, когато се опита да ми обясни за Рашид. Бе нещо друго, нещо толкова странно, че ми отне години да го проумея напълно. Завистта — тя закова този образ в душата ми. Завиждах на Ананд, когато се обърна и тръгна с изправен гръб и високо вдигната глава към дългите години страдания. Завиждах му за покоя, за храбростта и за това, че идеално разбираше себе си. Кадербай веднъж ми бе казал, че ако завиждаме по правилни подбуди, сме преполовили пътя към мъдростта. Дано не е бил прав. Дано благородната завист отвежда по-надалече, защото цял живот мина от онзи ден зад оградата, а аз все така завиждам на Ананд за спокойното приемане на съдбата и копнея за този покой с цялата си несъвършена, устремена душа.

[1] Герой от романа на Хърман Ъък „Бунтът на Кейн“. — Б.пр. ↑

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Очи с извивката на ножа на Персей, на крилете на ястреб в полет, на заоблените устни на раковините, на евкалиптовите листа през лятото — индийски очи, очи на танцьорки, най-прекрасните очи на света се взираха с откровено, непресторено съсредоточение в огледалата, които прислужниците държаха пред тях. Танцьорките, които наех да танцуват на сватбите на Джони и Прабакер, бяха вече облекли костюмите си под скромното покритие на шаловете. В една чайна близо до входа на бордея, изпразнена от клиенти за случая, те дооправяха косите и грима си с професионална бързина, докато бъбреха. Памучният чаршаф, опънат на вратата, прозираше на златната светлина на лампите и разкриваше вълнуващо неясни сенки, разпалващи диви желания в мнозина от струпалите се навън, докато аз стоях на стража и отпъждах любопитните.

Най-сетне се приготвиха, аз отметнах памучния параван и десетте танцьорки от кордебалета на Филмовия град излязоха. Бяха облечени с традиционните прилепнали блузи-чоли и увити около телата им сарита. Костюмите бяха лимоненожълти, рубинени, пауново сини, изумрудени, залезно розови, златни, в кралски пурпур, сребърни, кремави и мандаринени. Украшенията — шноли за коса, пискюли на плитките, обеци на ушите и на носа, гердани, верижки на кръста, гривни по ръцете и глезените — мятаха такива искри на светлината на фенерите и електрическите крушки, че хората примигаха и се стряскаха. Всяка тежка гривна на глезените беше окичена със стотици звънчета и когато танцьорките бавно залъкатушиха из притихналия от възхищение бордей, възпламеняващото звънтене на тези сребърни звънчета бе единственият звук, съпровождащ стъпките им. После те запяха:

„Аайя саджан, аайя!

Аайя саджан, аайя!“

„Ела при мен, любими, ела при мен!

Ела при мен, любими, ела при мен!“

Тълпите пред тях и около тях крещяха одобрително. Взвод от малки момченца подтичваше по изровения път пред момичетата, махаше камъните и пръчките и метеше пътя с метли от палмови клонки. Други млади мъже вървяха редом с танцьорките и ги разхлаждаха с големи крушовидни ветрила, изплетени от фина тръстика. Напред по пътя оркестърът, който бях наел заедно с танцьорките, вървеше мълчаливо към сватбената сцена в червено-белите си униформи. Прабакер и Парвати седяха от едната страна, а Джони Пурата със Сита — от другата. Родителите на Прабакер, Кишан и Рухмабай, бяха пристигнали от Сундер за събитието. Смятаха да останат цял месец в града и бяха отседнали в съседна на Прабакеровата колиба. Те седяха отпред на сцената заедно с Кумар и Нандита Патак. Огромна рисунка на лотосов цвят запълваше пространството зад тях, а отгоре гирлянди от цветни лампички се преплитаха като светещи лиани.

Танцьорките бавно излязоха пред сцената, пеейки за любов, спряха като една и затропаха с крака. Започнаха да се въртят на място по посока на часовниковата стрелка, в пълен синхрон. Ръцете им се движеха с грацията на лебедови шии. Ръцете и пръстите им се извиваха и въртяха като копринени шалове, развени от вятъра. После изведнъж тропнаха три пъти и музикантите засвириха, диво и възторжено, най-популярната песен от филм на месеца. И съпровождани от ликуващите викове на наобиколилата ги тълпа, момичетата навлязоха с танцова стъпка в милион мечти.

Немалко от тези мечти бяха и мои. Бях наел момичетата и музикантите, без да знам с какво смятат да се представят на Прабакеровата сватба. Препоръча ми ги Чандра Мехта, който ме увери, че те винаги сами разработват програмата си. Онази първа валутна сделка на черно, която той ме помоли да осъществя — десетте хиляди американски долара, които искаше — роди черни плодове. Чрез него се срещнах и с други от киноиндустрията, които искаха злато, долари и документи. За последните няколко месеца посещавах киностудиите все по-често, а печалбите за Кадербай постоянно растяха. В тази връзка имаше известен престиж и за двете страни — за филми-типовете, както ги наричаха в Боливуд — беше тръпка да ги свързват от безопасно разстояние с прочутия мафиотски дон, а самият Хан не беше безразличен към блясъка на филмовия свят. Когато две седмици преди сватбата на Прабакер помолих Чандра Мехта да ми помогне да наема танцьорки, той реши, че въпросният Прабакер е важен гунда, който работи за Кадербай. Отдели много време и положи специални усилия, за да го уреди — подбра всяко момиче според личната си преценка за уменията му и осигури оркестър от най-добрите музиканти на студията. Представлението, когато най-сетне го гледахме, би предизвикало задоволството и у управителя на най-развратния нощен клуб в града. Оркестърът свири дълго десетте най-популярни песни за сезона. Момичетата пяха и танцуваха на всички тях, подчертавайки изкусителния и еротичен подтекст на всяка фраза. Някои от хилядите съседи и гости на сватбата в бордея бяха приятно скандализирани, но повечето се възхитиха от сладострастието — Прабакер и Джони първи сред тях. А аз, видял за пръв път колко похотливи са нецензурираните версии на танците, започнах да ценя по нов начин изтънчените жестове, които толкова често виждах в индийските филми.

Дадох на Джони Пурата като сватбен подарък пет хиляди американски долара. Тези пари стигаха, за да си купи колибката в бордея Нейви Нагар, която искаше, близо до мястото, където е бил заченат. Нагар беше законен бордей и купуването на колибата означаваше край на страха от изгонване. Той щеше да има сигурен дом, в който да продължи работата си като неофициален счетоводител и данъчен консултант на стотиците работници и дребни предприятия в околните бордеи.

Подаръкът ми за Прабакер беше документът за собственост на неговото такси. Собственикът на малката флотилия от таксита ми го продаде след яростен пазарлък. Платих твърде скъпо за колата и лиценза, но парите не значеха нищо за мен. Това бяха черни пари, а черните пари изтичат през пръстите по-бързо от законните, спечелените с труд пари. Ако начинът, по който са спечелени, не заслужава уважението ни, парите нямат стойност. Ако не можем да ги използваме, за да подобрим живота на семействата и близките си, парите нямат предназначение. Въпреки това, от уважение към формалностите на традицията, при сключването на сделката проклех собственика на такситата с най-любезното и едновременно най-неприятното от индийските бизнес проклятия: „Десет дъщери да имаш и всичките да се омъжат добре!“ — т.е. поредица от зестри, които щяха да изчерпят кажи-речи всичките му богатства.

Прабакер така се развълнува и зарадва на подаръка, че сериозността, която си придаваше в ролята на сдържания младоженец, избухна в мощни ликуващи викове. Той скочи на крака и изтанцува своя секси танц с клатенето на таза, а после тържествеността на случая отново надделя и той седна до невестата си. Навлязох сред гъстата, въртяща се джунгла от мъже пред сцената и затанцувах, докато тънката ми риза полепна по мен като водорасли в плитка вълна.

Същата нощ, докато се връщах в апартамента си, се усмихнах при мисълта колко различна беше сватбата на Викрам. Два дни преди Прабакер и Джони да се венчаят за своите невести сестри, Викрам се ожени за Лети. Въпреки пламенната и понякога агресивна съпротива на семейството си, той заложи на гражданска церемония. На сълзите и молбите на близките си той отговаряше с една неизменна формула: „Това е съвременна Индия, йаар.“ Малцина от неговото семейство биха се принудили да станат свидетели на такава мъка — публичното отхвърляне на старинната, великолепната и натруфената индуска сватба, която отдавна готвеха за него. Накрая само сестра му и майка му се присъединиха към малкия кръг от приятели на Лети и видяха как булката и младоженецът обещаха да се обичат и почитат до края на дните си. Нямаше музика, нямаше цветове, нямаше танци. Лети беше облечена със златист костюм и златиста широкопола сламена шапка с рози от органза, Викрам — с черно сако с три четвърти дължина, черно-бяла брокатена жилетка, черни гаучо панталони със сребърни кантове и любимата шапка. Церемонията свърши за минути, а после двамата с Викрам поведохме, почти понесохме, съкрушената му от скръб майка към очакващата я кола.

Ден след сватбата закарах Викрам и Лети на летището. Смятаха да повторят церемонията в Лондон със семейството на Лети. Докато тя разговаряше по телефона с майка си, за да потвърди кога ще пристигнат, Викрам се възползва от възможността да си поговорим задушевно.

— Благодаря ти, че ми обработи паспорта, човече — ухили се той. — Тая шибана присъда за дрога в Дания… Дреболия, но щеше да ми причини големи главоболия, йаар.

— Няма проблеми.

— И доларите. Много добър курс ни уреди, ебати. Знам, че го договори специално, йаар и ще ти върна някак услугата, като се върнем.

— Спокойно.

— Знаеш ли, Лин, ти наистина трябва да улегнеш, пич. Не че нещо искам да те прецакам. Само ти казвам като приятел — приятел, който те обича като брат. Вървиш към голямо падение, човече. Имам лошото предчувствие, че… Мисля, че трябва да вземеш да улегнеш.

— Да улегна…

— Да, пич. Там му е смисълът, йаар.

— Смисълът на… какво?

— За това е цялата шибана игра. Ти си мъж. Мъжът трябва да постъпи точно така. Не ща да ти се бъркам в личните простотии, но е малко тъжно, че още не го знаеш.

Засмях се, но той продължаваше да ме гледа навъсено.

— Лин, мъжът трябва да намери добра жена, а като я намери, трябва да спечели любовта й. После трябва да заслужи уважението й. А след това — да цени доверието й. И после трябва… ами, да продължи да го прави, докато са живи. Докато не умрат и двамата. Всичко е само заради това. То е най-важното нещо на света. Това е то мъжът, йаар. Мъжът е истински мъж, когато спечели любовта на добра жена, заслужи уважението й и запази доверието й. Докато не го направиш, ти не си мъж.

— Кажи го на Дидие.

— Не бе, човек, ти не схващаш. И за Дидие е същото, само че той трябва да си намери свестен пич и да го обича. Едно и също е за всички нас. Опитвам се да ти кажа, че ти си намерил добра жена. Карла е добра жена, човече. И ти си заслужил шибаното й уважение. Пич, тя ми разказа на няколко пъти за холерата и всичко останало в жопадпати. Направо си я шашнал с всичките тия червенокръстки изпълнения, пич. Тя те уважава! Но ти не цениш доверието й. Ти й нямаш доверие, Лин, защото сам си нямаш доверие. И ме е страх за тебе, човече. Без добра жена мъж като теб — мъжете като теб и мен, сами си търсим белята, йаар.

Лети дойде. Изпълненият с любов поглед, който той й отправи, отми мрачната решителност от очите му.

— Лин, миличък, обявяват нашия полет — каза тя. Усмивката й беше по-тъжна, отколкото очаквах, и заради това някак си ме нарани. — Ще тръгваме. Ето, искам да вземеш това, подарък от двама ни.

Тя ми подаде сгъната ивица черен плат, дълга около метър и широка една педя. Разгънах я и открих вътре малка визитка.

— Това е превръзката за очи — обясни тя. — Нали си спомняш, от влака, на покрива, в деня, когато Викрам ми направи предложение. Искаме да я вземеш — така, за спомен. А на визитката е адресът на Карла. Тя ни писа. Още е в Гоа, но в друга част. Просто така, ако те интересува. Довиждане, миличък. Пази се.

Гледах ги как се отдалечават и се радвах за тях, но бях твърде зает с работата за Кадер и подготовката за сватбата на Прабакер, че да се замислям върху Викрамовия съвет. После свиждането с Ананд, последното свиждане, изтика гласа на Викрам още по-надълбоко в хора от борещи се помежду си слова, предупреждения и мнения. Но когато седнах сам в апартамента си в нощта на Прабакеровата сватба и извадих картичката и черната превръзка за очи от джоба си, аз си спомних; всяка казана от него дума. Пиех питието си и пушех цигари в такава дълбока тишина, че чувах шумоленето на мекия плат на превръзката, докато се приплъзваше между пръстите ми. Изпратиха изкусителните танцьорки, накичени със звънчета, до автобуса им и им платиха щедро. Прабакер и Джони заведоха булките си в очакващите ги таксита, които щяха да ги закарат в семпъл, но уютен хотел в покрайнините на града. Две нощи щяха да познаят насладите на любовта в усамотение, преди да продължи публичната любов в претъпкания бордей. Викрам и Лети бяха вече в Лондон и се готвеха да повторят обетите, които бяха всичко за моя вманиачен по каубоите приятел. А аз седях в креслото, напълно облечен и сам, и й нямах доверие, както каза Викрам, защото нямах доверие на самия себе си. И най-сетне, когато съм се унесъл в съня, картичката и превръзката за очи се изплъзнали от ръцете ми.

В продължение на три седмици след това се опитвах да се отърва от самотността, която тези три щастливи женитби извадиха от дълбините на сърцето ми, като се залавях с всяка предложена ми работа и сключвах всяка хрумнала ми сделка. Отлетях с пратка паспорти за Киншаса и отседнах, както ми беше наредено, в хотел „Лапиер“ — мизерна триетажна сграда на улица, успоредна на дългата главна улица на града. Дюшекът беше чист, но подът и стените сякаш бяха направени от рециклирани дъски от ковчези. Миризмата на трупове направо бе вездесъща, а страшната влага пълнеше устата ми с гадни неопределими вкусове: За да ги задуша, палех „Житан“ цигара от цигара и си правех гаргара с белгийско уиски. Ловци на плъхове обикаляха из коридорите и влачеха грамадни чували от зебло, издути от мятащи се тлъсти гадини. Колонии от хлебарки бяха завзели чекмеджетата на шкафа и затова окачих дрехите, тоалетните си принадлежности и други лични вещи на куки и дебели огънати гвоздеи, удобно забити навсякъде, където това бе възможно.

През първата ми нощ изстрели в коридора ме лишиха от и бездруго лекия ми сън. Чух как нещо тупна тежко, като падащо тяло, а после тътрещи се стъпки на някого, теглещ тежкото нещо назад по голия дъсчен под. Стиснах ножа си в юмрук и отворих вратата. На другите три врати в коридора също стояха мъже — и те като мен привлечени от шума. Всички бяха европейци. Двама държаха пистолети, а единият — нож, подобен на моя. Всички се спогледахме, а после заоглеждахме кървавата диря, размазана по коридора, която се губеше от поглед. Като по таен сигнал всички затворихме вратите си, без да кажем и дума.

След пътуването до Киншаса заминах на мисия на остров Мавриций. Хотелът ми в островната държава ми предложи приятен контраст, който приветствах. Наричаше се „Мандарин“ и се намираше в Кюърпайп. Оригиналното здание било построено като репродукция на шотландски замък в малък мащаб. Бойните кули му придаваха достатъчно сходство, когато вървиш по лъкатушната пътека през спретната английска градина. Вътре обаче гостът влизаше в царство на китайския барок, проектирано от китайското семейство — новите собственици на хотела. Седях под огромни огнедишащи дракони и на светлината на хартиени фенери ядях китайско броколи със зелен грах, спанак с чесън, пържена бобена паста и гъби със сос от черен фасул, а прозорците ми откриваха гледка към кули и бойници, готически арки и окичени с рози скулптури от храсти.

Свръзките ми, двама индийци от Бомбай, живеещи на Мавриций, пристигнаха с жълто BMW според уговорката. Качих се отзад и още не бях ги поздравил, когато те потеглиха с такова свирене на гуми, че отхвърчах назад в ъгъла на седалката. Няколко трескави минути се носехме по забутани улички със скорост, четири пъти по-голяма от допустимата. После те спряха в тиха пуста горичка. Прегрялата кола ту прищракваше, ту издрънчаваше, докато се охлаждаше. И двамата силно лъхаха на ром.

Шофьорът се обърна назад и каза:

— Хайде, давай книгите.

— Не са у мен — изръмжах му през зъби.

Двамата се спогледаха, после отново се вторачиха в мен. Шофьорът вдигна огледалните си очила и откри очи, които изглеждаха така, сякаш нощем ги държеше накиснати в чаша кафяв оцет до леглото си.

— Книгите не са у теб?

— Не. Опитвах се да ви го кажа на път за насам — където и да се намираме, мамка му — но вие повтаряхте: „Спокойно! Спокойно!“, и не ме слушахте. Е, сега достатъчно спокойни ли сме?

— Не съм спокоен, пич — обади се другият.

Видях се в огледалните стъкла на очилата. Не изглеждах щастлив.

— Идиоти такива! — изръмжах, минавайки на хинди. — Едва не убихте всички ни заради нищо! Караш като някой бомбайски шофьор, гъз, смахнат по скоростите! Паспортите са в шибания хотел. Скатах ги, защото исках първо да съм сигурен във вас двамата, копелдаци. Сега съм сигурен само в това, че нямате мозък и за две бълхи върху топките на кучето на парий!

Пътникът вдигна очилата си и двамата се усмихнаха до уши — доколкото им позволяваше махмурлукът.

— Заеби, къде си се научил да говориш така хинди? — попита шофьорът. — Ебати жестокото, йаар. Говориш като обикновен бомбайски копелдак. Фантастично, йаар.

— Пич, впечатлих се! — додаде приятелят му, поклащайки възхитено глава.

— Дайте да видя парите! — креснах.

Те се засмяха.

— Парите — настоях аз. — Дайте да ги видя.

Пътникът вдигна чантата, която държеше между краката си, отвори я и вътре се показаха многобройни пачки.

— Какви са тия лайна?

— Парите, братко — отвърна шофьорът.

— Това не са пари — отвърнах. — Парите са зелени. На парите пише: „Вярваме в Бога“. На парите е нарисуван умрял американец, защото парите идват от Америка. Това не са пари.

— Това са маврицийски рупии, братко — усмихна се пътникът, оскърбен, че съм обидил валутата му.

— Тия лайна не можеш да ги харчиш никъде, освен на Мавриций! — изфучах, спомняйки си какво съм учил за конвертируемите и неконвертируемите валути, докато работех с Халед Ансари. — Това е неконвертируема валута.

— Разбира се, знам, баба — усмихна се шофьорът. — Разбрахме се с Абдул. Точно сега нямаме долари, пич. Всичките са вързани с други сделки. И затова плащаме в маврицийски рупии. На връщане у дома можеш да ги обмениш в долари, йаар.

Въздъхнах и задишах бавно, налагайки тишина върху малката вихрушка, в която настроението превръщаше мислите ми. Погледнах навън. Все едно бяхме паркирали сред зелен горски пожар. Високи растения, зелени като очите на Карла, се люлееха и тръпнеха на вятъра навсякъде около нас. Не се виждаше никой и нищо, освен нас.

— Я да видим какво имаме тук. Десет паспорта по седем хиляди долара парчето. Това прави седемдесет хиляди долара. При обменен курс, да речем, трийсет маврицийски рупии за долар, това прави не по-малко от два милиона и сто и десет хиляди рупии. Затова носите такава голяма чанта. А сега, господа, простете, ако ви се сторя тъп, но къде точно, да го еба, ще обменя два милиона рупии в долари без шибан валутен сертификат?

— Няма проблеми — отвърна бързо шофьорът. — Ние имаме чейнджаджия, йаар. Първокласен. Ще ти ги обмени. Всичко е уредено.

— Добре — усмихнах се аз. — Да вървим при него.

— Ще трябва да отидеш там сам, пич — засмя се радостно пътникът. — Той е в Сингапур.

— Сингапур, заеби!

— Не се разстройвай толкова, йаар — зауспокоява ме шофьорът. — Всичко е уредено. Абдул Гани е навит. Днес ще ти се обади в хотела. Ето, вземи тази визитка. На връщане у дома се отбиваш в Сингапур… Добре де, добре, Сингапур не ти е точно по път за Бомбай, но ако първо отлетиш там, ще ти е на път, нали така? Та, когато слезеш в Сингапур, отиваш при този тип на визитката. Той има лиценз за обмяна на валута. Човек на Кадер е. Ще ти смени всичките рупии в долари и готово. Няма проблеми. Дори има и бонус за теб. Ще видиш.

— Добре — въздъхнах аз. — Да се връщаме в хотела. Ако Абдул го потвърди, ще сключим сделката.

— В хотела… — шофьорът смъкна очилата върху очите си, напомнящи мишени за дартс.

— В хотела! — повтори пътникът и жълтото торпедо се понесе обратно по криволичещите улички.

Пътуването през Сингапур мина без засечки и валутното фиаско в Мавриций ми донесе няколко неочаквани ползи. Сдобих се с нова ценна връзка в лицето на сингапурския чейнджаджия — индиец от Мадрас на име Шеки Ратнам — и за пръв път видях — отлитайки от Сингапур за Бомбай — доходоносната контрабанда с камери и електроуреди, купени от безмитния магазин.

След като предадох доларите на Абдул Гани, взех моя дял и потеглих към хотел „Оберой“, за да се срещна с Лиса Картър, се почувствах деен и обнадежден за пръв път от твърде много време. Започнах да мисля, че може би съм отхвърлил мрачните настроения, обзели ме след сватбената нощ на Прабакер. Бях пътувал до Заир, Мавриций и Сингапур с фалшиви паспорти, без да събудя ни най-малко подозрение. В бордея оцелявах ден за ден от малките комисиони, които вземах от туристите, и разполагах само с компрометирания си новозеландски паспорт. Само година по-късно живеех в модерен апартамент, джобовете ми се издуваха от прясно спечелени престъпни пачки и имах пет паспорта с пет различни имена и националности, всичките с моята снимка. Светът на възможностите се отваряше пред мен.

Хотел „Оберой“ се намираше в Нариман Пойнт, на дръжката на златния сърп на Крайморския булевард. Гара Чърчгейт и фонтанът „Флора“ се намираха на пет минути пеша от него. Още десет минути в едната посока водеха до гара Виктория и пазара „Крофорд“. Десет минути в другата посока след фонтана „Флора“ водеха до „Колаба“ и монумента „Портата“. „Оберой“ не беше известен от пощенските картички като хотел „Тадж“, но го компенсираше с характер и атмосфера. Пиано барът му например беше малък шедьовър от светлина и хитро разположени уединени местенца, а бирарията му решително се съревноваваше за титлата „най-добрият ресторант в Бомбай“. Заради ярката дневна светлина, когато влязох в сумрачната, богато обзаведена бирария спрях и замигах, докато погледът ми не откри Лиса и нейната компания. Тя и още две момичета седяха с Клиф де Суза и Чандра Мехта.

— Дано не съм закъснял — казах аз, докато се ръкувах с всички.

— Не, мисля, че всички ние сме подранили — пошегува се Чандра Мехта. Гласът му отекна в цялата стая.

Момичетата се разкикотиха истерично. Казваха се Рита и Гита. Бяха начинаещи актриси на най-ниското стъпало — обяд с ключови играчи от втория ешелон — и преливаха от опулен ентусиазъм, на крачка от паниката.

Седнах на свободния стол между Лиса и Гита. Лиса беше с тънък тъмночервен пуловер под черен копринен жакет и пола. Сребристата блузка на Гита от еластична материя и белите й джинси бяха толкова впити, че недвусмислено подчертаваха анатомията й. Беше хубава, може би на двайсет, дългата й коса беше вдигната в конска опашка. Ръцете й мачкаха салфетката на масата, сгъваха и разгъваха ъгълчето й. Рита беше със спретната къса прическа, която отиваше на дребничкото й лице и хлапашки черти. Беше с жълта блуза с дълбоко деколте и сини джинси. И Клиф, и Чандра бяха с костюми, сякаш идваха или отиваха на някаква важна среща.

— Умирам от глад — рече весело Лиса. Говореше леко и уверено, но стисна ръката ми под масата толкова силно, че ноктите й се врязаха в кожата ми. За нея срещата беше важна. Тя знаеше, че Мехта смята да ни предложи официално партньорство за подбор на актьори, който неофициално извършвахме. Лиса искаше да сключим този договор. Искаше одобрението, което само един договор би й осигурил. Искаше в бъдеще да се занимава с писане. — Хайде да ядем!

— Какво ще кажете, как ви се струва… аз да поръчам за всички ни? — предложи Чандра.

— Щом ти ще плащаш, нямам нищо против. — Клиф се засмя и намигна на момичетата.

— Да — подкрепих го аз. — Давай.

Той извика сервитьора с поглед, отказа листа с менюто и започна веднага да изрежда списъка с предпочитаните си ястия. Започна с бяла супа — предястие с агнешко, сварено в мляко и бланширани бадеми, мина към пиле на грил в марината от лют пипер, ким и манго и завърши, след още много допълнителни блюда, с плодова салата, медени топки качори и сладолед куфли.

Докато изслушвахме дългия и прецизен списък с ястия на Мехта, всички разбрахме, че обядът ще се проточи дълго. Успокоих се и се отпуснах по течението на изисканата храна и разговора.

— Хайде, Клиф — засмя се Лиса. — Разчитам на теб да ми разкажеш всички клюки за любовната история по време на снимките на „Канун“. Какво всъщност става там?

— Да, да! — възкликна въодушевено Рита. — И всичко за новото момиче. Около нея има толкова много скандали, че не мога дори да произнеса името й, йаар. И всичко, ама всичко за Анил Капур! Толкова го харесвам, че ми иде да го изям!

— И Санджай Дут! — додаде Гита и се разтрепера драматично, щом произнесе името му. — Вярно ли е, че наистина сте ходили на неговото парти във Версова? О, Боже мой! Колко много ми се иска и аз да бях там! Разкажете ни за това!

Насърчен от това трескаво любопитство, Клиф де Суза заразправя небивалици за боливудските звезди, а Чандра Мехта ги гарнираше с пикантни добавки. По време на обяда стана ясно, че Клиф е хвърлил око на Рита, а Чандра Мехта обръщаше внимание предимно на Гита. Продължителният обяд беше началото на дълъг ден и дълга нощ, която смятаха да прекарат с тях. Загрявайки по темата и с мисли, обзети от предстоящите нощни удоволствия, кинаджиите постепенно изместиха клюките и анекдотите към секса и сексуалните скандали. Историите бяха смешни, понякога се отклоняваха към чудатото. Всички се смеехме гръмогласно, когато Кавита Сингх влезе в ресторанта. Все още се хилехме, когато аз я представих на останалите на масата.

— Извинете — каза тя с неспокойното и упорито изражение на човек, който има големи неприятности. — Лин, трябва да поговорим.

— Можеш да говориш тук, Кавита — предложих, все още развеселен. — Ще им е интересно.

— Не е във връзка със случая — настоя тя. — Става дума за Абдула Тахери.

Веднага станах, извиних се и кимнах на Лиса да ме изчака тук, докато се върна. Двамата с Кавита излязохме във фоайето на ресторанта. Щом останахме сами, тя заговори:

— Приятелят ти Тахери здравата е загазил.

— Как така?

— Така, че един от криминалния отдел ми подшушна нещо. Каза, че Абдула бил мишена на полицията. „Да се застреля на място“, каза той.

— Какво?

— На полицаите е заповядано да го заловят жив, ако могат, но да не поемат никакви рискове с него. Сигурни са, че той е въоръжен, сигурни са и че ще стреля, ако се опитат да го арестуват. При най-малка съпротива от негова страна им е заповядано да го застрелят като куче.

— Защо? За какво е всичко това.

— Мислят, че той е онзи Сапна. Предупредили са ги, със солидни доказателства. Убедени са, че е той, и ще го хванат. Днес. Може вече да са го хванали. С ченгетата в Бомбай не можеш да се ебаваш, не и когато става дума за нещо толкова сериозно. От два часа те търся.

— Сапна? Но това е глупаво — казах. Но не беше. Имаше твърде много липсващи парчета, твърде много въпроси, които не бях задал, а трябваше да задам много отдавна.

— Разумно или не, сега това е реалност — каза тя с разтреперан глас и вдигна рамене, примирено и жалостиво. — Навсякъде те търсих. Дидие ми каза, че си тук. Знам, че с Тахери сте добри приятели.

— Да, той ми е приятел — казах и внезапно се сетих, че разговарям с журналистка. Втренчих се в тъмния килим и се опитах да открия някаква посока сред пясъчната буря на мислите ми. После вдигнах глава и я погледнах в очите. — Благодаря ти, Кавита. Признателен съм ти. Много ти благодаря. Трябва да тръгвам.

— Слушай — продължи тя по-тихо. — Изпратих го за публикуване. Обадих се още щом го чух. Ако влезе във вечерните новини, може да накара ченгетата да внимават малко повече. За протокола — не мисля, че е той. Не ми се вярва. Винаги ми е бил симпатичен. Дори си бях паднала малко по него, когато го доведе в „При Леополд“ за първи път. Може би още си падам, йаар. Както и да е, не мисля, че той е Сапна и не вярвам да е извършил онези… ужасни неща.

Тя си тръгна — едновременно се усмихваше и хлипаше. Извиних се, че напускам масата и поднесох някакво глупаво обяснение. Без да питам Лиса дали иска да дойде, аз дръпнах стола й и взех чантата, окачена на високата облегалка.

— О, Лин, наистина ли се налага да тръгваш? — попита тъжно Чандра. — Та още не сме преговаряли за Агенцията по кастинга.

— Ти наистина ли познаваш Абдула Тахери? — попита Клиф. В любопитството му се долавяше съвсем лек намек за обвинение.

Изгледах го сърдито.

— Да.

— И отвеждаш и прекрасната Лиса със себе си — нацупи се Чандра. — Двойно разочарование.

— Толкова много съм слушал за него, йаар — продължаваше Клиф. — Как се запозна с него?

— Той ми спаси живота, Клиф — отвърнах малко по-рязко, отколкото възнамерявах. — При първата ни среща той ми спаси живота, беше един салон за пушене на хашиш на Стоящите Баба.

Отворих вратата на бирарията пред Лиса и погледнах масата. Клиф и Чандра бяха доближили глави и си шепнеха, без да обръщат внимание на озадачените момичета.

Яхнах мотора пред хотела и разказах на Лиса всичко, което знаех. Здравият й тен изведнъж изчезна и лицето й пребледня, но тя бързо се стегна. Съгласи се с мен, че е логично да започнем от „При Леополд“. Абдула можеше да е там или да е оставил съобщение на някого. Тя се страхуваше и аз усетих как този страх сковава мускулите на ръцете й, когато се долепи до гърба ми. Фучахме през бавното и тромаво движение — разчитахме на късмета и инстинктите, също като Абдула.

В „При Леополд“ открихме Дидие, който се наливаше и потъваше в алкохолната бездна.

— Свърши — каза той завалено и си наля още едно уиски от голямата бутилка. — Свършено е. Застреляли са го преди около час. Всички говорят за това. От джамиите в Донгри четат заупокойни молитви.

— Откъде знаеш? — попитах. — Кой ти каза?

— Заупокойни молитви — смотолеви той и главата му се килна напред. — Каква нелепа и излишна фраза! Други молитви няма. Всяка молитва е заупокойна.

Сграбчих го за ризата и го разтърсих. Сервитьорите, които до един харесваха Дидие толкова, колкото и аз, гледаха и пресмятаха докъде ще ми позволят да стигна.

— Дидие! Слушай ме! Как разбра? Кой ти го каза? Къде се е случило?

— Полицията дойде тук — отвърна той, изведнъж изтрезнял. Бледосините му очи се втренчиха в моите, сякаш търсеше нещо на дъното на вир. — Похвалиха се на Мехмет, единия от собствениците. Познаваш Мехмет. И той е иранец като Абдула. Някои полицаи от участъка „Колаба“, отсреща, са участвали в засадата. Казаха, че го обкръжили в една уличка близо до пазар „Крофорд“. Призовали го да им се предаде. Казаха, че той не помръднал. Казаха, че дългата му коса се развявала по вятъра, и черните му дрехи също. Дълго говориха за това. Странно е, не мислиш ли, Лин, че говореха за дрехите му… и за косата му! Какво значи това? После те… казаха, че извадил два пистолета от якето си и започнал да стреля по тях. Всичките веднага отговорили на огъня. Бил прострелян на толкова много места, че тялото му било разкъсано, казаха. Разкъсано от залпа.

Лиса заплака, седна до Дидие и той я прегърна механично, както правим, обзети от скръб и шок. Нито я погледна, нито й обърна внимание. Погали я по рамото и започна да я люлее, но скръбното му изражение щеше да е същото, ако беше сам и сам се бе обвил с ръце.

— Събрала се голяма тълпа — продължи той. — Всички много се разстроили. Полицаите се нервирали. Искали да откарат тялото му в болница с един от техните микробуси, но хората нападнали микробуса и го изтикали от платното. Полицаите закарали тялото в участъка на пазар „Крофорд“. Тълпата ги последвала с обидни викове и крясъци. Мисля, че са още там.

Полицейският участък на пазар „Крофорд“. Трябваше да отида там. Трябваше да видя тялото. Трябваше да го видя. Може би беше още жив…

— Чакай тук — казах на Лиса. — Изчакай с Дидие или се прибери с такси. Ще се върна.

Копие се заби в хълбока ми, мина покрай сърцето и излезе в горната част на гърдите ми — копието на смъртта на Абдула, копието на мисълта за неговото мъртво, мъртво тяло. Потеглих към „Крофорд“ и всяко вдишване блъскаше коравото копие в сърцето ми.

Близо до полицейския участък бях принуден да оставя мотора, защото пътят бе задръстен от хорско гъмжило. Продължих пеша и скоро се намерих сред обезумели, безцелно сновящи, разярени хора. Повечето бяха мюсюлмани. От многото скандирания и изкрещяни лозунги успях да разбера, че не са просто опечалени. Смъртта на Абдула беше разгоряла прериен пожар от недоволство и отдавнашни жалби в пренебрегваните бедняшки бордеи, разпрострели се на цели акри около пазара. Крясъците на мъжете представляваха объркващ сбор от жалби и шумни протести за собствените им каузи. От няколко места кънтяха молитви.

Сред легиона от крещящи мъже цареше хаос и всяка крачка към полицейския участък бе спечелена с борба и блъскане, сила и воля. Мъжете прииждаха на талази, изблъскваха ме встрани, после напред и назад. Бутаха ме, удряха ме, ритаха ме с крака. Няколко пъти насмалко не ме събориха под тези тъпчещи крака и в последния момент се спасявах, вкопчвайки се в нечия риза, брада или шал. Най-сетне мярнах полицейския участък и полицаите. С каски и щитове, те се бяха строили в три или четири редици пред участъка по цялата му дължина.

Един мъж до мен в тълпата ме хвана за ризата и започна да ме удря по главата и лицето. Нямах представа защо ме нападна — може би и самият той не разбираше, но това нямаше значение. Ударите се сипеха и се сипеха върху мен. Прикрих се с ръце и се опитах да се откопча. Ръката му не пускаше ризата ми и аз не можех да се откъсна. Пристъпих напред, бръкнах в очите му с пръсти и стоварих юмрук точно до ухото му. Ръцете ме пуснаха и той залитна назад, но ме заудряха други. Тълпата около мен се разтвори, аз се изправих и започнах да замахвам напосоки и да удрям всичко, до което се докопвах.

Бях загазил. Знаех, че рано или късно ще изгубя силата и изненадата, която държеше нападателите по-далеч. Нахвърляха ми се, но само по един. Фрасваха ме и се отдръпваха. Аз танцувах и млатех всеки, който се приближаваше, но бях обкръжен и не можех да победя. Само защото тълпата бе увлечена в боя, ги задържаше да не се юрнат напред; задушаваща преса от тела.

Една решителна фаланга от осем-девет души разкъса кръга и се оказах лице в лице с Халед Ансари. Подвластен на инстинкта, едва не го цапардосах. Той размаха ръце да спра. Неговите хора отново се врязаха в тълпата, а Халед ме затика подир тях. Някой ме удари в гръб по главата, аз се обърнах и отново им се нахвърлих. Искаше ми се да се сбия с всеки мъж в града, да се бия, докато ударите им ме вкарат в несвяст, докато престана да усещам копието, копието на мъртвия Абдула, в гърдите си. Халед и двама от приятелите му ме награбиха и ме измъкнаха от гърчещия се налудничав ад, в който се беше превърнала улицата.

— Тялото му не е тук — съобщи ми Халед, когато намерихме мотора ми, и избърса лицето ми с кърпа. Окото ми бързо се подуваше, от носа и от сцепената ми долна устна капеше кръв. Изобщо не бях почувствал ударите. Нямаше болка. Цялата болка беше в гърдите ми, точно до сърцето, аз я вдишвах, издишвах, вдишвах…

— Тълпата връхлетяла в участъка. Стотици. Преди ние да стигнем там. Когато ченгетата успели да ги изтикат отново навън, отишли в килията, където държали тялото, и видели, че е празна. Тълпата освободила всички затворници и те изнесли трупа.

— Ох, Боже — изстенах. — Да му еба майката. Господи. — Ще пратим хора — каза Халед, спокойно и уверено. — Ще разберем какво е станало. Ще го… ще го намерим. Ще намерим тялото му.

Върнах се в „При Леополд“ и заварих Джони Пурата на масата на Дидие. Дидие и Лиса си бяха тръгнали. Строполих се на стола до него точно както Лиса се строполи до Дидие преди няколко часа. Подпрях лакът на масата и разтърках очи с китките си.

— Ужасно — каза Джони.

— Да.

— Не биваше да се случва.

— Не.

— И нямаше нужда да се случва. Не така.

— Да.

— Не му трябваха тия пари. Били са последните за вечерта, но нямаше нужда. Вчера изкара много пари.

— Какво? — възкликнах и го погледнах сърдито. Бях много объркан.

— Катастрофата с Прабакер — обясни той.

— Какво?

— Катастрофата — повтори той.

— Каква… катастрофа?

— Боже мой, Лин. Мислех, че знаеш — каза той, кръвта се дръпна от лицето му като отливна вълна и се спря в стегнатото му гърло. Гласът му секна и очите му се напълниха със сълзи. — Мислех, че знаеш. Още щом ти видях лицето и как изглеждаш, си помислих, че знаеш. Чакам те от близо час. Още щом излязох от болницата, дойдох да те търся.

— Болница… — повторих глупаво.

— Болницата Сейнт Джордж. Той е в интензивното. Операцията…

— Каква операция?

— Пострадал е… много тежко, Лин. Операцията беше… Още е жив.

— Но какво?

Джони избухна в ридания и успя да се овладее с огромно усилие на волята, дишайки дълбоко и стиснал зъби.

— Качил двама клиенти, много късно снощи. Всъщност било към три часа сутринта. Някакъв мъж с дъщеря си, били за летището. На магистралата имало ръчна количка. Нали знаеш как тия хора нощем минават напряко по главния път. Забранено е, ама те си минават, йаар, за да спестят цели мили бутане на тежките колички. Тази била пълна със стоманени пръти за строеж. Дълги стоманени пръти. Изтървали количката по едно възвишение. Изплъзнала им се от ръцете и се сурнала надолу. Прабакер излязъл на завоя с таксито и онова нещо се забило в предницата на колата. Няколко пръта влезли през прозореца. Мъжът и жената отзад били убити. Главите им били откъснати. Напълно. Прабакер бил ударен в лицето.

Той отново се разрида и аз го хванах, за да го успокоя. Туристите и редовните клиенти по другите маси ни погледнаха, но бързо се извърнаха. Когато той се поуспокои, му поръчах уиски. Той го изгълта на един дъх, също като Прабакер в първия ден на запознанството ни.

— Много ли е зле?

— Лекарят каза, че ще умре със сигурност — изхлипа Джони. — Челюстта му е откъсната. Стоманата я е отнесла. Всичко е отнесено. Всичките му зъби. На мястото на устата и челюстта му има голяма дупка, само голяма дупка. Дори не са бинтовали лицето му, защото от тая дупка излизат страшно много тръби и тръбички. За да му поддържат живота. Как е оживял — така в тая кола, никой не може да каже. Стоял е затиснат вътре два часа. Лекарите смятат, че до довечера ще умре. Затова тръгнах да те търся. Ранен е тежко в гърдите, в корема и в главата. Той умира, Лин. Ще умре. Трябва да отидем.

Влязохме в интензивното отделение и заварих Кишан и Рухмабай да плачат, прегърнати, седнали до леглото. Парвати, Сита, Джитендра и Касим Али стояха в горестно мълчание до леглото. Прабакер беше в безсъзнание. Няколко апарата следяха признаците му на живот. Пластмасови и метални тръби стърчаха от лицето му… от онова, което бе останало от лицето му. Онази великолепна усмивка, разкошната слънчева усмивка бе изтръгната от лицето му. Просто… я нямаше вече.

В дежурния кабинет на приземния етаж намерих лекуващия го лекар. Извадих от колана си пачка американски долари и му ги предложих с молбата да поема всички по-нататъшни разходи. Той не я прие. Нямало надежда, каза. На Прабакер му оставали само часове, може би минути живот. Затова позволил на семейството и приятелите му да останат при него. Нищо не можело да се направи, каза той, освен да останем с него и да го гледаме как издъхва. Върнах се в стаята на Прабакер и дадох парите на Парвати заедно с всичко, което бях спечелил от последната си куриерска задача.

Намерих тоалетна в болницата и измих лицето и врата си. Главата ме болеше и раните по лицето ми я изпълниха с мисли за Абдула. Не издържах. Не можех да понеса представата за моя дързък ирански приятел, обкръжен от полицаи, които стрелят по него, и изстрелите им окървавят и разкъсват тялото му. Гледах се в огледалото, а сълзите изгаряха очите ми като киселина. Зашлевих се, за да се свестя, и се върнах на етажа на Прабакер.

Останах заедно с другите до леглото три часа. Изтощен, започнах да клюмам и ми се наложи да си призная, че не мога да будувам повече. В един относително тих ъгъл събрах два стола до стената и заспах. Сънят ме погълна целия, почти на мига, и ме отнесе в Сундер. Плавах по мърморещите вълни от гласове в онази първа нощ в селото, когато бащата на Прабакер положи ръка на рамото ми и аз стиснах зъби срещу звездите. Когато се събудих, Кишан наистина седеше до мен с ръка на рамото ми, и щом го погледнах в очите, и двамата заплакахме безпомощно.

Накрая, когато вече нямаше съмнение, че Прабакер ще умре и всички го знаехме, и всички приемахме, че той ще издъхне, четири денонощия гледахме как страда малкото му храбро телце, онова, което бе останало от него, остатъка от Прабакер с ампутираната усмивка. Най-накрая, след като ден и нощ гледахме как се мъчи от болки и смут, започнах да се надявам той да издъхне най-сетне и да го желая с цялата си душа. Толкова го обичах, че накрая намерих едно безлюдно кътче в стаята на чистачите, където един кран неспирно капеше в бетонно корито, паднах на колене върху две мокри следи от стъпки и започнах да моля Бога да го остави да умре. И той издъхна.

В колибата, която някога Прабакер делеше с Парвати, майка му Рухмабай разпусна дългата си до бедрата коса. Седеше на прага, загърбила света. Черната й коса бе нощен водопад. Тя режеше съвсем ниско, с остри ножици, и дългите кичури падаха като умиращи сенки.

В началото, когато наистина обичаме някого, най-много се страхуваме обичаният да престане да ни обича. Но онова, от което трябва да се боим и ужасяваме, разбира се, е, че ние няма да престанем да ги обичаме, дори и след като умрат. Защото аз все така те обичам от все сърце, Прабакер. Още те обичам. И понякога, приятелю, тази обич, която не мога да ти дам, смазва дъха в гърдите ми. Понякога, дори и сега, сърцето ми се дави в мъка, в която без теб няма звезди, и няма смях, и няма сън.

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

Хероинът е камера за сензорна депривация за душата. Докато плаваш по мъртвото море на упоението от дрогата, не усещаш нито болка, нито угризения, нито срам, няма чувство за вина и скръб, няма депресия, няма и страст. Заспалата вселена влиза и обгръща всеки атом на съществуването. Безчувственият мир и покоят разпръскват страха и страданието. Мислите се носят като водорасли в океана и се стапят в далечната сива сънливост, неосъзнати и неопределими. Тялото изпада в криогенна дрямка — безразличното сърце бие вяло, а дишането бавно се превръща в случаен шепот. Плътно вцепенение подобно на Нирвана сковава крайниците, а надолу, в дълбините, спящият се плъзга полекичка към забвението — съвършеното и вечно дрогиране.

За това химическо опрощение се плаща — като и за всичко останало във Вселената: със светлина. Първата светлина, която наркоманите изгубват, е светлината на очите. Очите на наркомана са празни като очите на гръцките статуи, като смачкано олово, като дупка от куршум в гърба на мъртвец. Следващата изгубена светлина е светлината на страстта. Наркоманите убиват страстта със същото оръжие, което използват и за надеждата, мечтата и честта: с тоягата, издялана от техния копнеж. И когато всякаква друга светлина на живота си е отишла, последната изгубена светлина е светлината на любовта. Рано или късно, когато се стигне до последната доза, наркоманът ще предпочете да предаде любимата, отколкото да се лиши от друсане; рано или късно всеки наркоман се превръща в дявол в изгнание.

Реех се. Носех се по вълните на течността от лъжицата — лъжицата, голяма колкото стаята. Салът на парализата от опиата се люлееше върху езерцето в нея, а пресичащите се греди над главата ми като че съдържаха отговор, някакъв отговор, в симетрията си. Гледах гредите и знаех, че отговорът е там и че би могъл да ме спаси. А после отново затварях очите си от смачкано олово и губех представа за всичко. Понякога се събуждах. Понякога бях достатъчно буден да поискам още от вцепеняващия наркотик. Понякога бях достатъчно буден, че да си спомня всичко.

Нямаше погребение за Абдула, защото нямаше тяло, което да погребат, ние да погребем. Трупът му беше изчезнал в разгара на бунта, също като трупа на Маурицио — напълно, като на лумнала умираща звезда. Отнесох заедно с другите тялото на Прабакер на гат-кладата. Тичах с тях по улиците. Тичах с тях под окичения с гирлянди товар — неговото телце — и нареждах имената на Бога, а после гледах как тялото му изгаря. След това скръбта заскита по уличките на бордея, а аз не можах да остана там, за да го помена със събралите се приятели и роднини. Те стояха близо до мястото, където само преди седмици Прабакер се ожени. Опърпаната украса от сватбата още висеше от покривите на някои колиби. Поговорих с Касим Али, Джони, Джитендра и Кишан Манго, но ги оставих и потеглих за Донгри. Имах някои въпроси към Абдел Кадер Хан, въпроси, които пъплеха в мен като тварите в ямата на Хасаан Обикуа.

Къщата до джамията „Набила“ беше затворена, заключена с тежки катинари, и тънеше в тишина. Никой в предния двор на джамията или на улицата с магазините не можа да ми каже къде е заминал, нито кога ще се върне. Сърдит и потиснат, отидох да видя Абдул Гани. Къщата му беше отворена, но прислугата каза, че е заминал от града на почивка и го очакват чак след седмици. Отбих се в цеха за паспорти и заварих Кришна и Вилу да бачкат. Те потвърдиха, че Гани им е оставил нареждания и достатъчно пари за около месец работа и казал, че заминава на почивка. Отидох в апартамента на Халед Ансари и заварих дежурен пазач, който ми каза, че Халед бил в Пакистан. Нямал представа кога намусеният пакистанец щял да се върне.

Останалите членове на Съвета на Кадеровата мафия също така внезапно и удобно бяха изчезнали. Фарид беше в Дубай. Гетерал Собхан Махмуд — в Кашмир. Никой не ми отвори, когато почуках на вратата на Кеки Дорабджи. Всички прозорци бяха със спуснати щори.

Раджубай, известен с това, че не пропускаше ден, без да се отбие в счетоводната си кантора във „Форта“, беше отишъл при болен роднина в Делхи. Дори и босовете и лейтенантите от втория ешелон бяха заминали от града или просто ги нямаше.

Тези, които бяха останали — агентите, занимаващи се със златото, валутните куриери и свръзките за паспорти из целия град — се държаха учтиво и дружелюбно. Работата за тях явно продължаваше със същото темпо и по същия начин. Собствената ми работа не се промени. Очакваха ме във всяко депо, обменно бюро, бижутериен магазин и други пунктове за свръзка в империята на Кадер. Бяха ми оставили нареждания при контрабандистите на злато, чейнджаджиите и мошениците, които изкупуваха и крадяха паспорти. Не бях сигурен дали това е комплимент — че на мен може да се разчита и ще се справя в отсъствие на Съвета — или ме смятат за толкова незначителен в тяхната схема, че не заслужавах дори обяснение.

Каквато и да беше причината, чувствах се безнадеждно сам в града. Загубих Прабакер и Абдула, най-близките си приятели, в една и съща седмица, а с тях загубих и точката върху картата на психиката, където пише: „Ти си тук“. Личността и самоличността в някои отношения приличат на координатите на пътната карта, която чертаят нашите пресичащи се връзки. Ние знаем кои сме и се самоопределяме какви сме чрез хората, които обичаме, и причините, поради които ги обичаме. Аз бях онази точка във времето и пространството, където дивата ярост на Абдула се пресичаше с щастливата доброта на Прабакер. Останал без посока, вече неопределян от тяхната дълбочина, с безпокойство и изненада осъзнах колко много съм започнал да завися от Кадер и неговия Съвет от мафиотски босове. Връзките ми с повечето от тях бяха бегли, така ми се струваше, ала въпреки увереността, която ми вдъхваше тяхното присъствие в града, те ми липсваха толкова, колкото и компанията на мъртвите ми приятели.

Бях гневен. Отне ми време да проумея този гняв и да разбера, че негов подбудител и прицел е Кадербай. Него обвинявах за смъртта на Абдула — за това, че не го е защитил и не го е спасил. Не можех да повярвам, че Абдула, приятелят, когото обичах, е жестокият безумец Сапна. Но бях готов да повярвам, че Абдел Кадер Хан има някаква връзка със Сапна и убийствата. Нещо повече — това, че е напуснал града, ме караше да се чувствам предаден. Все едно ме беше изоставил, за да посрещна… всичко, сам. Беше нелепа мисъл, разбира се, и доста самовъзвеличаваща ме. Истината беше, че стотици хора на Кадер продължаваха да работят в Бомбай, и аз работех с мнозина от тях всеки ден. Но въпреки това се чувствах точно така — изоставен и предаден. Студенина, породена от съмнение и студен гняв, започна да пъпли вътре в мен към най-дълбоките ми чувства към Хана. Все още го обичах и все още чувствах синовна връзка с него, но той вече не беше моят обожаван и безгрешен герой.

Един боец муджахидин веднъж ми каза, че съдбата дава на всички нас трима учители, трима приятели, трима врагове и три големи любови в живота. Но тези дванайсет души са винаги прикрити и ние никога не знаем кой, кой е, докато не сме ги обикнали, напуснали или борили с тях. Кадер беше един от моите дванайсет, но неговото прикритие беше едно от най-добрите. В тези дни на самотност и гняв, докато скръбното ми сърце постепенно бе сковавано от отчаяние, аз започнах да го мисля за враг, моя обичен враг.

Сделка след сделка, престъпление след престъпление, ден след ден моята воля, целеустременост и надежда се тътреха към ямата. Лиса Картър положи усилия и спечели договора си с Чандра Мехта и Клиф де Суза. Заради нея и аз присъствах на срещата, която уреди окончателно сделката, и се подписах като неин партньор. Продуцентите смятаха моето участие за важно, аз бях сигурният им канал към черните пари на мафията на Кадер Хан, неограничен и практически неизтощим ресурс. Не споменаха тази връзка, не и тогава, но тя беше ключов фактор за решението им да подпишат с Лиса. Според договора ние с нея трябваше да осигуряваме чуждестранни епизодици, както наричаха изпълнителите на малки роли, за три големи студии. Условията за заплащане и комисионите бяха уточнени за две години.

След срещата Лиса ме придружи до мотора, паркиран до вълнолома на крайбрежния булевард. Седнахме заедно точно на мястото, където Абдула беше сложил ръка на рамото ми преди години, когато морето, давещото море изпълваше мислите ми. И двамата бяхме самотни и отначало си говорехме, както разговарят самотните хора — с откъслечни жалби и ъгълчета, изрязани от разговорите, които вече бяхме водили със себе си, насаме.

— Той знаеше, че ще стане така — каза тя след дълго мълчание. — Затова ми даде онези пари в сейфа. Говорили сме за това. Той ми говори. Говореше, че ще го убият. Знаеш ли за войната в Иран? Войната с Ирак? На няколко пъти едва не са го убили там. И тази мисъл се бе загнездила в главата му, сигурна съм. Мисля, че искаше да умре, задето е избягал от войната и е зарязал приятелите и семейството си. И когато се стигнеше до това, ако някога се стигнеше, той искаше да си отиде така.

— Може би — отговорих, загледан във величественото и равнодушно море. — Карла веднъж каза, че всички ние се опитваме да се самоубием по няколко пъти в живота си и рано или късно всички успяваме.

Лиса се засмя, защото я изненадах с този цитат, но смехът й завърши с дълга въздишка. Тя наклони глава, за да може вятърът да си играе с косата й.

— Историята с Ула ме убива, Лин — сподели тя тихо. — Не мога да избия Модена от мислите си. Чета всички вестници, всеки ден, и търся нещо за него — че са го намерили, може би, или каквото и да е. Странно… случилото се с Маурицио, знаеш, след това бях зле седмици наред. Плачех непрекъснато, както си вървях по улицата, или четях книга, или се мъчех да заспя, не можех да се нахраня, без да ме свие стомахът. Не спирах да мисля за мъртвото му тяло… и ножът… какво ли е било чувството, когато Ула заби ножа в него… Но сега всичко това почти изчезна. Още го има, знаеш ли, някъде дълбоко в корема ми, но вече не ме побърква. И дори Абдула, не знам дали все още не съм в шок и отричам, или каквото и да е, но аз не… не си позволявам да мисля за него. Все едно… все едно го приемам. Но Модена — с това става все по-зле. Не мога да престана да мисля за него.

— И аз го виждам — промълвих. — Виждам лицето му, а дори не съм влизал в хотелската стая. Това не е добре.

— Трябваше да я ударя.

— Ула ли?

— Да, Ула!

— Защо?

— Тази… безчувствена… кучка. Тя го заряза там, вързан, в онази стая. Вкара и теб в неприятности, и мен, и… Маурицио… Но когато ни каза за Модена, аз само я прегърнах и я заведох под душа, и се грижех за нея, все едно ми беше казала, че не е нахранила златната си рибка. Трябваше да я зашлевя или да я фрасна в ченето, да я изритам в гъза! А сега тя си отиде, а аз продължавам да откачам заради Модена.

— Някои хора постъпват така. — Усмихвах се на гнева й, защото и самият аз се гневях. — Някои хора винаги успяват да ни накарат да ги съжалим, без значение колко тъпо се чувстваме и колко се ядосваме после. Те са нещо като канарчетата в мините на сърцата ни. Ако спрем да се грижим за тях, когато ни разочароват, здраво ще загазим. А и аз не се намесих в това, за да й помогна. Исках да помогна на теб.

— О, знам, знам — въздъхна тя. — Ула не е виновна. Не е. Дворецът я увреди. Напълно й обърка главата, всички, които са работили за мадам Жу, са увредени по някакъв начин. Трябваше да видиш Ула едно време, когато започна работа там. Разкошна беше. Казвам ти. И някак… невинна… по начин, който ние, останалите, не бяхме, ако ме разбираш. Когато аз отидох там и започнах работа, вече бях се побъркала. Но и мен ме увреди. Всички ние… трябваше да… там вършехме доста извратени гадости…

— Ти ми разказа — вметнах кротко.

— Така ли?

— Да.

— Какво съм ти разказала?

— Разказа ми… много неща. Онази вечер, когато се отбих у Карла да си взема дрехите. Дойдох с детето, с Тарик. Ти беше много пияна и много друсана.

— И съм ти казала за това?

— Да.

— Божичко! Това не си го спомням. Бях започнала да изпадам в абстиненция. Беше първата нощ, след като се опитах да се откача — и наистина се откачих. Детето го помня, обаче… помня и че ти не искаше да правим секс.

— О, ама аз исках.

Тя бързо се обърна и ме погледна в очите. Устните й се усмихнаха, но малка бръчка разряза челото и. Беше облечена с червен шалвар камиз. Дългата свободна риза прилепваше по гърдите й и очертаваше фигурата й на силния морски вятър. Сините й очи блестяха от смелост и други мистерии. Тя беше храбра и крехка, и твърда в един и същи миг. Беше се измъкнала от живота в двореца на мадам Жу, който я давеше, и беше надвила хероина. За да защити живота на приятелката си и своя собствен, бе помогнала в убийството на човек. Бе загубила любимия си, Абдула, моя приятел, чието тяло бе разкъсано и обезобразено от куршумите. И всичко това беше там, в очите й и изпитото й лице — по-изпито, отколкото трябваше. Всичко беше там, ако знаеш как да го потърсиш и знаеш къде да търсиш.

— А ти как попадна в Двореца? — попитах и тя трепна при смяната на темата.

— Не знам — въздъхна. — Още малка избягах от къщи. Не издържах у нас. Махнах се веднага, щом можех. След няколко години вече бях тийнейджърка наркоманка, бачках на тротоара в Ел Ей и сводниците, които се сменяха всеки месец, ме пребиваха. После дойде едно момче — мило, кротко, самотно и добро момче на име Мат. Хлътнах по него здравата. Той беше първата ми истинска любов. Беше музикант и беше ходил два-три пъти в Индия. Сигурен беше, че ще можем да спечелим достатъчно пари и да започнем отначало, ако пренесем контрабандно някакви лайна от Бомбай на връщане у дома. Каза, че той ще плати билетите, ако се навия. Когато пристигнахме тук, той просто избяга с всичко — с всичките ни пари, моя паспорт, всичко. Не знам какво се случи. Не знам дали го е хванало шубето, дали е намерил някой друг да свърши работата, или просто е решил да я свърши сам. Не знам. Накрая… го закъсах в Бомбай, яко, неистово пристрастена към хероина, без пари и без паспорт. Започнах да бачкам в една хотелска стая и да прилагам разни номера, че да движа. След два месеца, един ден в стаята ми влезе ченге и каза, че са ме пипнали. Щях да вляза в индийски затвор, освен ако не се съглася да работя за една негова приятелка.

— Мадам Жу.

— Да.

— Кажи ми виждала ли си я някога? Разговаряла ли си с нея лично?

— Не. С нея почти никой не разговаря и не я вижда, освен Раджан и брат му. Карла се е срещала лично с нея. Тя я мрази. Мрази я повече от… Никога не съм виждала подобно нещо в живота си. Карла я мрази толкова много, че чак е луднала от това, ако ме разбираш. Тя мисли за мадам Жу почти непрекъснато и ще я спипа рано или късно.

— Онази история с Ахмед и Кристин — измърморих. — Тя мисли, че мадам Жу ги е убила, и обвинява себе си за случилото се. Не може да се примири.

— Точно така! — възкликна тя учудено, набърчи чело и се усмихна озадачено. — Тя ли ти разказа?

— Да.

— Това е… — тя се засмя. — Това е изумително! Карла с никого не говори за тези неща. Ама с никого. Но сигурно не е чак пък толкова изумително. Ти наистина й влезе под кожата. Нали се сещаш, тогава, когато в бордея имаше холера и така нататък? Тя после говореше за това седмици наред. Говореше, все едно то беше някакво свещено откровение, някаква трансцендентална висота. И много говореше за теб. Никога не съм я виждала толкова… вдъхновена, предполагам.

— Когато Карла ме нави да те спася от Двореца — заговорих аз, без да я поглеждам, — заради теб ли беше или беше, само начин да спечели точки срещу мадам Жу?

— Питаш дали ние с тебе сме били просто пионки в играта на Карла? Това ли ме питаш?

— Нещо такова.

— Мисля, че ми се налага да кажа… да, бяхме. — Тя свали дългия шал от врата си и го прекара през отворената си длан като го гледаше втренчено. — О, знаеш ли, Карла си ме харесва, сигурна съм. Поверявала ми е неща, които никой не знае, дори и ти. И аз я харесвам. Тя е живяла в Щатите, нали знаеш. Израснала е там и не й беше безразлично. Мисля, че съм единствената американка, която някога е работила в Двореца. Но в дъното на всичко, най-отдолу, беше тази война с мадам Жу. Мисля, че бяхме употребени — и ти, и аз. Но това няма значение, знаеш ли? Тя ме измъкна оттам — ти ме измъкна оттам заедно с нея, и страшно се радвам! Каквито и да са били основанията й, не изпитвам лоши чувства към нея и мисля, че и ти не бива да изпитваш.

— Не изпитвам — въздъхнах.

— Но?

— Но… нищо. Между Карла и мен не се получи, но…

— Още ли я обичаш?

Обърнах се и я погледнах, но когато сините й очи срещнаха моите, смених темата.

— Чувала ли си нещо за мадам Жу?

— Нищичко.

— Разпитвала ли е за теб? Съвсем ли не е?

— Нищо, слава Богу. Странно — не мразя мадам Жу. Не изпитвам никакви чувства към нея, съвсем никакви, освен дето не искам никога повече да се доближа до нея. Но мразя прислужника й Раджан. Ако работиш в Двореца, точно с него общуваш и пред него отговаряш. Брат му се грижи за кухнята, но за момичетата се грижи Раджан. И тоя Раджан е злокобно копеле. Промъква се като призрак, все едно има очи на тила си. По-страшно нещо от него няма в целия свят, да ти кажа. Мадам Жу никога не съм я виждала. Тя разговаря с теб през метална решетка. Има поне по една във всяка стая, за да може да наблюдава какво става и да разговаря с момичетата или с клиентите. Шибано злокобно място, Лин. Предпочитам да умра пред това да се върна там.

Пак се умълчахме. Водата обливаше скалите и камъчетата под стената. Чайките се рееха по вятъра и дебнеха нещо да се запромушва или шмугне сред камъните.

— Колко пари ти остави той?

— Не знам точно — отвърна тя. — Не съм ги броила. Много са. Седемдесет-осемдесет бона — много повече от онези, заради които Маурицио накълца Модена и го убиха. Безумие, нали?

— Трябва да ги вземеш и да се чупиш оттук.

— Странно, мислех си, че току-що подписахме двегодишен договор с Мехта и продуцентската му компания. Договорът „Животът продължава“, сещаш ли се?

— Майната му на договора.

— Я стига, Лин.

— Майната му на договора. Трябва да се измъкнеш. Представа си нямаме какво става. Не знаем защо загина Абдула. Не знаем какво е сторил и какво не е. Ако той не е бил Сапна, работата е зле. Ако е бил Сапна, е още по-зле. Най-добре вземай парите и просто… се махай.

— И къде да отида?

— Навсякъде.

— Ти заминаваш ли?

— Не, имам недовършена работа тук. А и… аз, в известен смисъл, съм свършен. Но ти трябва да се махнеш.

— Не схващаш, нали? — попита тя. — Не е заради парите. Ако се върна сега, ще си имам доста под ръка. Трябва ми нещо повече от парите. Тук се опитвам да изградя нещо с този бизнес. Тук мога да го постигна. Тук аз съм нещо. Аз съм някой. Хората ме гледат, когато вървя по улицата, защото съм различна.

— Ти ще си нещо, където и да си — усмихнах й се аз.

— Не ми се присмивай, Лин.

— Не ти се присмивам, Лиса. Ти си красавица и имаш голямо сърце — затова те гледат хората.

— Може да се получи — настоя тя. — С цялото си същество го чувствам. Лин, аз нямам образование и не съм умна като тебе. За нищо не съм учила. Но от това… може да стане нещо голямо. Бих могла, не знам… Бих могла да започна да продуцирам филми, може би — някой ден. Бих могла… да изградя нещо добро.

— Ти си добра. Ще се справиш добре, където и да отидеш.

— Не. Това е моят шанс. Няма да се върна и никъде няма да ходя, докато не успея. Ако не го направя, ако не се опитам, то всичко ще е напразно. Маурицио… и всичко останало, което се случи, ще е напразно. Ако си тръгна оттук, искам да го направя с поглед, устремен напред, и пълен джоб с пари, които съм спечелила сама.

Загледах се във вятъра; усещах как денят и всеки негов полъх над залива става ту топъл, ту хладен, и пак топъл. Малка флотилия от рибарски канута ни подмина на връщане към пясъчното убежище на рибарите близо до бордея. Внезапно си спомних дъждовния ден, когато плавахме с кану през наводнения двор на хотел „Тадж Махал“ и навлязохме под кънтящия тътнещ купол на Портата-паметник. Спомних си любовната песен на Винод и дъжда онази нощ, когато Карла дойде в прегръдките ми.

И загледан в неспирните вечни вълни, аз си спомних всичко загубено след тази бурна нощ: затвора, мъченията, Карла я нямаше, Ула я нямаше, Кадербай и Съвета му ги нямаше, Ананд го нямаше, Маурицио беше мъртъв, Модена сигурно беше мъртъв, Рашид беше мъртъв, Абдула беше мъртъв и Прабакер… това бе невъзможно… Прабакер също беше мъртъв. И аз бях един от тях — аз ходех, говорех и се взирах в бурните вълни, но в душата си бях мъртъв като всички тях:

— Ами ти? — попита Лиса. Усещах погледа й по себе си, долавях чувствата в гласа й: състрадание, нежност, може би дори любов. — Ако остана, а аз определено ще остана, ти какво смяташ да правиш?

Гледах я и разчитах руните в небесносините й очи. После станах от вълнолома, прегърнах я и я целунах. Целувката беше дълга. Цял живот изживяхме заедно в тази целувка — живяхме, обичахме и остаряхме заедно, и умряхме. После устните ни се отделиха и животът, който можехме да изживеем, се оттегли, сви се до искрица светлина, която всеки от нас винаги щеше да различава в очите на другия.

Можех да я обикна. Може би дори вече я обичах мъничко. Но понякога най-лошото, което можеш да сториш на една жена, е да я обикнеш. А аз все още обичах Карла. Обичах Карла.

— Какво ще правя аз ли? — повторих въпроса й. Хванах я за раменете и я задържах на една ръка разстояние. Усмихнах се. — Ще се друсам.

Потеглих и не се обърнах назад. Платих наема за апартамента за три месеца и дадох, значителен бакшиш на пазача на паркинга и портиера в сградата. Оставих в джоба си един хубав подправен паспорт, пъхнах резервните си паспорти и пачка пари в един сак и ги поверих заедно с мотора ми „Енфийлд Булет“ на Дидие. После хванах едно такси до салона за пушене на опиум на Гупта-джи, близо до Улицата на десетте хиляди курви, улица Шокладжи. Изкачих се по разнебитените дървени стъпала до третия етаж и влязох в клетката, която наркоманите бяха построили за себе си, редейки лъскавите остри метални пръти един по един.

Гупта-джи предлагаше на пушачите на опиум голяма стая с двайсет дюшека за спане и дървени възглавници. За онези със специални нужди пазеше други стаи зад открития салон. През една съвсем малка вратичка влязох в дискретния коридор, водещ към тези задни стаички. Толкова беше нисък, че се налагаше да се навеждам, едва ли не да пълзя. В стаята, която си избрах, имаше койка с дюшек от капок, протъркан килим, малко шкафче с врати от плетена ракита, лампа с копринен абажур и голяма глинена кана с вода. Трите стени бяха направени от рогозки, опънати на дървени рамки. Четвъртата, срещу горния край на леглото, гледаше към оживена улица, на която въртяха търговия местни и арабски търговци, но прозорците й бяха защорени и само няколко ярки звезди от слънчева светлина проблясваха в пролуките. Таван нямаше. Вместо това горе се виждаха дебели греди, които се пресичаха, събираха и крепяха глинения покрив. Много добре опознах този изглед.

Гупта-джи прие парите и нарежданията ми и ме остави сам. В стаята, толкова близо до покрива, беше много горещо. Свалих си ризата и угасих лампата. Малката тъмна стая приличаше на килия, на затворническа килия нощем. Седнах на леглото и сълзите бликнаха почти начаса. И преди бях плакал в Бомбай. Плаках след срещата с прокажените на Ранджит и когато непознатият беше умил измъченото ми тяло в затвора „Артър Роуд“, и заедно с бащата на Прабакер в болницата. Но винаги потисках тези мъки и страдания, успявах някак си да преглътна най-тежкото, напиращото. Тогава, сам в тази малка опиумна килия, с моята съсипана обич към умрелите ми приятели, Абдула и Прабакер, аз отприщих всичко.

Сълзите, когато напират у някои мъже, са по-лоши от боя. Плачът ранява по-дълбоко такива мъже от ритниците и палките. Сълзите бликат от сърцето, но някои от нас толкова често и толкова дълго се отричат от него, че когато то заговори, ние чуваме в скръбта си не една, а сто тъги. Знаем, че плачът е полезен и естествен. Знаем, че плачът не е слабост, а е сила. И все пак риданията изтръгват един по един заплетените ни корени от земята и когато заплачем, рухваме като повалени дървета:

Гупта-джи ме остави да се наплача. Когато най-сетне чух тътренето на чехлите му към вратата, аз избърсах мъката от лицето си и запалих лампата. Той ми донесе онова, което бях поискал — стоманена лъжица, дестилирана вода, еднократни спринцовки, хероин и стек цигари, и ги остави на малката масичка. С него имаше и едно момиче. Той ми каза, че името й е Шилпа, и я е определил за моя прислужница. Беше млада, на по-малко от двайсет, но вече белязана с мрачното изражение на работеща професионалистка. Надеждата, готова да изръмжи или да запълзи като пребито пале, се свиваше в очите й. Отпратих ги и двамата с Гупта-джи и си сготвих доза хероин.

Дозата стоя в спринцовката почти час. Пет пъти я вземах и опирах иглата в дебелата, силна, здрава вена на ръката си и пак я оставях неизползвана. И през целия този потен час се взирах в течността в спринцовката. Това беше. Дрогата на проклятието. Това беше голямата дрога, дрогата, която ме подтикваше да върша тъпи и брутални престъпления, която ме вкара в затвора; която ми беше струвала семейството и загубата на близките. Дрогата, която бе всичко и нищо — тя отнема всичко и в замяна не ти дава нищо. Но нищото, което ти дава, безчувствената празнота, която ти дава, понякога е всичко онова, което искаш.

Вкарах иглата във вената, изтеглих розата кръв, която доказваше, че пробивът е чист, и натиснах буталото чак до края. Още преди да успея да извадя иглата, хероинът превърна съзнанието ми в Сахара. Горещи, сухи, лъскави и безлични, дюните на наркотика попариха всички мисли и погребаха забравената цивилизация на ума ми. Топлината изпълни и тялото ми и уби хилядите малки болчици, ранички и притеснения, които понасяме и пренебрегваме всеки трезвен ден. Нямаше болка. Нищо нямаше.

А после, все още с пустинята в мозъка ми, усетих как тялото ми потъва и как изскочих над повърхността на задушаващо езеро. Дали не бе седмица след първата доза? Или месец? Изпълзях на сала и заплавах по смъртоносното езеро в лъжицата, а Сахара бе в кръвта ми. И тези греди горе — в тях имаше някакво послание, послание за това как и защо ние всички се пресичаме — Кадер и Карла, и Абдула, и аз. Животите на всички ни в брънката, която бе смъртта на Абдула, се пресичаха по някакъв неповторимо дълбок начин. Там, в гредите, бе ключът за шифъра.

Но аз затворих очи. Спомних си за Прабакер. Спомних си, че той се трудеше толкова упорито и толкова до късно в нощта, когато умря, защото таксито беше негово и работеше за себе си. Аз му бях купил таксито. Той щеше да е жив, ако не бях му купил това такси. Той беше мишлето, което бях дресирал и хранил с трошици в затворническата килия, мишлето, което разпнаха. Понякога прохладата на някой ясен час, в който не бях друсан, ми показваше образа на Абдула в минутата, преди да умре, сам сред кръга от убийци. Сам. Аз трябваше да бъда там. Аз бях с него всеки ден. Трябваше да бъда тогава с него. Приятелите не оставят своите приятели да умрат така — сами пред смъртта и съдбата. И къде ли беше тялото му? Ами ако той беше Сапна? Можеше ли моят приятел, моят обичен приятел наистина да е този безмилостен и безумен разчленител? Какво каза Гани? Парчета от насеченото тяло на Маджид били намерени из цялата му къща…

Можеше ли да обичам човека, сторил това? Какво означаваше, че някаква малка и настоятелна частица от мен се боеше, че той е Сапна, и въпреки това го обичаше?

И отново изстрелях в ръката си сребърния куршум и се отпуснах върху полюшващия се сал. И видях отговора в гредите горе. И бях сигурен, че с още малко дрога ще съумея да го проумея, и още малко, и още малко.

Събудих се и видях едно сърдито лице да ме гледа и да говори разпалено на език, който не разбирах. Беше грозно лице, озъбено лице, прорязано от дълбоки бръчки, които се спускаха надолу като разкривени зъбери от очите, носа и устата му. После лицето се сдоби с ръце, силни ръце, и усетих как ме вдигат от сала леглото ми, и ме закрепят неуверено на крака.

— Идваш! — изръмжа Назир на английски — Идваш, веднага?

— Разкарай… — произнесох бавно и замълчах за постигане на максимален ефект. — … се.

— Идваш! — повтори той. Гневът му така напираше да избухне, че той трепереше и отваряше несъзнателно уста, за да оголи захапката си.

— Не — казах аз и се обърнах отново към леглото. — Ти… се махай!

Той ме обърна отново към него. Ръцете му бяха неудържимо силни. Стисна раменете ми с менгеметата на дланите си.

— Веднага! Идваш!

Бях прекарал три месеца в стаята на Гупта-джи. Три месеца хероин всеки ден, храна през ден и единственото раздвижване — кратката разходка до тоалетната и обратно. Тогава не го знаех, но бях отслабнал дванайсет кила, най-силните дванайсет килограма мускули по тялото ми. Бях измършавял, охилавял и все още затъпял от дрогата.

— Добре — казах с престорена усмивка. — Добре, пусни ме, хайде де. Трябва да си събера нещата.

Той ме пусна и аз се наведох над масичката, на която лежаха портфейлът, часовникът и паспортът ми. Гупта-джи и Шилпа чакаха в коридора отвън. Събрах си вещите и ги напъхах в джобовете си. Преструвах се, че слушам Назир. Когато реших, че моментът е дошъл, замахнах към него с десница. Трябваше да го уцеля. И щях да го уцеля, ако бях здрав и трезвен. Дори не го докоснах и загубих равновесие. Назир стовари юмрук в слънчевия ми сплит, точно под сърцето. Превих се надве, без въздух и безпомощен, коленете ми бяха вдървени, а краката не ме държаха. Той вдигна главата ми с лявата си ръка за косата, вдигна десния си юмрук до рамото, позабави се, за да се прицели, и заби юмрук в ченето ми. Всичката сила на врата, плещите и гърба му бе вложена в този удар. Видях как Гупта-джи изви надолу устни и присви очи, а после лицето му избухна в дъжд от искри, след който светът стана по-тъмен от пещера, пълна със спящи прилепи.

Това бе единственият път в живота ми, когато ме нокаутираха. Пропадах сякаш цяла вечност, а земята бе невъзможно далече. След време смътно осъзнах някакво движение в пространството и си помислих: „Няма нищо, всичко това е само сън, наркотично видение, всеки момент ще се събудя и пак ще се надрусам.“

И тогава се стоварих отново върху сала с трясък. Но салът-легло, с който плавах цели три дълги месеца, се бе променил. Беше някак си по-различен, мек и гладък. И се носеше някакъв нов, прекрасен аромат, великолепен парфюм. Парфюмът беше „Коко“. Добре го познавах. Това беше Карла, парфюмът върху кожата на Карла. Назир ме беше изнесъл, метнат през рамото му, надолу по стълбите и на улицата и ме бе тръснал на задната седалка на едно такси. Вътре беше Карла. Главата ми лежеше в скута й. Отворих очи, за да погледна прекрасното й лице. Зелените й очи ме гледаха със състрадание, със загриженост и още нещо. Замижах и в подвижния мрак разбрах какво беше то, онова другото нещо в очите й. Беше погнуса. Тя беше погнусена от моята слабост, от пристрастеността ми към хероина, от вонята ми на занемарено и самоугаждане. После усетих допира на ръцете й по лицето си и той сякаш беше плач, а пръстите й, които галеха бузата ми, бяха сълзите.

Когато таксито най-сетне спря, Назир ме изнесе два етажа по-нагоре толкова лесно, все едно мъкнеше чувал брашно. Свестих се отново метнат на рамото му и видях Карла да се качва след нас по стълбите. Опитах се да й се усмихна. Влязохме в голяма къща през заден вход, който водеше към кухнята. От голямата модерна кухня минахме в огромна, открита всекидневна със стъклена стена, която гледаше към златист плаж и тъмното сапфирено море. Назир ме смъкна от плещите си и ме положи по-нежно, отколкото очаквах, върху купчина възглавници до стъклената стена. Последната доза, която си бих точно преди той да ме отвлече от бардака на Гупта-джи, беше голяма. Твърде голяма. Бях скапан и ме унасяше. Желанието да затворя очи и да пропадна в унеса ме заливаше с неустоими, огромни вълни.

— Не се опитвай да ставаш — каза Карла, коленичейки до мен, и започна да бърше лицето ми с мокра кърпа.

Засмях се, защото последното нещо, което би ми дошло наум, беше да стана. Смътно усетих през наркотичния унес натъртеното по брадичката и челюстта си.

— Какво става, Карла? — попитах и чух дрезгавия си неравен глас. Три месеца пълно мълчание и мъгла в душата бяха изкривили говора ми, плетях езика и от устата ми излизаше пискливо ломотене. — Какво правиш тук? Какво правя аз тук?

— Да не мислиш, че щях да те оставя там?

— Как разбра? Как ме намери?

— Приятелят ти Кадербай те намери. Той ме помоли да те доведа тук.

— Той е помолил теб?

— Да — отвърна тя. Гледаше ме в очите така втренчено, че погледът й пробиваше упоението, както изгревът пронизва утринната мъгла.

— Къде е той?

Тя се усмихна и усмивката й беше тъжна, защото бях задал неправилния въпрос. Сега го знам. Сега не съм друсан. Това беше шансът ми да узная цялата истина или поне онази част от истината, която знаеше тя. Ако й бях задал правилния въпрос, тя щеше да ми каже истината. Това бе силата зад втренчения й поглед. Тя беше готова да ми каже всичко. Може би дори ме е обичала или е започвала да ме обича. Но аз не й зададох въпроса, който трябваше. Не попитах за нея. Попитах за него.

— Не знам — отвърна тя, подпря се на ръце и се изправи до мен. — Трябваше да бъде тук. Мисля, че скоро ще дойде. Но не мога да изчакам. Трябва да тръгвам.

— Какво? — седнах и се опитах да бутна завесите на опиянението, за да я виждам, да й говоря, да я задържа до мен.

— Трябва да тръгвам — повтори тя и пъргаво се запъти към вратата. Назир я чакаше там, дебелите му ръце стърчаха от грамадата на тялото му. — Няма как. Трябва да свърша много неща, преди да замина.

— Да заминеш? Как така да заминеш?

— Пак напускам Бомбай. Имам малко работа. Важна е, и… ами, трябва да я свърша. Ще се върна след месец и половина два. Тогава ще се видим, може би.

— Но това е безумие. Нищо не разбирам. Щом ще ме зарежеш сега, трябваше да ме оставиш там.

— Виж… — усмихна се търпеливо тя. — Вчера пристигнах и се опитвам да не се задържам. Дори в „При Леополд“ няма да се отбивам пак. Видях Дидие тази сутрин — праща ти много здраве, между другото, но това беше, няма да се задържам тук. Съгласих се да помогна да те измъкнем от онзи малък договор за самоубийство, който беше сключил със себе си при Гупта-джи. Сега вече си тук и нищо не те застрашава, а аз трябва да тръгвам.

Тя се обърна и каза нещо на Назир. Говореха на урду и разбирах само всяка трета четвърта дума от разговора им. Той се разсмя, докато я слушаше, обърна се и ме изгледа с обичайното си презрение.

— Какво каза той? — попитах я, щом млъкнаха.

— Не ти трябва да знаеш.

— Трябва ми.

— Според него няма да издрапаш — отвърна тя. — Казах му, че тук ще се изчистиш и ще ме изчакаш да се върна след два месеца. Според него няма да стане. Смята, че ще избягаш оттук да си праснеш една доза още в първата минута на абстиненцията. Обзаложих се с него, че ще издържиш.

— Колко заложи?

— Хиляда долара.

— Хиляда долара — повторих аз. Залогът беше впечатляващ, въпреки малкия шанс.

— Да. Той няма повече пари — това му е резервът. Залага всичките, че ще се пречупиш. Казва, че си слабак, и затова се дрогираш.

— Ти какво казваш?

Тя се засмя. Толкова рядко беше да я видиш и чуеш да се смее, че поех тези искрящи, закръглени срички на щастието в себе си като храна, като питие, като дрогата. Въпреки че бях друсан и ми се гадеше, съвършено ясно разбирах, че най-голямото съкровище и най-голямата наслада, които щях да позная някога, бе този смях. Да разсмея тази жена и да усещам как смехът й бълбука от устните й по лицето, по кожата ми.

— Казах му, че един добър мъж е толкова силен, колкото е нужно на подходящата за него жена.

После си тръгна, а аз затворих очи и час или ден по-късно ги отворих и видях Кадербай да седи до мен.

— Утна хаин — чух да произнася гласът на Назир. Той се събуди.

Събудих се зле. Събудих се с ясно съзнание, измръзнал и имах нужда от хероин.

— Хммм — измърмори Кадер. — Вече те боли.

Надигнах се върху възглавниците и се огледах в стаята. Беше привечер и дългата сянка на нощта се промъкваше към кухненската врата. Кадер беше облечен със свободни панталони, риза и туника — жилетка на патаните. Дрехите бяха зелени, любимият цвят на Пророка. Изглеждаше поостарял — само за няколко месеца. Изглеждаше и по-здрав, по-спокоен и решителен отвсякога.

— Гладен ли си? — попита ме той, когато се втренчих безмълвно в него. — Искаш ли да се изкъпеш? Тук има всичко. Можеш да се къпеш, колкото си искаш. Можеш да се храниш, има храна в изобилие. Можеш да се преоблечеш в нови дрехи. Приготвил съм ти.

— Какво стана с Абдула? — попитах.

— Трябва да заякнеш.

— Какво стана, с Абдула, да му еба майката? — креснах с продран глас.

Назир ме гледаше. Външно беше спокоен, но знаех, че беше готов за скок.

— Той ли е бил Сапна?

— Не — отвърна той, обърна се и срещна вторачения ми поглед. — Знаех, че така разправят, но ти давам думата си, че не беше Сапна.

Отроних тежка, изтощена въздишка. Усетих сълзи да парят очите ми и прехапах бузата си отвътре, за да ги задуша.

— Защо казаха, че той бил Сапна?

— Враговете на Абдула накараха полицията да повярва, че е бил той.

— Какви врагове? Кои са те?

— Мъже от Иран. Врагове от неговата родина.

Спомних си сбиването, тайнственото сбиване. Двамата с Абдула се сбихме с група иранци на улицата. Опитах се да си спомня и други подробности от този ден, но не се сещах за нищо, освен за това, че никога не попитах Абдула кои са те и защо се сбихме с тях.

— Къде е истинският Сапна?

— Мъртъв е. Аз го открих — истинският Сапна. Сега е мъртъв. Това вече го направихме за Абдула.

Отпуснах се върху възглавниците и затворих очи. Носът ми започваше да тече, а гърлото ми беше задръстено и ме болеше. Тези три месеца бях стигнал до високи дози — по три грама чист, бял тайландски хероин дневно. Наркотичният глад бързо настъпваше и знаех, че ми предстоят две седмици в наказателния сектор на ада.

Мина доста време и аз го попитах:

— Защо?

— За какво ме питаш?

— Защо ме намери? Защо го накара… Назир… да ме докара тук?

— Ти работиш за мен — отвърна ми той усмихнато. — И сега имам една работа за тебе.

— Ами, боя се, че точно в момента не мога да се справя.

Спазмите се промъкваха в стомаха ми. Изстенах и се извърнах.

— О, да — съгласи се той. — Първо трябва да се оправиш. Но после, след три-четири месеца, точно ти ще си човекът за тази задача.

— Каква… каква задача?

— Мисия. Нещо като свещена мисия, би могло да се каже. Можеш ли да яздиш кон?

— Кон? Нищо не разбирам от коне. Ако мога да изпълня задачата на мотоциклет — като се оправя, ако изобщо се оправя — тогава аз съм твоят човек.

— Назир ще те научи да яздиш. Той е — или беше — най-добрият ездач в селото, където мъжете са най-добрите ездачи в провинция Нангархар. Тук наблизо има конюшни и можеш да се учиш да яздиш на плажа.

— Да се уча да яздя… — смотолевих, чудейки се как ще оживея през следващия час и по-следващия, и още по-лошото, което предстоеше.

— О, да, Линбаба. — Усмихнат, той протегна длан и докосна рамото ми. Допирът ме накара да трепна и започна да ме тресе, но топлината на ръката му сякаш попи в мен и аз притихнах. — До Кандахар в днешно време може да се стигне единствено с кон, защото всички пътища са минирани и бомбардирани. И затова, когато заминеш с моите хора на война в Афганистан, трябва да можеш да яздиш.

— Афганистан?

— Да.

— Кое… кое, по дяволите, те кара да мислиш, че ще отида в Афганистан?

— Не знам дали ще отидеш, или не — отвърна той, както ми се стори, с искрена тъга. — Аз самият заминавам на тази мисия. За Афганистан — моя дом, който не съм виждал повече от петдесет години. И те каня — моля те — да дойдеш с мен. Изборът, разбира се, си е твой. Задачата е опасна. Поне това е сигурно. Няма да ми паднеш в очите, ако решиш да не дойдеш с мен.

— Защо аз?

— Трябва ми гора, чужденец, който не се бои да престъпи многобройни международни закони и може да мине за американец. Там, където ще отидем, има много съперничещи си кланове, които се бият помежду си от стотици години. Те имат вековни традиции в нападенията едни над други и оплячкосването на всичко, което им попадне. Само две неща ги обединяват в днешно време — любовта към Аллах и омразата към руските нашественици. В момента техни основни съюзници срещу руснаците са американците. Те се бият с американски пари и американски оръжия. Ако водя американец със себе си, ще ни оставят на мира и ще ни пуснат да минем, без да ни закачат, и няма да ни оберат повече от необходимото.

— Защо не намериш американец… искам да кажа, истински?

— Опитах се. Не можах да намеря толкова смахнат, че да поеме риска. Затова си ми нужен ти.

— Каква контрабанда ще прекарваме в Афганистан?

— Обичайната контрабанда по време на война — оръжия, експлозиви, паспорти, пари, злато, машинни части и лекарства. Пътешествието ще е интересно. Ако минем през тежковъоръжените кланове, на които ще им се иска да ни отнемат стоката, ще я доставим на един отряд бойци — муджахидини, които са обсадили Кандахар. Бият се с руснаците на това място вече две години и имат нужда от доставките.

Въпроси се блъскаха в трескавия ми мозък, стотици въпроси, но абстиненцията ме осакатяваше. Мазна, студена пот избиваше по кожата ми. Когато най-сетне думите се появиха, ги издърдорих със заекване:

— Защо го правиш? Защо Кандахар? Защо там?

— Муджахидините, обсадили Кандахар, са мои хора, от моето село. И от селото на Назир. Те водят джихад, свещена война, срещу руските нашественици, за да ги прогонят от родината. До момента сме им помагали по много начини. Сега е време да ги подпомогна с оръжия и с моята кръв, ако е нужно.

Той се вгледа в болката, която трептеше по лицето ми и изрязваше парчета от очите ми. Усмихна се отново и притисна пръсти в рамото ми, докато тази болка, това докосване, неговото докосване, остана единственото, което чувствах в момента.

— Първо трябва да оздравееш — каза той, отпусна пръсти и докосна с длан лицето ми. — Аллах да е с тебе, синко. Аллах я фазак!

След като той ме остави, отидох до тоалетната. Стомашните спазми ме деряха с орлови нокти, а после разровиха вътрешностите ми с остриетата на агонията. Диарията ме разтресе в конвулсии. Измих се. Толкова силно ме тресеше, че зъбите ми тракаха. Погледнах се в огледалото и видях очите си. Зениците бяха толкова разширени, че целият ирис беше черен. Когато светлината се връща, когато хероинът спира и започва абстиненцията, и светлината се връща — тя се влива през черните фунии на очите.

Препасан с кърпа, аз се върнах в голямата всекидневна. Бях измършавял. Раменете ми бяха прегърбени, тресеше ме и стенех неволно.

Назир ме изгледа от глава до пети и презрителна усмивка изви дебелата му горна устна. Подаде ми чисти дрехи. Бяха точно същите като зеления афгански костюм на Кадер. Докато се обличах, треперех и на няколко пъти загубих равновесие. Назир ме гледаше, подпрял възлестите си юмруци на кръста. Усмивката накъдряше устната му като разтворени ръбове на мида. Всеки негов жест бе ярък и изразителен, пресилен като в пантомима, но в тъмните му очи се таеше свирепа заплаха. Внезапно осъзнах, че ми напомняше на японския актьор Тоширо Мифуне. Беше грозна, подобна на трол карикатура на Мифуне.

— Тоширо Мифуне знаеш ли го? — попитах го с отчаян, болезнен кикот. — Знаеш ли го Мифуне? А?

В отговор той отиде до входната врата и я отвори широко. Извади няколко банкноти от петдесет рупии от джоба си и ги хвърли на пода.

— Йаар бахинчуд! — изръмжа той, сочейки отворената врата. Върви, копелдак!

Затътрих се до купчината възглавници, струпани до огромния прозорец, и рухнах върху тях. Завих се с едно одеяло и се свих от раздиращи гърчове и спазмите на неистова жажда за дрога. Назир затвори вратата, зае позиция на килима, седнал по турски и изпънал гръб, ме загледа.

Всички ние овладяваме нервността и стреса до една или друга степен с помощта на коктейл от химикали, освобождавани в мозъка. Едни от основните са групата на ендорфините — пептидни невротрансмитери, притежаващи болкоуспокояващи свойства. Нервността, стресът и болката предизвикват прилив на ендорфини в резултат на естествен защитен механизъм. Когато вземем някакъв опиат — морфин, опиум или особено хероин — тялото престава да произвежда ендорфини. А когато спрем опиатите, следва период от пет до четиринайсет дни, преди тялото да започне нов цикъл на производство на ендорфини. Междувременно, докато трае черното, мъчителното пълзене на тези една-две седмици без хероин и без ендорфини, ние разбираме какво всъщност са нервността, стресът и болката.

„Как е по време на хероиновата абстиненция?“ — попита ме веднъж Карла. Опитах се да й обясня. „Припомни си всеки момент от твоя живот, когато си била уплашена, много уплашена. Някой се промъква зад гърба ти, когато си мислиш, че си сама, и крясва, за да те стресне. Банда главорези те обкръжава. Падаш насън от много високо или стоиш на самия ръб на стръмна канара. Някой те натиска под водата и усещаш, че вече нямаш въздух, й се мяташ, бориш се и драпаш към повърхността. Губиш управлението на колата и виждаш как стената приижда към безгласния ти вик. После ги събери накуп, всички тези смразяващи ужаси, и ги почувствай едновременно, всичките наведнъж, час след час и ден след ден. Припомни си всички болки, които си изпитала някога — изгаряне с горещо олио, острия разрез на стъклото, счупената кост, синините от чакъла, когато падна на черния път през зимата, главоцепът, ухоболът и зъбоболът. И после ги събери накуп — всички тези стискащи слабините, свиващи стомаха писъци от болка — и ги почувствай едновременно, час след час и ден след ден. А после си припомни всяка своя мъка. Спомни си смъртта на свой близък. Спомни си как любим човек те е отхвърлил. Спомни си чувствата на провал и срам и неописуемо тежко разкаяние. И ги събери накуп, сърцераздирателните скърби и нещастия, и ги почувствай едновременно, час след час и ден след ден. Ето това е абстиненцията. Хероиновата абстиненция е живот с одрана кожа.“

Щурмът на тревогата върху незащитеното съзнание, мозъкът без естествени ендорфини, подлудява мъжете и жените. Всеки абстинентен наркоман е луд и лудостта е толкова свирепа и жестока, че някои умират от нея. Във временната лудост на този одран и изтормозен свят извършваме престъпления и ако оцелеем, след години, и оздравеем, вече здрави, си спомняме за престъпленията и се чувстваме окаяни, смутени и отвратени от себе си, също като мъжете и жените, които, изтезавани, предават другарите и родината си.

Цели два дни и две нощи в мъки. Знаех, че няма да издържа. Повръщането и диарията почти престанаха, но болките и тревогите с всяка минута ставаха все по-силни и по-силни. Отвъд пищенето на кръвта един спокоен, настоятелен глас нареждаше: „Можеш да прекратиш това… Можеш да се оправиш, можеш да прекратиш това… вземи парите… купи си доза… можеш да спреш болката…“

Леглото на Назир от бамбук и кокосови влакна се намираше в далечния ъгъл на стаята. Промъкнах се към него и се втренчих в якия афганец, все така седящ на килимчето си до вратата. Разтреперан и стенещ от болки, придърпах леглото по-близо до големия прозорец с изглед към морето. Награбих памучен чаршаф и започнах да го дера със зъби. Той поддаде на няколко места и го зараздирах на ивици по дължина. С трескави движения, почти в паника, метнах две дебели бродирани постелки върху леглото за дюшек и легнах отгоре. С две от ивиците завързах глезените си за леглото. С трета завързах лявата си китка. После легнах, извърнах глава и погледнах Назир. Държах последната ивица и го молех с очи да върже ръката ми за леглото. Тогава за пръв път се погледнахме еднакво откровено в очите.

Той стана от килимчето си и тръгна към мен. Взе парчето плат от ръката ми и върза дясната ми китка за рамката на леглото. Панически вик на попаднал в клопка човек се изтръгна от зейналата ми уста. И втори. Прехапах езика си, прегризах бузите си отвътре и кръвта шурна от устните ми. Назир кимна бавно. После откъсна още една дебела ивица от чаршафа и я усука като тирбушон. Пъхна я между зъбите ми, затегна я и я завърза на тила ми. Захапах опашката на дявола и изпищях. Извърнах глава и видях в прозореца собственото си отражение, привързано към нощта. В тези мигове бях Модена — чаках, гледах и крещях с очи.

Прекарах вързан за леглото две денонощия. Назир се грижеше за мен с нежност и постоянство. Винаги беше до мен. Всеки път, когато отворех очи, чувствах загрубялата му длан на челото си — бършеше потта и сълзите към косата ми. Всеки път, когато блеснеше светкавица или спазъм сгърчеше крака, ръката или стомаха ми, той беше до мен, разтриваше ме и разхлабваше с топлина възела на болката. Всеки път, когато изхленчвах или крещях със запушена уста, той ме поглеждаше в очите и ме насърчаваше да издържа, да успея. Махна я, когато се задавих с повръщано и не можех да си поема въздух през носа, но беше силен мъж и знаеше, че не искам да чуват виковете ми. Щом кимнах, той отново сложи превръзката и я затегна.

А след това, когато разбрах, че съм или достатъчно силен да издържа, или достатъчно слаб, че да си тръгна, кимнах на Назир и примигах, и той махна превръзката окончателно. Една по една, той развързва лентите от китките и глезените ми. Направи ми бульон от пиле, ечемик и домати, без никакви подправки, освен сол. Това беше най-гъстото и вкусно ястие, което някога бях опитвал в живота си. Хранеше ме лъжица подир лъжица. След един час доядох купичката и той за пръв път ми се усмихна. Тази усмивка беше като блясък на морска скала на Слънцето след летен дъжд.

Абстиненцията продължава около две седмици, но първите пет дни са най-тежките. Ако издрапаш първите пет дни, ако шестата сутрин можеш да пълзиш и да се влачиш без дрога, знаеш, че вече си чист и ще издържиш. През следващите осемдесет дни с всеки час се чувстваш малко по-добре, малко по-силен. Спазмите утихват, гаденето минава, треската и мръзненето изчезват. След време най-лошото е, че просто не можеш да спиш. Нощем лежиш на леглото, въртиш се, гърчиш се, а сънят не идва. През тези последни дни и последни много дълги нощи на абстиненцията аз станах стоящ баба — не сядах и не лягах по цял ден и по цяла нощ, докато изтощението не ми подсечеше краката. Тогава рухвах и потъвах в съня.

И тя минава, абстиненцията минава, и се изтръгваш от захапката на кобрата — пристрастяването към хероина, като всеки оцелял от някакво бедствие: зашеметен, ранен завинаги и радостен, че си жив.

Назир прие първите ми ехидни шеги — дванайсет дни след началото на абстиненцията — за сигнал да започна обучението си. От шестия ден правех разходки с него за леко разкършване и чист въздух. Първите бяха бавни, препъвах се и се връщах в къщата след петнайсет минути. На дванайсетия ден вече ходех по целия плаж с него с надеждата да се уморя толкова, че да заспя. Най-сетне той ме заведе в конюшнята, където държаха конете на Кадер. Тя беше преустроен навес за лодки, през една улица от плажа. Конете бяха обучени за начинаещи ездачи и разхождаха туристите по плажа в разгара на сезона. Белият скопен кон и сивата кобила бяха едри и покорни животни. Взехме ги от коняря и ги поведохме по равния утъпкан пясък на плажа.

Няма животно на света с по-дълбоко чувство за пародия от коня. Пред котката можеш да се почувстваш тромав, пред кучето — глупав, но само конят може да те накара да се чувстваш и двете едновременно. И после само с едно махване на опашка или тропване с копито ти дава да разбереш, че го е направил нарочно. Някои хора още от първата среща с животното разбират, че ездата ще мине добре и ще се разберат с коня. Аз не съм от тях. Една моя приятелка има странно антимагнитно въздействие върху машините — часовниците спираха на китката й, радиоприемниците пращяха, а фотокопирите се повреждаха, щом приближеше. Моята връзка с конете е нещо подобно.

Набитият афганец подложи шепи, за да ме повдигне на гърба на скопения кон, кимна ми да се кача и ми намигна насърчително. Стъпих на ръцете му и се метнах на белия кон, но в мига, в който го яхнах, допреди кроткото дресирано животно ме хвърли с чудовищен къч. Прехвърчах над рамото на Назир и тупнах силно на пясъка. Конят галопираше по плажа без мен. Назир се взираше в него със зяпнала уста. Животното се успокои и се върна при мен едва след като той донесе торба и я сложи на главата му.

Това бе началото на бавното и неохотно приемане на факта от страна на Назир, че аз никога няма да стана нещо повече от най-лошия ездач, който познава. Това разочарование би трябвало да ме набута още по-дълбоко в кладенеца на неговото презрение, но всъщност предизвика противоположна реакция. През последвалите седмици започна да проявява грижи и дори нежност към мен. За него тази тромава несръчност с конете беше ужасен недъг, достоен да ожалиш човек, все едно страда от изтощителна болест. Дори и най-добрите ми постижения, когато успявах да се задържа на коня цели няколко минути и да накарам звяра да обикаля, в кръг, като го пришпорвах с крака и дърпах поводите с две ръце, моята непохватност го караше да се просълзи.

Въпреки това аз продължавах упорито с уроците и тренирах всеки ден. Стигнах до двайсет серии от по трийсет лицеви опори с по една минута почивка между тях. След тях правех по петстотин коремни преси, петкилометров крос и четирийсет минути плуване в морето. След три месеца тренировки станах здрав и силен.

Назир искаше да набера повече опит в язденето по неравен терен и затова уредих с Чандра Мехта да посетим площадката за езда в ранчото на студията Филм Сити. В много от игралните филми имаше епизоди с яздене на коне. За конете се грижеха отреди мъже, които живееха сред хълмистата шир и ги викаха за каскади и екшън сцени. Животните бяха идеално обучени, но само две минути след като двамата с Назир яхнахме предоставените ни кафяви кобили, моята ме хвърли в куп глинени грънци. Назир пое поводите на кобилата ми, отпусна се на седлото и поклати жално глава.

— Ей, страхотна каскада, йаар — провикна се един от каскадьорите. Петима от тях яздеха с нас и всичките се засмяха. Двама скочиха на земята да ми помогнат.

След още две падания, докато се качвах уморено на седлото, чух познат глас. Огледах се и видях група ездачи. Начело яздеше каубой, приличащ на Емилиано Салата с черна шапка, увиснала на гърба му на кожен ремък.

— Знаех си аз, че си ти, ебати! — провикна се Викрам, спря с коня си до моя и разтърси сърдечно ръката ми. Спътниците му се присъединиха към Назир и нашите каскадьори и се отдалечиха в тръс, оставяйки ни сами.

— Ти пък какво правиш тук?

— Аз съм собственикът на това шибано място, пич! — Той разпери широко ръце. — Е, не точно. Лети купи дял като партньор заедно с Лиса.

— Моята Лиса?

Той вдигна озадачено вежда.

— Твоята Лиса?

— Нали ме разбираш.

— Да — ухили се той до уши. — Тя и Лети, двете въртят заедно агенцията по подбиране на актьори, оная, дето я основахте двамата. И се справят добре, човече. Двете работят добре. И аз реших да се хвана с тая работа. Твоят приятел Чандра Мехта ми каза, че се продавал дял от каскадьорската конюшня. Хей, та това е естествено за мен, не би ли казал?

— О, няма никакво съмнение, Викрам.

— Затова аз вложих някакви проклети пари и сега идвам тук всяка седмица. Утре ще съм статист в някакъв шибан филм! Ела да гледаш как ще ме застрелят, братко!

— Изкусително предложение — разсмях се и аз заедно с него. — Но утре напускам града за известно време.

— Заминаваш? За колко време?

— Не знам точно. Месец, може би и повече.

— Значи ще се върнеш?

— Разбира се. Снимай каскадата на видео и като се върна; ще се напушим и ще гледаме как те убиват на забавен кадър.

— Ха! Договорихме се! Хайде! Да пояздим заедно, човече!

— Не, не! — извиках. — Никога няма да накарам тоя кон да язди редом с твоя, Викрам. По-лош ездач от мен не си виждал. Вече падах три пъти от него. Ако мога да го накарам да върви по права линия, ще съм щастлив.

— Хайде де, братко Лин. Виж какво, ще ти заема шапката си. С нея няма издънки, пич. Тя носи късмет. Имаш неприятности, защото си без шапка.

— Аз… не мисля, че шапка ще ми помогне, пич.

— Шапката е вълшебна бе, човек, казвам ти!

— Ти не си ме виждал как яздя.

— А ти не си слагал моята шапка. Шапката всичко оправя. А и освен това си гора. Не искам да обидя белотата ти, йаар, но това са индийски коне, човече. Имат нужда само от малко индийски стил от твоя страна, това е всичко. Поговори им на хинди, потанцувай им и ще видиш.

— Не съм убеден.

— Сигурно е, човече. Хайде, слез и потанцувай с мен.

— Какво?

— Хайде, потанцувай с мен.

— Няма да танцувам на конете, Викрам! — заявих с колкото достойнство и искреност успях да вложа в тази странна последователност от думи.

— Разбира се, че ще танцуваш! Сега слизаш с мен долу и ще изтанцуваме една малка индийска магия. Конете трябва да го видят онова готино индийско копеле вътре в строгата ти бяла външност, човече. Кълна се, конете ще те заобичат и ще яздиш като шибания Клинт Истууд!

— Не искам да яздя като шибания Клинт Истууд.

— Искаш, искаш! — засмя се той. — Всички искат.

— Не, няма да го направя.

— Хайде, де!

— Не става.

Той слезе и задърпа обувките ми от стремената. Вбесен, слязох и застанах до него срещу двата коня.

— Ето така — Викрам разлюля бедра и затанцува танц от някакъв филм. Запя и запляска в такт. — Хайде, йаар! Вложи малко Индия, човече. Не ми се прави на шибан европеец.

Има три неща, на които нито един индиец не може да устои: красиво лице, красива песен и покана за танц. Аз бях достатъчно индиец, по моя си налудничав бял начин, да затанцувам с Викрам, дори и само защото не издържах да го гледам как танцува сам. Клатейки глава, се засмях пряко волята си и затанцувах с него. Той ме водеше в танца и добавяше нови стъпки, докато накрая не започнахме да изпълняваме обръщанията, стъпките и жестовете в пълен синхрон.

Конете ни гледаха с онази странна конска смесица от белоока боязливост и пръхтящо снизхождение. Но ние продължавахме да им пеем и танцуваме сред обраслата с трева хълмиста пустош, под синьото небе, сухо като дима на лагерен огън сред пустинята.

И когато танцът свърши, Викрам заговори на моята кобила на хинди и я остави да подуши черната му шапка. После ми я подаде и ми каза да я сложа. Нахлузих си я на врата и се качихме на седлата.

Проклет да съм, ако не подейства. Конете потеглиха и полека минаха в галоп. За първи и единствен път в живота си почти приличах на конник. За един славен четвърт час аз познах възторга от безстрашната синергия със сърцатото животно. Следвайки плътно Викрам, летях по стръмни възвишения и ги покорявах, за да полетя надолу от върха и да профуча през извитите примки на вятъра и разпръснатите храсти. Препускахме през равните пасища с леки скокове по земята, а после и Назир се включи в галопа заедно със своите ездачи. В тези мигове за кратко ние бяхме толкова диви, волни и свободни, колкото можеха да ни научат конете.

Все още се смеех и бърборех на Назир, когато два часа по-късно се изкачихме по стълбите и влязохме в къщата на брега. Влязох с възторжена усмивка през вратата и видях Карла да стои до дългата стъклена стена и да съзерцава морето. Назир я поздрави с грубовата нежност. Малка усмивчица грейна между челото и брадичката му и се опита да се скрие зад навъсеното изражение. Той взе малка бутилка вода, кутия кибрит и няколко вестника от кухнята и излезе от къщата.

— Остави ни сами — каза тя.

— Знам. Ще си запали огън на плажа. Понякога прави така.

Отидох при нея и я целунах. Беше кратка целувка, почти срамежлива, но вложих в нея цялата любов в сърцето ми. Когато устните ни се разделиха, ние се прегърнахме силно, загледани и двамата в морето. След малко видяхме Назир долу на плажа да събира плавей и сухи съчки за огъня. Той мушна смачкания на топка вестник между съчките и клонките, запали огъня и се настани до него срещу морето. Не му беше студено. Вееше топъл ветрец и довяваше гореща нощ. Той запали огъня, за да ни показва, докато нощта яздеше вълните срещу залеза, че е още там, на плажа, — че ние сме още сами.

— Харесвам Назир — каза тя, облегнала глава на шията и гърдите ми. — Той е много мил и сърдечен.

Беше вярно и аз го знаех. Бях го открил със закъснение по трудния начин. Но как тя го беше разбрала от толкова беглото им познанство? Един от най-лошите ми недостатъци през онези години на изгнание бе слепотата ми за доброто у хората — никога не разбирах колко доброта носят в себе си един мъж или една жена, докато не им задлъжнявах повече, отколкото можех да изплатя. Хората като Карла различаваха добротата от пръв поглед, а аз гледах ли, гледах и твърде често не виждах нищо отвъд навъсеното изражение и гневния поглед.

Гледахме плажа долу, над който се стъмваше, и Назир, седнал с изправен гръб до своя малък огън. Една от малките ми победи над него, докато бях още слаб и зависим от силата му, беше с езика. Учех фрази от неговия език по-бързо, отколкото той — на моя. Моето дар слово го бе принудило да общува с мен предимно на урду. Когато се мъчеше да говори на английски, думите излизаха като тромави, окастрени куплети, натоварени със значения и щапукащи на малките краченца на безцеремонния разум. Често го поднасях за недодялания му английски, преувеличавах объркването си и настоявах да повтори, да се препъва от една загадъчна фраза към друга, докато накрая той ме наругаваше на урду и пущу и притихваше в мълчание.

Ала в действителност неговият окастрен английски винаги бе изразителен и често в ритъма на поезия. Да, той несъмнено бе орязан, но това беше, защото от него беше отсечено излишното и онова, което оставаше, беше сам по себе си чист и точен език — нещо повече от лозунгите, но по-малко от пословиците. Пряко волята си и без негово знание аз бях започнал да повтарям някои негови фрази. Веднъж той ми каза, докато тимареше сивата си кобила: „Всички коне добри, всички хора не добри“. Години наред винаги, когато се сблъсквах с жестокост, предателство и други разновидности на егоизма, особено моя собствен, се усещах, че повтарям фразата на Назир: „Всички коне добри, всички хора не добри“. И онази нощ, притиснал сърцето на Карла до моето, докато гледахме как неговият огън танцува по пясъка, аз си спомних друго от неговите изказвания на английски. „Няма любов — няма живот“ — казваше той. „Няма любов — няма живот.“

Притисках Карла, сякаш това можеше да ме излекува, и не се любихме чак докато нощта не запали и последната звезда на нашия голям прозорец, пълен с небе. Ръцете й бяха целувки по кожата ми. Устните ми разтваряха сбръчканото листенце на сърцето й. Тя дишаше, шепнейки, водеше ме и аз й говорех с ритъма и откликвах на своята необходимост. Обзе ни жар и ние заплувахме в докосвания, вкус и ароматни звуци. Отразени в стъклото, бяхме силуети, прозрачни образи; моят — изпълнен с огъня от плажа, а нейният — със звезди. И най-сетне, когато всичко свърши, тези наши прозрачни отражения се стопиха и се сляха в едно.

Беше хубаво, толкова хубаво, но тя никога не ми каза, че ме обича.

— Обичам те — прошепнах и думите кацнаха от моите устни на нейните.

— Знам — отвърна тя. Възнаграждаваше ме и ме жалеше. — Знам.

— Не съм длъжен да замина, знаеш ли.

— Защо заминаваш?

— Не съм сигурен. Чувствам… лоялност към него, към Кадербай, и все още съм му длъжник, в известен смисъл. Но има и нещо повече. И то е… имала ли си някога чувството, за каквото и да е, че целият ти живот е нещо като прелюдия… Сякаш всичко, което си вършил, те е водило точно към този етап и някак си си знаел, че един ден ще стигнеш дотам? Не го обяснявам добре, но…

— Разбирам за какво говориш — побърза да ме прекъсне тя. — И да, чувствала съм се така. Извърших нещо, някога, и то събираше целия ми живот… дори и годините, които още не съм изживяла… в един миг.

— Какво е то?

— Говорехме за теб — поправи ме тя, избягвайки погледа ми. — За теб и за това, че не си длъжен да заминеш за Афганистан.

— Е… — усмихнах се. — Както казах, не съм длъжен да замина.

— Тогава недей — отсече тя и извърна очи към нощта и морето.

— Ти искаш ли да остана?

— Искам да си в безопасност. И… да си свободен.

— Не говорех за това.

— Знам — въздъхна тя.

Почувствах как безпокойството се надига леко в тялото й, притиснато до моето, което подсказваше, че тя иска да се отмести. Не помръднах.

— Ще остана… — казах аз тихо, като се борех със сърцето си, и знаех, че това е грешка — … ако ми кажеш, че ме обичаш.

Тя затвори уста и така стисна устни, че те се превърнаха в бял белег. Бавно, сякаш клетка по клетка, тялото й отдръпна в себе си всичко онова, което ми бе дала преди малко.

— Защо го правиш? — попита тя.

Не знаех защо. Може би заради абстиненцията, преживяното през последните месеци и новия живот, който чувствах, че съм спечелил. Може би заради смъртта — смъртта на Прабакер и Абдула и смъртта, която тайно се страхувах, че ме чака в Афганистан. Каквато и да беше причината, беше тъпо, безсмислено и дори жестоко и не можех да спра да го искам.

— Ако кажеш, че ме обичаш — повторих.

— Не те обичам — промълви тя най-сетне. Опитах се да я спра, докосвайки с пръсти устните й, но тя се обърна и ме погледна в очите; гласът й беше ясен и силен. — Не те обичам. Не мога. Няма.

Когато Назир се върна от плажа, шумно прокашляйки, за да извести за пристигането си, вече се бяхме изкъпали и облекли. Той се усмихваше — такава рядкост беше тази усмивка! — докато поглеждаше ту мен, ту нея, и пак мен. Но студената мъка в очите ни превърна спускащите се надолу бръчки по лицето му в клонки на плачуща върба и той се извърна.

Гледахме я как потегля с таксито в онази дълга и самотна нощ, преди да заминем на война с Кадер, и когато най-сетне Назир ме погледна в очите, кимна бавно и тежко. Издържах на погледа му, но после беше мой ред да се извърна. Не исках да виждам странната смесица от скръб и възторг, която забелязах в очите му, защото знаех какво ми казва тя. Карла си бе отишла, да — и онази нощ ние загубихме целия свят на любов и красота. Като войници, защитаващи каузата на Кадер, трябваше да изоставим всичко това. И този свят, някога безграничен и противоположен на онова, което щяхме тепърва да бъдем, се свиваше, час след час, до кървавочервена точка от куршум.

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Назир ме събуди преди зазоряване и ние напуснахме къщата, когато първите прозяващи се лъчи на Слънцето се протегнаха в стапящата се нощ. Щом слязохме от таксито на летището, видяхме Кадербай и Халед Ансари до входа на терминала за вътрешни линии. Не ги поздравихме. Кадер беше съставил сложен маршрут, който щеше да ни отведе с четири основни прекачвания от Бомбай до пакистанския град Кета, близо до афганистанската граница. Нарежданията му бяха през цялото време да се преструваме на самостоятелни пътници и по никакъв начин да не издаваме познанството си. Тръгвахме с него, за да извършим десетки престъпления през три международни граници и да се намесим във войната между афганските борци за свобода — муджахидините — и могъщия Голиат: Съветския съюз. Кадер възнамеряваше да успее в мисията си, но допускаше и провал. Ако някой от нас бъде убит или заловен на даден етап от плана, се беше погрижил дирята от събития, водеща към Бомбай, да е студена като брадва на алпинист.

Пътуването бе дълго и започна мълчаливо. Назир, добросъвестен както винаги в спазването на нарежданията на Кадербай, не обели и дума по време на първата фаза — от Бомбай до Карачи. Един час след като наехме отделни стаи в хотел „Чандни“ обаче на моята врата тихо се почука. Тя се открехна, той се промъкна вътре и я затвори. Очите му бяха разширени от нервна възбуда, а движенията му — трескави, почти откачени. Бях разтревожен, донякъде отвратен от неговата очебийна уплаха и стиснах рамото му.

— Не се впрягай, Назир. Стряскаш ме, братко, с тия твои изпълнения тип „плащ и кинжал“.

Той забеляза снизхождението зад усмивката ми, макар и да не разбра напълно думите. Стисна челюсти със странна решимост и се навъси сърдито. С Назир се бяхме сприятелили. Той беше отворил сърцето си за мен. Но приятелството за него се измерваше с това какво правят и понасят мъжете един за друг, а не с какво споделят или харесват. Озадачаваше го и дори го измъчваше фактът, че аз почти винаги откликвах на сериозността му с шеги и баналности. Иронията беше в това, че всъщност и двамата си приличахме, бяхме строги и сериозни мъже, но неговата мрачна суровост беше толкова непоколебима, че ме отърсваше от моята собствена и предизвикваше детинско, палаво желание да се занасям с него.

— Руснаци… навсякъде — каза той тихо, но със задъхана напрегнатост в гласа. — Руснаци… знаят всичко… познават всеки… плащат пари да знаят всичко.

— Руски шпиони? — попитах. — В Карачи…

— Навсякъде Пакистан — кимна той, извърна се и се изплю на пода. Не бях сигурен. Дали беше презрително, или за късмет. — Прекалено много опасност! Не говори на никой! Отиваш… заведение „Фалуда“… Бохри пазар… днес… сааде чар байе.

— В четири и половина — повторих. — Искаш да се срещна с някого в „Дом Фалуда“ на пазара „Бохри“ в четири и половина? Това ли е? С кого искаш да се срещна?

Той се подсмихна мрачно и отвори вратата. Надзърна в коридора и се измъкна така бързо, както и беше влязъл. Погледнах часовника си. Един часът. Имах три часа за губене. За контрабандата на паспорти Абдел Гани ми бе дал колан портфейл — негов собствен уникален модел. Беше направен от корав непромокаем винил и беше няколко пъти по-широк от обикновените колани портфейли. Закопчан на корема, той побираше до десет паспорта и прилична сума пари в брой. През този първи ден в Карачи носех четири от собствените ми „книги“. Първият беше британският паспорт, с който купих билетите за самолета и влака и се регистрирах в хотела. Вторият — чистият американски паспорт, който Кадербай искаше да използвам за мисията в Афганистан. Другите два — швейцарски и канадски — като резерви за спешни случаи. Носех и десет хиляди долара за непредвидени разходи, дадени в аванс, един вид част от заплащането ми за това, че приех опасната мисия. Увих дебелия колан около кръста си, под ризата, пъхнах автоматичния нож в калъфа отзад в панталона и излязох от хотела, за да обиколя града.

Беше горещо, по-горещо от обичайното за мекия ноември. След лекия, нехарактерен за сезона дъждец улиците тънеха в гъста влажна мъгла. Карачи по онова време беше неспокоен и опасен град. Военната хунта, завзела властта в Пакистан и екзекутирала демократично избрания премиер Зулфикар Али Бхуто, от няколко години владееше нацията чрез разделение. Тя използваше сериозните разногласия между етническите и религиозните общности, за да подклажда жестоки конфликти. Насъскваше местните етнически групи — особено синди, пущуни и пенджаби — срещу имигрантите, наричани мохаджири, навлезли в новосъздадената държава Пакистан след отделянето й от Индия. Армията тайно поддържаше екстремистите от съперничещите си групировки с оръжия, пари и благоразумно предоставяне на услуги. Когато провокираните и подклаждани от тях бунтове най-сетне избухнаха, генералите наредиха на полицията да открие огън. Яростта срещу полицейското насилие бе обуздана чрез намесата на войска. Така армията, чиито прикрити действия предизвикали кървавите конфликти, бе смятана за единствената сила, способна да опази реда и властта на закона.

Кланетата и убийствата за отмъщение се трупали едно след друго с растяща жестокост; отвличанията и мъченията станали нещо привично. Фанатици от една групировка отвличали поддръжниците на друга и ги подлагали на садистични изтезания. Мнозина от заловените загинали в страшния плен. Имало безследно изчезнали, чиито тела никога не били открити. Когато някоя групировка придобивала достатъчно власт, че да заплаши равновесието на тази смъртоносна и безкрайна игра, генералите подстрекавали конфликти вътре в нея, за да я отслабят. Така фанатиците се изтребвали помежду си и убивали и осакатявали съперниците от собствените си етнически общности.

Естествено всяка нова вълна на насилие и отмъщения — независимо от моментната форма на държавно управление — допринасяла единствено за това армията да става все по-силна и единствено тя да може да упражнява истинска власт.

Въпреки драматичното напрежение — а и заради него — Карачи все пак беше добро място за бизнес. Генералите, които бяха като мафиотски клан, но без смелостта, стила и солидарността на истинските самоуважаващи се гангстери, бяха завладели страната със сила, държаха целия народ за заложник пред дулата на многобройните си оръжия и оплячкосваха хазната. Без да губят време, те увериха Великите сили и другите държави — производители на оръжие, че пакистанските военни са отворени за бизнес с тях. Цивилизованите държави откликнаха въодушевено и години наред Карачи приютяваше гуляйджийски компании на оръжейни търговци от Америка, Великобритания, Китай, Швеция, Италия и много други страни. Не по-малко усърдни в сделки с камарилата генерали бяха и нелегалните — черноборсаджиите, контрабандистите на оръжие, мародерите и наемниците. Те се тълпяха по кафенетата и хотелите — чужденци от петдесет страни с престъпни мисли и сърца на авантюристи.

В известен смисъл и аз бях един от тях, грабител като всички тях, печелех от войната в Афганистан като всички тях, но се чувствах неуютно в компанията им. Три часа обикалях ресторанти, хотели и чайни и седях близо или сред групи чужденци, търсещи бързи печалби. Разговорите им бяха обезсърчаващо сметкаджийски. Войната в Афганистан, предполагаха весело повечето от тях, щяла да се проточи още няколко добри години. Генералите — трябва да се признае — се намираха под значителен натиск. Носеха се слухове, че Беназир, дъщерята на екзекутирания премиер, възнамерява да се върне в Пакистан от изгнанието си в Лондон и да оглави Демократичния съюз срещу хунтата. Но с малко късмет и умел заговор — надяваха се черноборсаджиите — армията можеше да остане начело на страната и на добре смазаните канали за корупция поне още няколко години.

Разговорите бяха за „паричната реколта“ — благозвучен израз за контрабандната търговия със стоки, търсени по цялата граница между Пакистан и Афганистан, Цигарите, — особено американските марки, в прохода Кибер се продаваха шестнайсет пъти по-скъпо от вече надутата им цена в Карачи. Лекарства от всякакъв вид носеха печалби, чийто мащаб нарастваше от месец на месец. Зимни дрехи, подходящи за студените снежни райони, вървяха изключително добре. Един предприемчив немски спекулант например докарал от Мюнхен в Пешавар камион „Мерцедес“ с алпийски униформи заедно с топлото бельо от запасите на германската армия. Продал всичко, включително и камиона, на петорна цена. Купувачът бил афгански военачалник, ползващ се със симпатиите на западните сили и разузнавания, включително и на американското ЦРУ. Дебелите зимни дрехи, след като пропътували хиляди километри през Германия, Австрия, Унгария, Румъния, България, Турция, Иран и Пакистан, все пак не успели да стигнат до воюващите муджахидини в заснежените планини на Афганистан. Вместо това те били прибрани в един от складовете на военачалника в Пешавар, докато свърши войната. Ренегатът и неговата малка армия изчаквали края на войната в сигурността на своите крепости в Пакистан. Планът бил да нанесе удар със собствената си войскова банда и да се опита да завземе властта, след като приключи истинската битка с руснаците и войната бъде спечелена.

Новините за този нов пазар — военен, натъпкан с пари от ЦРУ и алчен за стоки на всякаква цена — предизвикваше тръпки на възбуда сред общността от чуждестранни опортюнисти в Карачи. През този следобед чух историята за предприемчивия немец и пълния камион с униформи в три леко различни варианта. Обзети от треска, подобна на златната, чужденците си препредаваха тази история, докато договаряха и сключваха сделки за доставка на консервирани храни, бали чепкана вълна, контейнери с авточасти, склад, пълен със спиртници втора ръка, и запаси от всевъзможни оръжия — от щикове до гранатомети. И навсякъде, във всеки разговор чувах мрачното, отчаяно заклинание: „Ако войната продължи още една година, ще се оправим…“

Сърдит и мрачен, объркан от емоции, влязох в заведението „Фалуда“ на пазара Бохри и си поръчах една от сладките напитки в ярки цветове. Фалуда беше неприлично сладка смес от бели макарони, мляко, розова есенция и други медоносни сиропи. Заведението „Фирни“ в бомбайския квартал Донгри, близо до къщата на Кадербай, справедливо се славеше с вкусните си напитки фалуда, но те бяха блудкави в сравнение с прочутите сладкиши на заведението „Фалуда“ в Карачи. Когато високата чаша, пълна с розово, червено и бяло подсладено мляко се появи до дясната ми ръка, аз погледнах нагоре, за да благодаря на сервитьора, и видях, че това е Халед Ансари с две питиета в ръце.

— Като те гледам, май ти трябва нещо по-силно, човече — усмихна се той тъжно тъжно и седна при мен. — Какво става? Или какво се проваля, по-точно?

— Нищо — въздъхнах и му се усмихнах в отговор.

— Я стига — настоя той. — Признай си.

Погледнах честното му, открито, белязано лице и осъзнах, че Халед ме познаваше по-добре, отколкото го познавах аз. Дали щях да забележа и да разбера неговата тревога, зачудих се, ако ролите ни бяха разменени и той беше влязъл във „Фалуда“ така тревожно умислен? Вероятно не. Халед толкова често беше мрачен, че изобщо нямаше и да се замисля.

— Ами, просто си бъркам из душата… Проучвах, пообиколих някои от чайните и ресторантите, за които ми разказа — местата, където се събират черноборсаджиите и наемниците. Доста потискащо беше. Тук има много хора, които искат войната да продължава вечно и не им пука кого убиват и кой убива.

— Те правят пари — вдигна рамене той. — Това не е тяхна война. Не очаквам от тях да ги е грижа. Просто това е положението.

— Знам, знам. Не е заради парите. — Намръщих се, докато търсех по-скоро думите, отколкото подсказалото ги чувство. — Просто… Ако ти трябва определение на „болен мозък“, наистина болен, сигурно има и по-лошо от някой, който иска една война — която и да е война — да продължи по-дълго.

— И… ти се чувстваш… опетнен… защото си като тях? — попита ме кротко Халед, забол поглед в чашата.

— Може би. Не знам. Дори не бих се замислил, знаеш ли, ако чуех хора да говорят така някъде другаде. Нямаше да ме притеснява, ако не се намирах тук и ако самият аз не вършех съвсем същото.

— Не е съвсем същото.

— Същото е. Почти. Кадер ми плаща, значи аз печеля пари от това също като тях и прекарвам контрабанда нови лайна за една лайняна война, точно както и те.

— И може би започваш да се питаш какво, мамка му, правиш тук?

— И това, да. Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че представа си нямам? Наистина, честно, изобщо не знам защо го върша, заеби. Кадер ме помоли да бъда неговият американец, и аз го правя. Но не зная защо.

Умълчахме се, отпивахме от питиетата, заслушани в бръмченето и хлопането, което ни заобикаляше в оживената „Фалуда“. Голямо портативно радио лееше романтични газали на урду. Дочувах разговори на три-четири езика откъм насядалите близо до нас клиенти. Не разбирах думите, нито можех да позная кои са езиците — балучи, узбекски, таджикски, фарси…

— Чудесно е! — каза Халед, загреба с дългата лъжица тънките макарони от чашата и ги пъхна в устата си.

— Прекалено сладко е за моя вкус — отвърнах, но въпреки това отпих от питието.

— Някои неща трябва да са прекалено сладки — отвърна той и ми намигна, докато смучеше през сламката. — Ако фалудата не беше прекалено сладка, нямаше да я пием.

Допихме, излязохме навън на късното следобедно слънце и спряхме пред входа да запалим по цигара.

— Ще тръгнем в различни посоки — измърмори Халед, докато ми поднасяше запалена клечка в шепи. — Ти тръгвай нататък, на юг, и не спирай няколко минути. Ще те настигна. Не ми казвай довиждане.

Той се завъртя на пети и се заотдалечава, слезе от бордюра на платното и продължи по бързата лента на пешеходното движение между тротоара и колите.

Обърнах се и тръгнах в противоположна посока. Няколко минути по-късно в околностите на пазара едно такси рязко забави ход и спря до мен. Задната врата се отвори и влязох вътре при Халед. На предната седалка до шофьора имаше още един мъж. Беше в началото на трийсетте с къса тъмнокестенява коса над високо и широко чело.

Хлътналите му очи бяха кафяви, толкова тъмнокафяви, че изглеждаха черни, докато пряк слънчев лъч не пронижеше ирисите и не разкриеше червеникавите земни тонове в тях. Очите му гледаха спокойно и интелигентно изпод черните сключени вежди. Носът му беше прав и се спускаше над къса горна устна на уста с решителни очертания. Личеше си, че се е бръснал днес, сигурно не много отдавна, но сянка помрачаваше долната половина на лицето му покрай спретнатите, добре очертани линии, оформящи закръглената му брадичка. Това беше силно, квадратно, симетрично лице, красиво в своята сила и правилни пропорции, макар и лишено от открояващи се черти.

— Това е Ахмед Заде — съобщи Халед, щом таксито потегли. — Ахмед, това е Лин.

Ръкувахме се и се огледахме взаимно с еднаква прямота и приветливост. Силното му лице би изглеждало сурово, ако не беше особеното изражение, което леко присвиваше очите му и украсяваше скулите с бръчици от усмивки. Когато се съсредоточаваше и не беше напълно отпуснат, изражението на Ахмед Заде му придаваше вид, сякаш търси приятел сред тълпа непознати. То въздействаше обезоръжаващо и веднага спечели симпатиите ми към него.

— Много съм чувал за теб — каза той, щом ми пусна ръката и я облегна на седалката. Говореше английски колебливо, но ясно. Акцентът му беше онази мелодична северноафриканска смесица от френски и арабски.

— Дано не са само хубави неща — засмях се аз.

— Би ли предпочел хората да разправят лоши неща за теб?

— Не знам. Приятелят ми Дидие казва, че да хвалиш хората зад гърба им е крайно нечестно, защото единственото, от което не можеш да се защитиш, са хубавите неща, които хората разправят за теб.

— D’accord! — разсмя се Ахмед. — Точно така!

— Мамка му, това ми напомня… — намеси се Халед, бръкна в джоба си и извади сгънат плик. — Щях да забравя. Видях Дидие вечерта, преди да тръгнем. Търсеше те. Не можех да му кажа къде си и затова ме помоли да ти предам това писмо.

Поех сгънатия плик и го пъхнах в джоба на ризата си, за да го прочета насаме.

— Благодаря — промълвих. — Е, какво става? Къде отиваме?

— В една джамия — отвърна Халед с онази тъжна малка усмивка. — Първо ще вземем един приятел, а после ще се срещнем с Кадер и още някои души, които ще минат границата с нас.

— Колко са?

— Ще сме трийсетина, мисля, след като се съберем всичките. Повечето са вече в Кета или Чаман, близо до границата. Утре тръгваме — ти, аз, Кадербай, Назир, Ахмед и още един човек, Махмуд. Той е мой приятел. Мисля, че не го познаваш. Ще се запознаете малко по-късно.

— Ние сме Малките Обединени Нации, non! — попита риторично Ахмед. — Абдел Кадер Хан от Афганистан, Халед от Палестина, Махмуд от Иран, ти от Нова Зеландия… Извинявай, сега вече си нашия американец… и аз от Алжир.

— Има и още — додаде Халед. — Имаме един от Мароко, един от Залива, един от Тунис, двама от Пакистан и един от Ирак. Всички останали са афганци, но от различни части на Афганистан и от различни етнически групи.

— Джихад — каза Ахмед с тъжна, почти страшна усмивка. — Свещена война — това е наш свещен дълг, да противостоим на руските нашественици и да освободим ислямската земя.

— Лин, не му позволявай да започне — трепна Халед. — Ахмед е комунист. След малко вече ще ти пробутва Мао и Ленин.

— Не се ли чувстваш малко… компрометиран? — попитах, изкушавайки съдбата. — Като тръгваш срещу социалистическа армия?

— Какви социалисти? — сопна се той и присви сърдито очи. — Какви комунисти? Моля те, не ме разбирай погрешно, руснаците направиха и добри неща в Афганистан…

— За това е прав — намеси се Халед. — Построиха много мостове, всички основни магистрали, много училища и колежи.

— Язовири за прясна вода и електроцентрали… все хубави неща и аз ги подкрепях, когато ги строяха, за да помогнат. Но когато нахлуха в Афганистан, за да променят насилствено страната, те отхвърлиха всички принципи, в които уж вярват. Те не са истински марксисти; не са истински ленинисти. Руснаците са империалисти и аз се боря с тях в името на Маркс, Ленин, Мао…

— И Аллах — ухили се Халед.

— Да, и Аллах — съгласи се Ахмед, ухили ни се с белите си зъби и плясна облегалката.

— Защо го направиха? — попитах го.

— Това по-добре да го обясни Халед — отвърна той, отстъпвайки думата на палестинския ветеран от няколко войни.

— Афганистан е награда — заобяснява Халед. — Там няма големи запаси от петрол, злато или нещо друго, желано от хората, но въпреки това е голяма награда. Руснаците го искат, защото е точно до границата им. Опитаха се да го контролират дипломатически, с пакети помощи, програми за подпомагане и тям подобни. После качиха на власт техни хора в правителство, което всъщност беше марионетно. На американците никак не им хареса — заради Студената война и всичките тия глупости за политика на ръба на войната — затова го дестабилизираха чрез подкрепата си за единствените, наистина вбесени от руските марионетки, онези религиозни типове муллите. Начинът, по който руснаците променяха страната — позволяваха на жените да работят, да учат в университета и да се появяват пред хора, непокрити от бурка — направо ги пощуряваше. Когато американците предложиха оръжия, бомби и пари на муллите, за да нападнат руснаците, те веднага приеха. След време руснаците решиха да престанат с преструвките и нахлуха в страната. И сега имаме война.

— А пък Пакистан иска Афганистан, — довърши Ахмед Заде — защото се развиват много, даже прекалено бързо, и искат земята. Искат да създадат велика държава, като обединят двата народа. Пакистан заради генералите принадлежи на Америка. И Америка им помага. Сега обучават мъже, бойци, в религиозни училища-медресета, из цял Пакистан. Бойците се наричат талеб и ще влязат в Афганистан, след като ние, останалите, спечелим войната. А ние ще я спечелим, Лин. Но следващата, не знам…

Обърнах се към прозореца и сякаш по даден знак двамата мъже заговориха на арабски. Слушах гладките, бързо леещи се срички и оставих мислите си да се носят по вълните на тяхната шумоляща музика. Навън улиците станаха по-безредни, а сградите — по-занемарени и олющени. Много от постройките от кирпич и варовик бяха едноетажни къщички и въпреки че в тях очевидно живееха цели семейства, изглеждаха недовършени още недостроени, те бяха населени и използвани за подслон.

Минавахме покрай цели квартали, крайни квартали, с такива издигнати набързо и както дойде постройки, спални, стъкмени, за да се овладее стремглавият приток на преселници от селата към бързо разширяващия се град. Страничните улички и околовръстните булеварди издайничеха, че същите груби, приличащи си сгради се простираха чак до хоризонта от двете страни на главното шосе.

След близо час пъплене през понякога непроходимо задръстени от тълпата улици спряхме за малко, за да качим още един човек на задната седалка. Следвайки наставленията на Халед, шофьорът обърна таксито и се върна точно по същия задръстен маршрут.

Новият беше Махмуд Мелбааф, трийсетгодишен иранец — От пръв поглед лицето му — гъстата черна коса, високите скули, очите с цвят на пясъчна дюна на фона на кървавочервен залез — толкова ми напомни за мъртвия ми приятел Абдула, че трепнах от болка. След малко приликата се изгуби — очите на Махмуд бяха малко изпъкнали, устните — не толкова пълни, а брадичката — заострена, като че предназначена да носи козя брада. Всъщност това беше съвсем различно лице.

Но при мисълта за Абдула Тахери и пронизващата болка от отсъствието му внезапно и донякъде проумях причината да се намирам тук, с Халед и останалите, на път за нечия чужда война. Част, жизненоважна част от готовността ми да поема риска на Кадеровата мисия беше вината, която все още чувствах за това, че Абдула е умрял сам, обкръжен от оръжейни дула. И затова търсех най-близкото съответствие и се обкръжавах с вражи дула. Но в мига, в който ми хрумна тази мисъл, в мига, в който драснах неизговорените думи върху сивата стена на съзнанието си — желание за смърт — аз я отхвърлих и тръпки полазиха кожата ми. За пръв път през всички тези месеци, откакто се съгласих да изпълня задачата за Абдел Кадер Хан, се почувствах уплашен и разбрах, че животът ми, там и тогава, не беше повече от шепа пясък в стиснат юмрук.

Слязохме от колата на една пряка от джамията „Масджид-Туха“. Вървейки в колона, на двайсет метра един от друг, стигнахме храма и се събухме. Престарял хаджия подреди обувките, докато мърмореше унесено зикр[1]. Халед пъхна сгъната банкнота в загрубялата разкривена от артрит длан на мъжа. Щом влязохме в джамията, аз се огледах и ахнах от изненада и радост.

Вътрешността бе прохладна и безупречно чиста. Мраморни и каменни плочки лъщяха по колоните с канелюри, сводовете с мозайки и обширния, украсен с орнаменти под. Горе, над всичко това, неустоимо привличаше погледа огромният беломраморен купол. Грандиозният покрив беше широк сто крачки и украсен с малки лъщящи огледала. Докато стоях там, зяпнал от изумление пред красотата му, електрическите лампи в джамията светнаха и огромният мраморен свод над нас засия като Слънце по милионите възвишения и вълнички на разтревожено от вятъра езеро.

Халед веднага ни остави, като обеща да се върне възможно най-скоро. Ахмед, Махмуд и аз отидохме в една ниша, от която се разкриваше гледка към купола, и седнахме на полирания, застлан с плочки под. Беше след вечерната молитва — бях чул провикването на мюезина, докато пътувахме с таксито, но тук из цялата джамия все още имаше много мъже, които съсредоточено се молеха. След като се увери, че се чувствам удобно, Ахмед обяви, че би искал да се възползва от възможността да се помоли. Той се извини и се запъти към чешмата. С измити лице, ръце и крака според обичая, той се върна на малкото празно място под купола и започна да реди молитва.

Наблюдавах го и ме гризеше червейчето на завистта за лекотата, с която започна да общува с Бога. Не чувствах подтик да се присъединя към него, но искреността на неговото съзерцание някак ме накара да се чувствам още по-самотен в моя отделен и несвързан с нищо разум.

Той приключи молитвата и тръгна към нас, когато Халед се върна. Лицето му бе разтревожено. Събрахме се близо един до друг и почти докоснахме глави.

— Имаме неприятности — прошепна той. — Полицията е идвала в хотела ви.

— Ченгетата?

— Политическата полиция — отвърна Халед. — РВС. Разузнаването на вътрешните служби.

— Какво са искали? — попитах.

— Теб. Всички нас. Изпортили са ни. Ходили са и в къщата на Кадер. И двамата сте извадили късмет. Него го нямало и не са го хванали. Какво носиш с тебе от хотела? Какво остави там?

— У мен са паспортите, парите и ножът ми — отвърнах.

Ахмед се ухили.

— Знаеш ли, ти май ще ми харесаш — прошепна той.

— Всичко останало си е там — продължих. — Не е много. Дрехи, тоалетни принадлежности, няколко книги. Това е. Но там са и билетите — самолетните и влаковите билети, които купих. Оставих ги в ръчната чанта. Това е единственото нещо, на което е написано име, почти съм сигурен.

— Назир е взел ръчната ти чанта и се е измъкнал оттам само минута преди ченгетата да нахлуят — кимна ми окуражително Халед. — Но не е имал време да вземе нищо повече. Управителят е наш човек, той казал на Назир да се маха. Големият въпрос е кой е казал на ченгетата, че сме тук? Трябва да е някой на страната на Кадер. Някой вътрешен, много приближен. Не ми харесва тая работа.

— Не разбирам — прошепнах. — Защо ченгетата толкова се интересуват от нас? Пакистан подкрепя Афганистан във войната. Би трябвало да искат ние да пренесем нещата до муджахидините. Редно би било да ни помагат в това.

— Те помагат на някои афганци, но не на всички. Хората, на които носим припасите, дето са близо до Кандахар, са хора на Масуд. Пакистан ги мрази, защото те няма да приемат Хекматияр или когото и да било от пропакистанските лидери на съпротивата. Пакистан и американците са избрали Хекматияр за следващия владетел на Афганистан, след войната. Но хората на Масуд плюят всеки път, като чуят името му.

— Това е налудничава война — додаде Махмуд Мелбааф с дрезгав, гърлен шепот. — Афганците се бият помежду си от време оно, от хиляди години. Единственото нещо, по-добро от боя помежду им, е боят срещу… как се казва… инвазията. Те със сигурност ще победят руснаците, но ще продължат да се бият.

— Пакистанците искат да са сигурни, че ще спечелят мира, след като афганците спечелят войната — продължи вместо него Ахмед. — Те, без значение кой ще спечели войната, искат да контролират мира. Ако можеха, щяха да вземат всичките ни оръжия, лекарства и други припаси и да ги дадат на техните…

— Пълномощници — измърмори Халед и нюйоркският акцент избухна в прошепнатата дума. — Хей, чувате ли?

Всички се заослушвахме напрегнато и чухме пеене и музика някъде извън джамията.

— Започнали са. — Халед стана с атлетична грация. — Време е да тръгваме.

Станахме и го последвахме навън, за да вземем обувките си. Заобиколихме джамията в сгъстяващия се здрач и се приближихме до пеещите.

— Аз… съм чувал това пеене и преди — казах на Халед, докато вървяхме.

— Познаваш Слепите певци? — попита той. — О, но да, разбира се, че ги познаваш. Ти беше в Бомбай с Абдел Кадер, когато те ни пяха. Тогава те видях за пръв път.

— Бил си там онази нощ?

— Да. Всички бяхме там. Ахмед, Махмуд, Сидики — с него още не си се запознал. И много от останалите, които ще тръгнат с нас. Всички те бяха там онази нощ. Тогава беше първото голямо събрание за това пътуване до Афганистан. Затова се събрахме. То беше само заради това. Ти не знаеше ли?

Смееше се, докато задаваше въпроса, а тонът му беше съвсем честен и откровен, но въпреки това думите се забиха в ума ми. „Ти не знаеше ли? Ти не знаеше ли?“

„Кадер е запланувал пътуването преди всичкото това време — помислих си — още първата вечер, когато се запознах с него.“ Спомних си съвършено ясно огромната задимена зала, където Слепите певци пееха за частната публика. Спомних си храната, която ядохме, изпушения чарас. Спомних си няколкото познати лица, които забелязах онази нощ. Дали всички те бяха замесени в мисията? Спомних си младия афганец, поздравил Кадербай с такова уважение, който се бе навел толкова ниско, че пистолетът, скрит в гънките на шала му, се показа.

Все още мислех за тази първа нощ, измъчван от въпроси, на които не можех да отговоря, когато двамата с Халед пресрещнахме голяма група хора, стотици, насядали на плочите в големия двор на джамията. Слепите певци завършиха песента и мъжете заръкопляскаха и завикаха: „Аллах! Аллах! Субхаан Аллах!“. Халед ни поведе през тълпата от мъже към една относително закътана ниша, в която седеше Кадер заедно с Назир и неколцина други.

Щом го погледнах в очите, Кадербай вдигна ръка и ме повика при себе си. Отидох при него, той стисна ръката ми и ме придърпа надолу. Няколко глави се извърнаха към нас. В сърцето ми се блъскаха противоположни чувства — страх, че толкова явно съм свързан с Кадер Хан, и прилив на гордост, че той е дръпнал мен от всички останали да седна до него.

— Колелото описа един пълен кръг — прошепна ми той на ухо, полагайки длан над лакътя ми. — Ние с теб се срещнахме при Слепите певци и сега пак ги слушаме, тъкмо когато започваме тази важна задача.

Той някак си ми четеше мислите и бях убеден, че това беше нарочно — че напълно осъзнава зашеметяващото въздействие на думите си. Изведнъж му се ядосах; озлобих се дори от допира на неговата ръка до моята.

— Ти ли уреди Слепите певци да дойдат тук? — попитах го, забол поглед пред себе си и с неприкрити остри като бръснач нотки в гласа. — Нали се сещаш, точно както си уредил всичко още на първата ни среща?

Не каза нито дума, докато най-сетне не се обърнах към него. Щом го погледнах от упор, усетих паренето на спонтанно напиращите ми сълзи. Стиснах зъби и се овладях. Горящите ми очи останаха сухи, но в мислите ми цареше смут. Мъжът с канелено кафявата кожа и подрязаната бяла брада беше използвал и манипулирал и мен, и всички останали свои познати; все едно бяхме негови оковани роби. Ала златистите му очи бяха пълни с толкова обич, че за мен тя беше всичко, за което винаги бях копнял в най-съкровените кътчета на сърцето си. Обичта в неговите кротко усмихнати и дълбоко разтревожени очи беше бащина обич, единствената бащина обич, която бях познал.

— От този миг нататък оставаш с нас — прошепна той, приковал очи в моите. — Не можеш да се върнеш в хотела. Полицията разполага с твое описание и ще продължи да те търси. Аз съм виновен за това и ти дължа извинение. Близък до нас човек ни е предал. Извадили сме добър, а той — лош късмет, че не ни хванаха. Той ще бъде наказан. Неговата грешка ни разкри кой е. Знаем кой е, знаем и как трябва да се постъпи с него. Но това ще изчака, докато се завърнем от мисията. Утре заминаваме за Кета. Известно време трябва да останем там. Когато му дойде времето, ще минем в Афганистан. От деня, в който прекосим границата, ще има обявена цена за главата ти. Руснаците плащат добре за залавянето на чужденци, помагащи на муджахидините. А приятелите ни тук, в Пакистан, са малко. Мисля, че трябва да ти намерим местни дрехи. Ще те облечем като млад мъж от моето село — пущун като мен. Да, с шапка, която ще прикрие бялата ти коса, и пату, шал, увит около гърдите и широките плещи. Може да те представяме за моя синеок син. Как ти се струва?

Как ми се струваше? Слепите певци прочистиха шумно гърла и събралите се музиканти подхванаха въведението към нова песен с жалния плач на хармониума и разпалващата кръвта страст на таблите. Гледах как дългите тънки пръсти на свирачите удрят и галят треперещите кожи на тарамбуките, и оставих мислите си да се зареят далеч от мен в хипнотичното трептене и течение на музиката. Собственото ми правителство в Австралия беше определило цена за главата ми като награда за информацията, улесняваща залавянето ми. А сега, на другия край на света, определяха нова цена за главата ми. И отново, докато безумната скръб и възторг на Слепите певци разтърсваше тълпата слушатели, отново, докато очите на тази тълпа сияеха в набожен екстаз, аз се предадох на съдбовния миг и почувствах как колелото завърта и мен, и целия ми живот.

После си спомних за писмото от Дидие в джоба ми, което Халед ми даде в таксито преди два часа. Пленен от суеверния обрат на събитията и повторението на историята, изведнъж отчаяно ми се прииска да разбера какво пише в него. Извадих го от джоба си и го зачетох на кехлибареножълтата светлина на лампите високо над нас.

Скъпи Лин,

С това, mon cher ami, ти съобщавам, че открих коя е била тя — жената, предала те на полицията и вкарала те в затвора, където са те пребивали така тежко. Какъв ужас! Дори и сега все още се чувствам съкрушен! Е, жената, която е сторила това, е мадам Жу, съдържателката на Двореца. Досега не съм разбрал причината да го стори, но дори и без да проумявам мотивите й да постъпи така зверски с теб, разполагам с най-сигурни източници, които ме уверяват, че е била тя. Надявам се скоро да получа вест от теб.

Твой скъп приятел, Дидие

Мадам Жу. Но защо? Още щом си зададох наум въпроса, вече знаех отговора. Внезапно си спомних едно лице, което ме гледаше с необяснима омраза. Лицето на Раджан, евнуха прислужник на мадам Жу. Спомних си, че го забелязах да ме наблюдава в деня на наводнението, когато прекарахме Карла от хотел „Тадж Махал“ с лодката на Винод. Спомних си злобната омраза, изпълнила очите му, когато ме видя с Карла, докато ме наблюдаваше как потеглям с таксито на Шанту. По-късно същата нощ полицията ме арестува и започнаха мъките ми в затвора. Мадам Жу ме бе наказала, задето й се опълчих и дръзнах да я предизвикам, като се престорих на служител на американското консулство, задето й отнех Лиса Картър и да, може би, задето обичах Карла.

Скъсах писмото на парчета и ги пъхнах обратно в джоба си. Бях спокоен. Страхът си бе отишъл. В края на този дълъг ден в Карачи вече знаех защо заминавам да участвам във войната на Кадер — и знаех защо ще се върна. Заминавах, защото сърцето ми жадуваше за обичта на Кадербай, бащината обич, която струеше от неговите очи и изпълваше празнотата в живота ми, приела формата на баща. Когато толкова много обич беше изгубена — на семейството ми, приятелите ми, Прабакер, Абдула, дори и на Карла — този изпълнен с обич поглед на Кадеровите очи беше всичко на света и целият свят за мен. Изглеждаше глупаво и беше глупаво да замина на война заради обич. Той не беше светец; не беше герой; знаех го. Той дори не беше мой баща. Но единствено заради тези няколко мига, докато ме гледаше с обич, аз знаех, че ще го последвам в тази война, а и във всяка друга. Не беше по-глупаво от това да оцелееш само заради омразата й да се завърнеш заради отмъщението. Защото всичко се свеждаше до това: аз го обичах достатъчно, че да рискувам живота си, и я мразех достатъчно, за да оцелея и да отмъстя за себе си. И щях да отмъстя, знаех, стига да оцелеех във войната на Кадер. Щях да намеря мадам Жу и да я убия.

Стиснах тази мисъл наум така, както човек стисва дръжката на нож. Слепите певци плачеха за радостите и мъките на тяхната обич към Бога. До мен, около мен, душите политаха в отклик. Кадербай се обърна, погледна ме в очите и бавно кимна. Аз се усмихнах на златистите очи, изпълнени с малки, блещукащи светлинки от лампите, и с тайни и съкровени радости, призовани от пеенето. И, Бог да ми е на помощ, се почувствах доволен, безстрашен и почти щастлив.

[1] Суфистко ритмично дишане, понякога комбинирано с мантри, за постигане на екстаз в исляма. — Бел.ред. ↑

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Останахме в Кета един месец — дълъг месец на очакване и униние от фалстарта. Закъснението се дължеше на муджахидински командир на име Асматулла Ачакзай Муслим, водач на клана Ачакзай от района на Кандахар, който беше крайната ни цел. Ачакзай бяха клан на овчари и козари, които първоначално са принадлежали на господстващия клан Дурани. През 1750 г. основателят на съвременен Афганистан, Ахмед Шах Абдали, отделя Ачакзай от Дурани и ги утвърждава като самостоятелни — според афганската традиция, която позволява на един подклан да се отдели от майчиния клан, когато стане достатъчно силен. Така лукавият воин и архитект на нацията Ахмед Шах признал Ачакзай за сила, с която останалите трябвало да се съобразяват. За два века Ачакзай се издигнали, укрепнали още повече и се прочули като свирепи бойци. На всеки техен мъж можело да се разчита, че ще последва водача си, без да задава въпроси. През първите години на войната с руснаците Асматулла Ачакзай Муслим организирал хората си в добре въоръжено и дисциплинирано опълчение. Те се превърнали в острието на борбата за независимост в своята област — джихад за прогонване на съветските нашественици.

В края на 1985 година, докато се подготвяхме в Кета за преминаване в Афганистан, Асматулла обаче се колебаеше дали да продължава участието си във войната. Толкова много зависеше от отрядите му, че когато оттегли войската си от активни действия и започна тайни мирни преговори с руснаците и тяхното афганско марионетно правителство в Кабул, цялата бойна съпротива в района на Кандарах рухна. Другите муджахидински отряди, които не бяха под негово ръководство, като хората на Кадер в планините северно от града, останаха на позициите си, но бяха изолирани, а всеки маршрут, по който доставките стигаха до тях, беше уязвим от руските нападения. Несигурността налагаше да изчакаме, докато Асматулла реши дали да продължи джихада, или да мине на вражеска страна и да подкрепи руснаците. Никой не можеше да предвиди накъде ще скочи.

Въпреки че не ни свърташе и бяхме изнервени от безконечното чакане, а тътрещите се дни преминаха в седмици, аз добре уплътнявах времето си. Упражнявах фрази на фарси, урду и пущу и дори прихванах няколко думи от таджикски и узбекски диалект. Яздех всеки ден. Никога не успях да се отърва от клоунското размахване на ръцете и краката, когато карах конете да спират, да тръгнат или завият в желаната от мен посока, но понякога все пак успявах да сляза от коня, вместо той да ме хвърли.

Всеки ден четях книги от странната еклектична сбирка, осигурена ми от Аюб Хан — пакистанец и единствения член на нашата група, роден в Кета. Тъй като прецениха, че ще е много опасно за мен да напускам убежището ни — една конеферма в покрайнините на града — Аюб ми носеше книги от градската библиотека. Тя разполагаше с неизвестни, очарователни писания на английски, наследство от времето на британското владичество. Името на града, Кета, произхождало от думата „куата“ — „крепост“ на пущу. Близостта до пътя към прохода Чаман за Афганистан и към прохода Болан за Индия бе осигурила политическото и икономическото значение на Кета за хилядолетия. Британците окупирали за пръв път старата крепост през 1840-та, но били принудени да я изоставят, след като епидемия във войската и яростната съпротива на афганците изтощили колониалните сили. Крепостта била окупирана наново през 1876 г. и този път се превърнала в първото дългосрочно британско завоевание до североизточната граница с Индия. Тук била създадена Имперската офицерска школа на Британска Индия, а зрелищният естествен амфитеатър на околните планини се превърнал в богат и преуспяващ търговски център. Катастрофално земетресение в последния майски ден на 1935 г. разрушило почти целия град и погубило двайсет хиляди души, но Кета бил построен отново и чистите широки булеварди и приятният климат го превръщат в един от най-популярните курорти за почивка в Северен Пакистан.

За мен, който не можех да напускам границите на фермата, основната атракция на града се състоеше в случайната подборка от книги, които ми носеше Аюб. През няколко дни той се появяваше на прага ми, усмихнат обнадеждено, и ми подаваше вързопа — все едно беше съкровище, изровено от археологични разкопки.

И така, през деня аз яздех и свиквах с разредения въздух на височина над хиляда и петстотин метра, а нощем четях дневниците и журналите на отдавна починали изследователи, изгубени издания на гръцките класици, томове на Шекспир с ексцентрични обяснителни бележки и зашеметяващо пламенен превод на Дантевата „Божествена комедия“ в терцини[1].

— Някои от мъжете те мислят за учен, изучаващ свещените, писания — каза ми една вечер Абдел Кадер Хан на прага на стаята ми, месец след като пристигнахме в Кета. Затворих книгата, която четях, и веднага станах да го поздравя. Той пое ръката ми и я стисна в дланите си, като прошепна благословия. След като се настани на предложения от мен стол, аз седнах на табуретка на един лакът от него. Под мишницата си носеше пакет, увит в кремав велур. Остави го на леглото и се облегна удобно.

— Четенето все още е нещо тайнствено в моята родина и предизвиква страх и големи суеверия — каза унило Кадер и избърса с длан умореното си кафяво лице. — Само четирима от десет мъже могат да четат, а жените — два пъти по-малко.

— Ти къде научи… всичко, което си научил? — попитах го. — Например къде се научи да говориш толкова добре английски?

— Имах частен учител, много изискан английски джентълмен — засмя се той тихо, разведрен от спомена. — Както ти учеше моя малък Тарик. Взех две пурети от пакета, запалих ги в ръка с кибритена клечка и му подадох едната.

— Баща ми бе водач на своя клан — продължи Кадер. — Беше строг човек, но мъдър и справедлив. В Афганистан мъжете стават водачи по заслуги — те са добри оратори, разумно разпределят парите и са храбри, когато е нужна битка. При водачите няма наследствено право и пред сина на водач, който не притежава мъдростта, смелостта и умението да говори на хората, ще бъде предпочетен друг, с повече качества. Баща ми много искаше аз да го наследя и да продължа делото на живота му — да издигна неговия народ над невежеството и да му осигуря бъдещо благоденствие. Един скитащ суфи-мистик, възрастен светец, дошъл в нашата област, когато съм се родил, и казал на баща ми, че като порасна, ще стана сияйна звезда в историята на своя народ. Баща ми с цялата си душа се надяваше това да се случи, но за съжаление аз не проявявах никакви лидерски умения, нито пък интерес да ги придобия. Накратко, за него бях тежко разочарование. Той ме прати при чичо ми тук, в Кета. И той, който тогава беше преуспяващ търговец, ме повери на един англичанин, който стана мой учител.

— На колко години беше?

— Бях на десет години, когато напуснах Кандахар, а после пет години бях ученик на мистър Иън Доналд Макензи.

— Трябва да си бил добър ученик — предположих.

— Може би — отвърна той замислено. — Всъщност този Макензи беше много добър учител. Години след като го напуснах, чух, че шотландците са известни със своя кисел и суров нрав. Разни хора ми казваха, че те били песимисти, които предпочитат сенчестата страна на всяка слънчева улица. Мисля, че ако това в някаква степен е истина, то премълчава, че шотландците намират сенчестата страна на нещата за много, много забавна. Моят мистър Макензи беше човек, чиито очи се смееха дори когато беше най-строг с мен. Всеки път, когато се сетя за него, си спомням засмените му очи. А той обичаше Кета. Обичаше планините и мразовития въздух зимно време. Яките му дебели крака бяха създадени за катерене по планински пътеки и той скиташе по хълмовете всяка седмица, често само с мен за компания. Той беше щастливец, който умееше да се смее, и прекрасен учител.

— Какво стана, когато приключи с обучението ти? — попитах. — В Кандахар ли се върна?

— Да, но това не бе радостното завръщане, на което се надяваше баща ми. Виждаш ли, на следващия ден след отпътуването на моя скъп мистър Макензи от Кета аз убих човек на пазара пред склада на чичо ми.

— На петнайсет години?

— Да. Когато бях на петнайсет години, за пръв път убих човек.

Той се умълча, а аз се замислих за теглото и величината на тази фраза… „за пръв път“.

— Причината всъщност беше незначителна, трик на съдбата, сбиване заради нищо и никакво. Мъжът биеше дете, собственото си дете, и аз не биваше да се меся. Но го пребиваше жестоко и не можах да се сдържа. Изпълнен с важност, защото бях син на селски водач и племенник на един от най-преуспяващите търговци в Кета, аз му заповядах да спре да бие детето. Той естествено се обиди и последва кавга. Тя премина в сбиване. А после той издъхна, пронизан в гърдите от собствената си кама, с която се опита да ме нападне.

— Било е при самоотбрана.

— Да. Имаше много свидетели. Стана на главната улица на пазара. Моят чичо, който по онова време беше влиятелен, се застъпи за мен пред властите и накрая уреди да се завърна в Кандахар. За нещастие семейството на убития от мен мъж отказа да приеме кръвнината, предложена от моя чичо, и изпрати подире ми двама мъже в Кандахар. Получих предупреждението му и нападнах първи. Убих и двамата, застрелях ги със старата дълга пушка на баща ми.

Той пак замлъкна, втренчен в пода между стъпалата си. Чувах музика, далечна и приглушена, която идваше от другия край на двора. Имаше много стаи, наредени в кръг около централен двор, по-голям от този на бомбайския дом на Кадер, но не толкова живописен. От някои от най-близките стаи чувах тихото бълбукане на разговори, а от време на време ехтене на смях. От съседната стая, стаята на Халед Ансари, долових непогрешимото „клика-к’чук“ на затвора на автомат „Калашников АК-47“.

— Кръвната вражда, която започна с тези убийства и опитите им да ме довършат, унищожи и моето, и тяхното семейство — продължи сдържано Кадер. Лицето му бе мрачно и докато говореше, духът сякаш изтичаше незримо от сведените му очи. — Един от нашите, двама от техните. Двама от нашите, един от техните. Баща ми многократно се опита да намери начин да сложи край на враждата, но бе невъзможно. Тя беше демон, който минаваше от човек на човек и караше всеки мъж да обезумее от любов към убийствата. Опитах се да напусна дома си, защото аз бях причината, но баща ми отказа да ме пусне и не можех да му се противопоставя. Враждата продължи с години; и убийствата продължиха с години наред. Изгубих двамата си братя и двамата си чичовци, братята на баща ми. Когато при едно нападение раниха тежко собствения ми баща и той вече не можеше да ме спре, казах на семейството си да пусне мълвата, че съм убит. Напуснах родния си дом. Кървавият спор след време приключи и мирът между двете семейства бе възстановен. Но за близките си аз бях мъртъв, защото се бях заклел на майка си никога да не се завърна.

Полъхът на ветреца през прозореца с метална рамка, хладен в ранната вечер, изведнъж стана студен. Станах да го затворя, а после налях чаша вода от глинената кана на нощното шкафче. Кадер я пое, прошепна молитва и я изпи. След това ми подаде чашата. Отново я напълних и седнах на табуретката. Не казах нищо — боях се, че ако задам неправилен въпрос или направя неуместна забележка, той ще спре да говори и ще излезе. Беше спокоен, изглеждаше напълно отпуснат, но яркото, засмяното сияние в очите му липсваше. Бе тревожно нехарактерно за него да споделя толкова много за собствения си живот. Беше ми говорил дълги часове за Корана, за живота на Мохамед или за научната и рационалната основа на моралната си философия, но не си спомнях да е разказвал нито на мен, нито на някого другиго толкова много за себе си. В проточилото се мълчание гледах изпитото лукаво лице и се стараех дори да не дишам много шумно, за да не го обезпокоя.

И двамата бяхме облечени в типична афганска носия — дълга свободна риза и широки над коляното панталони. Дрехите му бяха в светло, избеляло зелено, а моите — белезникавосини. Бяхме обути с кожени сандали вместо домашни чехли. Въпреки че бях по-тежък и с по-голям гръден кош, бяхме горе-долу еднакви на ръст и еднакво широки в раменете. Късите му коса и брада бяха сребристобели, а моята къса коса — руса чак до бяло. Кожата ми беше загоряла и придобила оттенък, подобен на неговия естествен тен с цвета на бадемова черупка. Ако не беше небето в синьо-сивите ми очи и златоносните наноси в неговите, можеше да минем за баща и син.

— Как стигна от Кандахар до Бомбайската мафия? — попитах го най-сетне, когато вече се опасявах да не би проточилото се мълчание, а не въпросите ми да го накара да си отиде.

Той се обърна към мен. Усмивката му беше лъчезарна — нова, нежна, непресторена усмивка, каквато никога досега не бе раздвижвала лицето му по време на нашите разговори.

— Когато избягах от дома си в Кандахар, се запътих през Пакистан и Индия към Бомбай. Като милиони други се надявах да ми провърви в града на героите от индийските филми. Първоначално живеех в бордей — подобен на този, който сега е моя собственост, до Световния търговски център. Учех се да говоря хинди. След време забелязах, че човек може да изкара пари, като купува билети за популярни филми в кината и ги продава по-скъпо, когато киното сложи табелата „Билети няма“. Реших да използвам малкото ми спестени пари, за да купя билети, за най-популярния индийски филм в Бомбай. После застанах пред киното и когато поставиха табелите „Билети няма“, ги продадох на печалба.

— Дребна спекула — казах. — Ние му казваме „спекула с билети“. Това е голям бизнес на черно с билети за най-популярните футболни мачове в родината ми.

— Да. През първата седмица работа изкарах отлична печалба и вече бях започнал да си мечтая как ще се преместя в хубав апартамент и ще се контя с най-красивите дрехи, може би дори ще си купя кола. И после, една вечер, докато стоях с билетите пред киното, двама грамадни мъже дойдоха, показаха ми оръжията си — имаха меч и сатър — и настояха да тръгна с тях.

— Местните гунди — засмях се.

— Гунди — повтори той и също се засмя. За тези от нас, които го познавахме като господаря Абдел Кадер Хан — дона, владетеля на престъпното царство в Бомбай — беше ужасно смешно да си го представим като засрамено осемнайсетгодишно хлапе, подкарано от двама улични бандюги.

— Те ме заведоха при Чота Гулаб, Малката роза. Така го бяха кръстили заради белега от куршум на лицето му. Куршумът пронизал бузата, избил повечето зъби и оставил белег, сбръчкан като роза. Той беше босът на целия район по онова време и преди да ме пребие до смърт за назидание на останалите, искаше да види наглия тип, нахлул в територията му.

Беше разярен. „Какво правиш ти, продаваш билети в моя район?!“ — попита ме на смесица от хинди и английски. Говореше лошо английски, но искаше да ме уплаши, все едно е съдия на процес. — „Знаеш ли колко хора са умрели, колко се наложи да избия, колко добри мъже загубих, за да завладея черния пазар на билетите във всички кина на тоя район?“ Бях ужасен, признавам, и си мислех, че ми остават само няколко минути живот. Затова захвърлих всякаква предпазливост и му отговорих дръзко: „Сега ще трябва да премахнете още един нахалник. Гулабджи — отвърнах му на английски, далеч превъзхождащ неговия, — защото аз нямам друг източник на доходи, нямам семейство и нямам какво да губя. Освен, разбира се, ако имате някоя прилична работа за един верен и находчив младеж.“

„Брей!“ — разсмя се той на глас и ме попита къде съм се научил да говоря толкова добре английски. И аз му разказах. А когато изслуша цялата ми история, веднага ми възложи задача. После ми показа избитите си зъби — отвори широко уста, за да видя златните коронки на тяхно място. Да погледнеш в устата на Гулаб, беше истинска почест сред неговите хора и някои от най-приближените му много ми завидяха, че ми показа толкова интимно прочутата уста още на първата среща. Гулаб ме хареса и ми стана нещо като баща в Бомбай, но още от мига, в който му стиснах ръката, вече бях обкръжен с врагове.

Започнах да работя като войник, биех се с юмруци, мечове, сатъри и чукове, за да налагам властта на Чота Гулаб в района. Това бяха лошите времена преди системата на Съветите и сбивания ставаха всеки ден и всяка нощ. След време един от хората му особено ме намрази. Възмутен от близката ми връзка с Гулабджи, той си намери причина да се сбие с мен. И аз го убих. Когато неговият най-добър приятел ме нападна, убих и него. А после убих човек за Чота Гулаб. И пак убих. И пак.

Той замлъкна, втренчен в мястото, където подът опираше в кирпичената стена. След малко заговори:

— И пак.

Повтаряше тази фраза в тишината, която се сгъстяваше наоколо ни, и сякаш я отпечатваше в пламтящите ми очи.

— И пак.

Гледах го как броди из миналото и в погледа му горят спомени. После отново се върна в настоящето.

— Късно е. Вземи, искам да ти подаря нещо.

Той разтвори велурения пакет и разкри пистолет в кобур, няколко пълнителя, кутия с патрони и метално сандъче. Вдигна капака му и показа комплект за чистене с масло, графит на прах, малки пили, четчици и нов къс шнур за цевта.

— Това е пистолет „Стечкин АПС“ — обясни той, извади оръжието и махна пълнителя. Увери се, че не е зареден и ми го подаде. — Руски е. У мъртвите руснаци ще намериш много боеприпаси, ако ти се наложи да се биеш срещу тях. Стреля с деветмилиметрови патрони, пълнителят побира двайсет. Можеш да ги изстреляш поединично или да ги нагласиш на автоматична стрелба. Не е най-добрият пистолет на света, но е надежден. Единственото леко оръжие с повече патрони там, където отиваме, е Калашникът. Искам отсега нататък да го носиш и винаги да се вижда. Ще ядеш с него, ще спиш с него и когато се миеш, трябва да ти е подръка. Искам всички, които са с нас, и всеки, който ни види, да знае, че го имаш. Разбра ли?

— Да — отвърнах, втренчен в пистолета в ръцете ми.

— Казах ти, че има обявява цена за главата на чужденците, който помагат на муджахидините. Искам, ако някой мисли да вземе награда за твоята глава, да си спомни за „Стечкина“ на колана ти. Знаеш ли как се чисти автоматичен пистолет?

— Не.

— Много добре. Ще ти покажа как. После се опитай да заспиш. Тръгваме за Афганистан в пет часа, преди зазоряване, утре сутринта. Чакането приключи. Времето дойде.

Кадербай ми показа как се чисти „Стечкин“. Беше по-сложно, отколкото си представях, и му отне близо час, докато ме запознае с пълното ръководството за подръжката и боравенето с него. Беше вълнуващ час. Мъжете и жените, на които насилието не е чуждо, ще разберат какво имам предвид, като казвам, че бях пиян от тази наслада. Признавам си най-безсрамно, че се наслаждавах на този един час с Кадер — докато се учех да ползвам и чистя автоматичния пистолет „Стечкин“ — повече, отколкото през стотиците часове с него, когато ми разясняваше своята философия. Никога не съм го чувствал по-близък от онази нощ, докато наведени над одеялото ми разглобявахме и сглобявахме това оръжие на смъртта.

Когато той ме остави, угасих лампата и се отпуснах на леглото, но не успях да заспя. Мислите ми бяха възбудени, като от кофеин, в тъмното. Отначало мислех за историите, които Кадер ми разказа. Пренесох се в онова друго време в града, който бях опознал така добре. Представих си Хана като младеж — здрав и опасен — как се бие за Чота Гулаб, гангстерския бос с малкия белег — роза на бузата. Знаех и други истории за Кадеровия живот — бях ги чувал от някои гунди, които работеха за него в Бомбай. Те ми разказаха как Кадербай завзел властта над малката империя на Гулаб, когато убили белязания пред едно от кината му. Описаха ми войните между бандите, избухнали из целия град. Говореха за храбростта на Кадер и за това как безмилостно смазал враговете. Знаех, че Кадербай е един от основателите на системата от Съвети, донесла мир на града чрез поделянето на териториите и плячката между оцелелите банди.

Зачудих се, лежейки в мрака, напоен с миризмата на суров лен и смазката на полирания пистолет, защо Кадербай отиваше на война. Не беше длъжен — имаше стотици като мен, готови да умрат вместо него. Спомних си странно лъчезарната му усмивка, когато ми разказа за първата си среща с Чота Гулаб. Спомних си колко бързи, като на младеж, бяха ръцете му, докато ми показваше как да чистя и да боравя с пистолета. И ми хрумна, че той може би идваше с нас и рискуваше живота си просто защото жадуваше за безумните времена на своята младост. Тази мисъл ме разтревожи, защото бях сигурен, че поне една малка частица от нея беше истина. Но другият мотив — решението му, че е дошло времето да прекрати изгнанието си и да посети дома и близките си — ме тревожеше повече. Не можех да забравя онова, което ми беше разказал. Кръвната вражда, погубила толкова много хора и прогонила го от дома му, бе завършила чак когато бе обещал на майка си никога повече да не се завръща.

И докато мислите ми се рееха, аз започнах да преживявам отново, миг след миг, дългата нощ преди бягството ми от затвора в Австралия. Тази нощ също беше безсънна. Тази нощ също бе нощ на бушуващи страхове, ужас и опасения. Също като тогава преди години аз станах преди утрото да се размърда и се заприготвях в тъмното.

Малко след зазоряване взехме влака за прохода Чаман. Качихме се дванайсет души; никой от нас не проговори по време на неколкочасовото пътуване. Назир седеше до мен и през голяма част от времето бяхме сами, но той запази каменно мълчание. Светлите ми очи бяха скрити зад слънчеви очила. Гледах през прозореца и се мъчех да се загубя в дивната гледка.

Пътуването с влак от Кета до Чаман минаваше през един от най-великолепните участъци на прочутите субконтинентални железопътни линии. Релсите лъкатушеха из дълбоки клисури и прекосяваха речни пейзажи с изумителна красота. Усетих се как повтарям — все едно бяха стихове — имената на градовете, през които минаваше линията. От Кучлаагх към Бостаан и малкия мост над реката при Иаару Каарез влакът се заизкачва към Шаадизай. При Гюлистан следваше ново изкачване със стръмна извивка, която вървеше покрай древното сухо езеро при Кила Абдулла. И перлата върху двойния стоманен обръч на тази корона, разбира се — тунелът Кходжак. Построен от британците за няколко години в края на деветнайсети век, той проникваше четири километра в здрава масивна скала и беше най-дългият на субконтинента.

При Каан Кили железницата описа поредица от остри завои и на последната далечна малка спирка преди Чаман ние слязохме заедно с неколцина прашни местни. Чакаше ни покрит камион. Когато мястото опустя, се качихме в екстравагантно нашареното возило и поехме по главния път към Чаман. Преди да стигнем в града обаче, отбихме встрани по черен път, който явно свършваше при изоставена железопътна линия с група дървета и няколко обрасли с шубраци пасища — около трийсет километра северно от главното шосе и прохода Чаман.

Слязохме от камиона и щом той потегли, се скрихме в сянката на дърветата с основната група мъже, които ни чакаха. За пръв път се събирахме в пълен състав. Бяхме трийсет, само мъже, и за секунда си спомних престъпниците, събиращи се на подобни групи в затворническите дворове. Бойците изглеждаха сурови и непоколебими; въпреки че много от тях бяха слаби и дори кльощави, те изглеждаха здрави и жилави.

Махнах слънчевите очила. Докато оглеждах лицата, погледът ми попадна на мъж, чиито очи ме гледаха от сърцето на мрака. Наближаваше или вече беше минал петдесетте и може би беше най-старият в групата след Кадербай. Късата му коса бе сива под кафявата афганска шапка с периферия — същата като тази, която аз самият носех. Късият му прав нос разделяше длъгнесто остро лице, толкова набръчкано под хлътналите бузи, че сякаш беше насечено с мачете. Под очите му се издуваха тежки торбички. Театрално заострени вежди като криле на черен прилеп бяха щръкнали над очите му, но онова, което ме привлече и задържа, бяха самите очи.

Щом се взрях в тях в отговор на неговия налудничав поглед, мъжът се запрепъва към мен. След първите няколко тътрещи се крачки тялото му понабра сили, и той се затича и измина разделящите ни трийсет метра с дълги, приклякащи котешки скокове. Забравих закачения на кръста ми пистолет и ръката ми инстинктивно се протегна към ножа. Изнесох десния крак половин крачка назад. Познавах тези очи. Познавах погледа. Мъжът искаше да се бие с мен, може би дори и да ме убие.

Тъкмо когато ме стигна, крещейки нещо на диалект, който не разпознах, Назир изскочи изневиделица и прегради пътя му, като застана пред мен. Той му кресна нещо, но другият не обърна внимание, втренчен над главата му в мен, крещейки своя въпрос пак и пак. Назир повтори отговора си също с крясък. Обезумелият боец се опита да изблъска Назир встрани с две ръце, но беше все едно да бута дърво. Якият афганец не помръдна от мястото си и принуди безумеца за пръв път да откъсне поглед от мен.

Около нас се събра навалица. Назир издържа трескавия поглед на мъжа и заговори по-кротко и умолително. Чаках, напрегнат и готов за бой. „Още не сме прекосили границата — помислих си, — а ще ми се наложи да наръгам един от нашите.“

— Той питаше дали си руснак — пошушна ми Ахмед Заде зад гърба ми, произнасяйки гърлено „р“-то в „руснак“ с алжирския си акцент. Хвърлих му един поглед и той посочи хълбока ми. — Пистолетът. И светлите ти очи. Мисли те за руснак.

Кадербай застана между мъжете и сложи ръка на рамото на лудия. Мъжът веднага се обърна и с очи, готови да се разплачат, се вгледа в лицето му. Кадер повтори онова, което мърмореше Назир, с успокояващ тон, подобен на неговия. Не разбрах всичко, но смисълът беше ясен. „Не. Той е американец. Американците са тук, за да ни помогнат. Той е с нас, за да се бие срещу руснаците. Ще ни помогне да убиваме руснаците. Той ще ни помогне. Заедно ще убием много руснаци.“

Когато мъжът отново се обърна към мен, изражението му така драматично се бе променило, че ми стана жал за него, а само преди миг бях готов да забия нож в гърдите му. Очите му бяха все така безумни, неестествено изпъкнали и бели под кафевите ириси, но неистовото се бе сгърчило в такова жалко нещастие, че лицето му ми напомни за многобройните разрушени каменни къщи, които бяхме видели край пътя. Той отново погледна Кадер в лицето и по чертите му, сякаш оживели от електрически пулс, трепна сянка на усмивка. Обърна се и тръгна през тълпата. Суровите мъже предпазливо му правеха път — със съчувствие, борещо се със страха в очите им, докато го гледаха как минава.

— Извинявай, Лин — каза тихо Абдел Кадер. — Той се казва Хабиб. Хабиб Абдур Рахман. И е учител… е, поне някога беше учител, в едно село отвъд тези планини. Учеше мъниците, най-малките дечурлига. Когато руснаците нахлуха преди седем години, беше щастлив човек с млада съпруга и двама здрави сина. Присъедини се към съпротивата като всеки друг млад мъж в областта. Преди две години се завърна от мисия и откри, че руснаците са нападнали селото му. Бяха използвали газ, някакъв невропаралитичен газ.

— Отричат — намеси се Ахмед Заде. — Но докато се бият в тази война, изпробват новите си оръжия. Много от употребяваните тук оръжия — земни мини, ракети и всичко останало — са нови експериментални оръжия, които никога досега не са използвани на война. Също като газа, пуснат в селото на Хабиб. Не е имало такава война.

— Хабиб вървял сам из селото — продължи Кадер. — Всички били мъртви. И мъжете, и жените, и децата. Всички поколения от семейството му — бабата и дядото и от двете страни, родителите му, родителите на жена му, чичовците и лелите му, братята и сестрите му, жената и децата му… Нямало никого, само за един час от един ден. Дори и животните — кози, овце и кокошки — всички били мъртви. Насекомите и птиците също били мъртви. Нищо не помръдвало. Нищо не оживяло, нищо не оцеляло.

— Той направил… гроб… всички мъже… всички жени… всички деца… — додаде Назир.

— Погребал ги всичките — кимна Кадер. — Цялото си семейство, приятелите от детинство, съседите. Отнело му много време да ги погребе сам, но в крайна сметка това не е лесна работа. После, когато приключил, си взел пушката и се върнал в своя муджахидински отряд. Но загубата го променила по ужасен начин. Вече бил съвсем друг човек. Вече правел всичко, каквото можел, само да залови някой руснак или афгански войник, биещ се на страната на руснаците. И когато успявал — а той ги залавял… мнозина от тях, защото след случилото се станал много добър в това… — ги изтезавал до смърт, като ги нанизвал на остър стоманен шиш, направен от острието и дървената дръжка на лопатата, с която погребал семейството си. И сега е у него. Виж го, вързан е отгоре на мешката му. Той приковава пленниците със завързани зад гърба ръце, а острието опира в гърба им. Когато силата им отслабне и металният връх се забие в телата и пробие коремите им, Хабиб се навежда над тях, вглежда се в очите им и плюе в разтворените им от писък уста.

Халед Ансари, Назир, Ахмед Заде и аз стояхме мълчаливо и дишахме дълбоко в очакване Кадер да заговори отново.

— Няма човек, който да познава тези планини и областта оттук до Кандахар по-добре от Хабиб — заключи Кадер с тежка въздишка. — Той е най-добрият водач. Оцелял е в стотици мисии в този район и ще ни изведе при нашите в Кандахар. Няма и по-верен и надежден човек от него, защото в Афганистан никой не мрази руснаците повече от Хабиб Абдур Рахман. Но…

— Той е напълно луд — предположи Ахмед Заде в тишината и вдигна рамене по галски. Внезапно се усетих, че ми е симпатичен и в същия миг ми домъчня за Дидие. Това бе тъкмо прагматичното и брутално откровено обобщение, каквото може би щеше да направи Дидие.

— Да — съгласи се Кадер. — Луд е. Скръбта е съсипала разума му. И колкото и да ни е нужен, той никога не бива да бъде изпускан от око. Всички муджахидински отряди оттук до Херат са го изпъдили. Ние се бием срещу афганската армия, която служи на руснаците, но тя все пак е от афганци. Ние получаваме по-голямата част от сведенията си от войници от афганската армия, които искат да ни помогнат да победим техните руски господари. Хабиб не може да направи тази тънка разлика. Той разбира тази война само по един начин: да ги избие всичките — бързо или бавно. А той предпочита да ги убива бавно. В него има такава жестокост и ярост, че плаши приятелите си не по-малко от враговете. Затова трябва да бъде държан под око, докато е с нас.

— Аз ще го наблюдавам — заяви твърдо Халед Ансари и всички се обърнахме да погледнем нашия палестински приятел. Лицето му изразяваше страдание, гняв и решителност. Кожата около очите му бе изпъната от вежда до вежда, а упоритата решителност бе свила устата му в разтеглена тънка черта.

— Много добре… — започна Кадер и щеше да продължи, но щом чу това потвърждение, Халед ни остави и тръгна към прегърбената самотна фигура на Хабиб Абдур Рахман.

Докато го гледах как се отдалечава, почувствах внезапен мощен подтик да му изкрещя да спре. Беше глупаво — ирационален, пронизващ ужас, че го губя, губя още един приятел. Беше толкова нелепо, толкова бях жалък в своята ревност, че прехапах езика си и не гъкнах. После го видях как седна срещу Хабиб. Пресегна се да повдигне лицето му на безумец със зяпнала уста; видях как двамата се погледнаха в очите продължително, и осъзнах, без да го проумявам, че Халед е загубен за нас.

Откъснах очи от тях, както лодкарите откъсват звездообразните си котви от дъното на езеро. Устата ми беше пресъхнала. Сърцето ми беше затворник, думкащ по стените на черепа ми. Краката ми сякаш бяха наляти с олово и впити в земята с корени от срам и ужас. И щом погледнах към величествените непроходими планини, усетих как бъдещето ме разтърсва като гръмотевица, клатеща короната и уморените клонки на разлюляна от буря върба.

[1] От ит. terzina — тристишна строфа с верижно кръстосана рима. — Бел.ред. ↑

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Главното шосе от Чаман по маршрута за Кандахар през онези години пресичаше приток на река Дари на път за Спин Балдак, Дабрай и Мелкаарез. Цялото пътуване, нямаше и двеста километра и с кола отнемаше няколко часа. Ние, разбира, се, не хванахме шосето и нямахме коли. Яздихме през стотина планински прохода и същото това разстояние ни отне месец.

Първия ден прекарахме в лагера под дърветата. Багажът — контрабандната стока за Афганистан и запасите ни — беше пръснат из едно близко пасище, завит с овчи и кози кожи, за да прилича от въздуха на стадо добитък. Между вълнестите денкове бяха вързани дори и няколко истински кози. Когато здрачът най-сетне угаси залеза, из лагера се понесе възбуден шепот. Скоро чухме приглушен тропот на копита — нашите коне идваха. Бяха двайсет ездитни коне и петнайсет товарни. Животните бяха малко по-дребни от тези, на които се учих да яздя, и сърцето ми се изпълни с надеждата, че може би ще ги командвам по-лесно. Повечето мъже веднага се заловиха да товарят и връзват багажа. Понечих да се включа, но Назир и Ахмед Заде ме пресрещнаха, повели два коня.

— Този е моят — обяви Ахмед, — а онзи твоят.

Назир ми подаде поводите и провери ремъците на късото и тънко афганско седло. Доволен, че всичко е както трябва, той одобрително кимна.

— Кон добър — изсумтя той дрезгаво, което при него значеше, че е в добро настроение.

— Всички коне добри — цитирах го аз, — всички хора не добри.

— Конят е великолепен — съгласи се Ахмед и огледа възхитено кобилата ми. Беше дореста, с мощни гърди и силни, дебели, относително къси крака. Погледът й беше буден и безстрашен. — Назир я избра за теб от всичките, които имаше. Той първи я стигна и сега някои мъже са разочаровани. Назир има добра преценка.

— По мои сметки сме трийсет мъже, но ездитните коне със сигурност са по-малко — забелязах и потупах кобилата по врата в опит да установя първи контакт.

— Да, някои яздят, а някои вървят пеша — отвърна Ахмед, сложи левия си крак на стремето и се метна с лекота на седлото. — Сменяме се. С нас има кози, десет кози, и мъжете ще ги подкарват. По пътя вероятно ще губим хора. Конете са подарък за хората на Кадер край Кандахар. По-добре щеше да е да пътуваме с камили. С магарета по мое мнение би било най-добре през тесните проходи. Но конете са животни с висок статут. Мисля, че Кадер е настоял да пътуваме с тях, защото е важно как изглеждаме, когато общуваме с дивите кланове — хората, които ще искат да ни убият и да ни вземат лекарствата. Конете ще ни издигнат в техните очи. Те ще са много престижен подарък за хората на Кадер Хан. Той възнамерява да ги подари на връщане от Кандахар. Дотам ще минем някаква част от пътя на коне, но ще се връщаме у дома пеш.

— Че ще изгубим хора ли каза? — намръщих се аз.

— Да! — разсмя се той. — Някои ще ни напуснат по пътя, за да се върнат по селата си. Но да — не е изключено някои да умрат по време на пътуването. Но ние с тебе ще оживеем, иншаллах. Имаме добри коне. Това е добро начало!

Той обърна умело коня и се впусна в лек галоп към групата ездачи, събрана около Кадербай на около петдесет метра по-нататък. Погледнах Назир. С кратка насърчителна гримаса той ми кимна да се кача на коня и промълви молитва. И двамата знаехме, че несъмнено ще бъда хвърлен на земята, и той примижа, свит в очакване. Сложих крак на стремето и подскочих на десен крак. Стоварих се върху седлото по-тежко, отколкото възнамерявах, но кобилата откликна добре и наведе глава два пъти, нетърпелива да потегли. Назир отвори едното си око и ме видя яхнал удобно новия кон. Възхитен и зачервен от несъзнателна гордост, той ми пусна една от редките си усмивки. Дръпнах юздите, за да извърна главата на кобилата, и я пришпорих. Животното откликна спокойно, но с пъргаво, стилно, почти лудешко изящество на движенията. То мигом се втурна в грациозен галоп и ме отнесе при групата на Кадербай, без да го бях насочвал.

Назир тичаше до мен, малко по-назад, отляво на коня. Обърнах глава през рамо и се спогледахме, озадачено опулени. На коня изглеждах добре. „Всичко ще е наред“ — прошепнах си и докато думите препускаха през гъстата мъгла от суетни надежди в главата ми, разбрах, че всъщност съм произнесъл неправилна формула. Поговорката „Гордост върви… пред надутост…“ идва от Притчи Соломонови, 16:18 — „Пред погибел гордост върви, а пред падение — надутост.“ Приписва се на Соломон и ако той действително го е казал, очевидно е бил човек, познаващ конете отблизо, много по-добре от мен. Когато стигнах групата на Кадер и дръпнах поводите — като че ли знаех, като че ли бях близо да узная какво правя на седлото.

На пущу, урду и фарси Кадер даваше последни наставления на мъжете. Наведох се и прошепнах на Ахмед Заде: — Къде е проходът? Не го виждам в тъмното. — Какъв проход? — прошепна ми той в отговор.

— Проходът през планините.

— Чаман ли? — попита той, смутен от въпроса. — Назад, на трийсет километра зад нас.

— Не, питам как ще преминем през онези планини в Афганистан? — Казах и кимнах към скалните стени, които се извисяваха на по-малко от километър от нас към черното нощно небе.

— Ние няма да минаваме през планините — отвърна Ахмед и посочи напред с юзда в ръка. — Ще ги изкачим.

— Ще ги… изкачим…

— Oui.

— Тази нощ.

— Qui.

— В тъмното.

— Oui — повтори той сериозно. — Но няма проблеми. Хабиб, fou лудият, той знае пътя. Той ще ни води.

— Радвам се, че ми го каза. Тревожех се, признавам, но сега вече съм много по-спокоен.

Зъбите му се белнаха в усмивка, а после по сигнал на Халед ние потеглихме и бавно се подредихме в колона, която се точеше почти сто метра. Имаше десет пешаци, двайсет мъже на коне, петнайсет товарни коня и стадо от десет кози. С прискърбие забелязах, че Назир вървеше пеш. Беше някак абсурдно и неестествено такъв великолепен ездач да върви, а аз да яздя. Наблюдавах го как крачи пред мен в тъмното, гледах ритмичната стъпка на дебелите му леко криви крака и се заклех пред себе си, че още при първата почивка ще го убедя да се сменяме да яздим кобилата. Въпреки че успях, Назир го прие с неохота и ме гледаше сърдито и тъжно от седлото; разведряваше се само когато разменяхме местата си.

Планина не се изкачва на кон, разбира се. При изкачването на планина буташ, влачиш и понякога помагаш да носят коня. Когато приближихме до подножието на скалите, оформящи планинския район Чаман, който отделя югозападната част на Афганистан от Пакистан, стана ясно, че всъщност има пролуки и пътеки, минаващи между тях или изкачващи ги. Привидно гладките стени от гола планинска скала при близък оглед се оказаха нагънати вълни от клисури и редове от процепи. Каменни первази и инкрустирана с варовик гола земя лъкатушеха през скалистите хълмове. На места те бяха толкова широки и гладки, че приличаха на прокаран изкуствен път, а на места — толкова неравни и тесни, че всяка стъпка от кон или човек се обмисляше грижливо и съсредоточено, преди да бъде направена. И всичко това — препъванията, подхлъзванията, влаченето, бутането, докато преодоляваш планинската бариера — ставаше в тъмнина.

Нашият керван беше малък в сравнение с някога могъщите племенни шествия, вървели по Пътя на коприната между Турция, Китай и Индия, но за онова военно време числеността ни беше забележителна. Страхът да не ни видят от въздуха ни тревожеше постоянно. Кадербай наложи строго затъмнение: никакви цигари, фенерчета или лампи по време на похода. През тази първа нощ имаше Луна, макар и непълна — но понякога хлъзгавите пътеки ни водеха през тесни клисури, където гладките скали се издигаха стръмно нагоре и ни удавяха в сенки. В коридорите с черни стени не можех да видя дори ръката си, вдигната пред очите ми. Цялата колона пъплеше между глухи скални стени — мъже, коне и кози, притиснати до камъка; се блъскаха едни в други.

В средата на един точно такъв черен пролом чух стонове, които се превърнаха в сподавени викове. Вървях или по-точно приплъзвах краката си между два коня. В дясната си ръка държах поводите на моя, а в лявата — опашката на този отпред. Лицето ми бършеше гранитната стена, а пътеката под краката ми не беше по-широка от една ръка разстояние. Щом звукът се извиси до пронизителен крясък, двата коня, подтикнати от един и същ инстинкт, се дръпнаха назад и затропаха с копита от страх. После воят изведнъж премина в рев, разтърси цялата планина и избухна в пронизителни сатанински писъци точно над нас.

Предният кон подскочи назад и изтръгна опашката си от ръката ми. Докато се опитвах да я докопам отново, се подхлъзнах в тъмното и паднах на колене, а лицето ми се отърка в скалата. Моят ми кон се уплаши също толкова, колкото и аз, и се юрна напред по тясната скална пътека, подгонен от инстинкта да избяга. Все още държах поводите, дръпнах ги и се изправих, но той отново се блъсна с глава в мен и усетих как залитам назад. Страх прониза гърдите ми и стисна сърцето ми, когато се препънах, подхлъзнах и пропаднах в непрогледната бездна. Тялото ми се тръсна и увисна на поводите, които стисках здраво в дясната си ръка.

Висях във въздуха над черна бездна. Милиметър по милиметър усещах как се смъквам надолу, а кожените ремъци скърцаха и се разхлабваха, докато се плъзвах все по-надолу под ръба на перваза. Чувах виковете на мъжете над мен по пътеката. Опитваха се да успокоят животните и викаха приятелите си по име. Чувах как конете цвилят от страх и пръхтят сърдито. Въздухът в пролома бе пропит с миризма на пикня, конски фъшкии и човешка пот. Чувах драскането и тропането на копитата на собствения ми кон, който се мъчеше да се задържи на място. Внезапно осъзнах, че макар да бе силен, опората му на изровената и неравна пътека бе толкова несигурна, че тежестта ми вероятно беше достатъчна да го повлече надолу с мен.

Размахах лявата си ръка в непрогледния мрак, сграбчих юздите и започнах да се набирам обратно нагоре. Вкопчих се с пръсти за ръба на каменната пътека, но със сподавен вик се хлъзнах обратно в черното нищо. Поводите издържаха и аз отново увиснах над пропастта. Положението беше отчайващо. Кобилата, уплашена, че ще я повлекат в урвата, трепереше и тръскаше яростно глава. Беше умно животно и се опитваше да се освободи от сбруята. Знаех, че всеки момент ще успее. Изръмжах ядно през зъби и успях да издрапам върху перваза.

Застанал на колене, дишах тежко, плувнал в пот, а после, по интуиция, породена от страха и изострена от прилива на адреналин, отскочих вдясно точно когато конят на съседа ми хвърли къч в черната сляпа нощ. Ако не бях помръднал, щеше да ме изрита в слепоочието и моята война щеше да свърши на място. Животоспасяващият рефлекс ме накара да скоча и ударът попадна в хълбока и бедрото ми, блъсна ме в стената и се ударих в главата на моята кобила. Обгърнах с ръце шията на животното — колкото да се успокоя от допира му, толкова и да се закрепя на треперещите си крака и натъртен хълбок. Продължавах да прегръщам главата й, когато чух тътрене на крака и усетих нечии ръце, които се плъзнаха от скалата върху гърба ми. — Лин, ти ли си? — попита ме Халед Ансари в тъмното. — Халед! Да! Добре ли си?

— Да. Реактивни изтребители! Да им го начукам! Два. Много ниско. Трийсетина метра, човече, не повече. Еби му мамата! Направо разкъртиха звуковата бариера! Ама че шумотевица!

— Руснаците ли бяха?

— Не, не мисля. Не толкова близо до границата. По-вероятно пакистански изтребители, американски самолети с пакистански пилоти, преминали малко навътре в афганското въздушно пространство, за да изнервят руснаците. Няма да отидат далече. Руските пилоти на Миг са твърде добри. Но пакистанците обичат да им напомнят, че са тук. Сигурен ли си, че си добре?

— Да, да, сигурен съм — излъгах. — Ще съм още по-добре, като излезем от тая шибана тъмница. Наречи ме слабак, но обичам да виждам къде стъпвам, когато се опитвам да водя кон по перваза на десететажна сграда.

— И аз — засмя се Халед с краткия си тъжен смях, но аз попих увереност от него. — Кой беше зад тебе?

— Ахмед — отвърнах. — Ахмед Заде. Чух го как псува на френски по-назад. — Мисля, че е добре. Назир беше зад него. Знам, че и Махмуд, иранецът, беше близо до него. Зад мен имаше десетина души, мисля, като броим и двамата, които караха козите.

— Ще отида да проверя. — Халед ме тупна успокояващо по рамото. — Ти продължавай. Плъзгай се покрай стената още стотина метра. Не е далече. Като се измъкнеш от пролома, Луната ще помогне. Успех.

И за кратко, докато стигнах оазиса от бледа лунна светлина, аз се почувствах незастрашаван и уверен в себе си. После продължихме, прегърнали студената сива скала на каньона, и след минути отново потънахме в тъма само с вярата, страха и волята ни да оцелеем.

Толкова често пътувахме нощем, че понякога сякаш намирахме пътя за Кандахар пипнешком, като слепци. Също така сляпо и без въпроси се доверявахме на Хабиб, нашия водач. Никой от афганците в групата не живееше в граничните райони и всички зависеха също като мен от неговите познания за тайните проходи и непредвидимите первази пътеки.

Но когато не водеше колоната, Хабиб вдъхваше далеч по-малко доверие. Веднъж го засякох, докато изкачвах едни скали по време на почивка, за да намеря място да се изпикая. Беше коленичил пред една четвъртита каменна плоча и удряше чело в нея. Скочих долу да го спра и открих, че ридаеше. Кръвта от разраненото му чело течеше по лицето и се смесваше със сълзите по брадата му. Излях малко вода от манерката на ъгълчето на шала си и избърсах кръвта от челото му, за да огледам раните. Кожата беше разкъсана, но само повърхностно. Той се остави да го поведа обратно към лагера без възражения. Халед веднага дотича и ми помогна да намажа челото му с мехлем и да го превържа с чиста превръзка.

— Оставих го сам — измърмори той, след като приключихме. — Мислех, че се моли. Каза ми, че иска да се помоли. Но имах чувството…

— Мисля, че той се молеше — отвърнах.

— Безпокоя се — призна Халед. Гледаше ме в очите с трескава смесица от мъка и страх. — Той постоянно и навсякъде слага капани за хора. Под наметалото мъкне двайсет гранати. Опитах се да му обясня, че капанът за хора няма разум — като нищо може да убие някой местен овчар или някой от нас, вместо руски или афгански войник. Не разбира. Само се хили и ги залага по-скришом. Вчера натовари някои от конете с експлозиви. Каза, за да е по-сигурно, че руснаците няма да ги докопат. Казах му — ами ние? Ами ако руснаците ни докопат? И ние ли трябва да се наблъскаме с експлозиви? Отвърна, че това непрекъснато го тревожело — как да подсигури смъртта ни, преди руснаците да успеят да ни докопат, и как да убие още руснаци и след като издъхнем.

— Кадер знае ли?

— Не. Опитвам се да държа Хабиб в релси. Знам откъде идва той, Лин. И аз съм бил там. Първите две години, след като избиха семейството ми, и аз бях обезумял като него. Знам какво му е на душата. Изпълнен е с толкова мъртви приятели и врагове, че е зациклил… да убива руснаци. И докато не се освободи, трябва да не се отделям от него, доколкото мога, и да му пазя задника.

— Според мен трябва да кажеш на Кадер — въздъхнах аз и поклатих глава.

— Ще му кажа — въздъхна и той в отговор. — Ще му кажа. Скоро. Скоро ще разговарям с него. Той ще се оправи. Хабиб ще се оправи. В някои отношения се оправя. Вече разговарям с него много добре. Ще се оправи.

Но минаваха седмици и всички ние следяхме Хабиб все по-внимателно, все по-уплашено и малко по малко разбрахме защо толкова много други муджахидински отряди са го изпъдили.

Със сетива, нащрек за външни и вътрешни заплахи, ние пътувахме нощем, а понякога и денем на север покрай планинската граница към Патаан Кел. Близо до Кел, или селото, свърнахме на север-северозапад към планинска пустош, прерязана от студени бистри ручеи със сладка вода. Хабиб бе начертал маршрут, минаващ горе-долу на еднакво разстояние между градовете и по-големите села и винаги заобикалящ главните пътища, използвани от местните хора. Влачехме се между Патаан Кел и Кайро Таана, между Хумай Каарез и Хаджи Аага Мухамад. Прекосявахме реки между Кое Каарез и Яару. Обикаляхме на зигзаг между Мулла Мустафа и малкото село Абдул Хамид.

Местните пирати ни спряха три пъти, за да поискат откуп. Винаги първо се показваха на високото, с насочени към нас оръжия, преди наземните им сили да изскочат от прикритието си и да ни преградят пътя отпред и отзад. Всеки път Кадер вдигаше своето бяло-зелено муджахидинско знаме с избродираната фраза от Корана:

„Иналилахей ва иха иллаи хи раджаон

От Бога идем и при Бога се връщам“

Местните кланове не познаваха знамето на Кадер, но уважаваха езика и смисъла му. И все пак, докато Кадер, Назир и нашите афгански бойци не им обясняха, че групата пътува под закрилата на американец, те не променяха свирепите и войнствени пози. След като оглеждаха паспорта ми и се взираха в сиво-сините ми очи, ни посрещаха като другари по оръжие и ни канеха да пием чай и да пируваме с тях. Поканата беше евфемизъм за честта да им платим налог. Въпреки че никой от пиратите не искаше да осуетява доставките на жизненоважната американска помощ, която ги крепеше през дългите години война с налозите, вземани от керваните, беше немислимо да минем през тяхната територия, без да платим. Точно за тази цел Кадер беше подсигурил цял склад от рушвети. Имаше коприни в пауновосиньо и зелено с богато втъкани златни нишки, брадви и ножове с дебели остриета и комплекти за шиене. Имаше бинокли „Цайс“ — Кадер ми беше дал един и аз го ползвах всеки ден — и увеличителни очила за четене на Корана, и солидни часовници индийско производство. За водачите на клановете пък беше подготвил малко съкровище от златни плочки, щамповани с афганския лавър, всяка от които тежеше една тола — около десет грама.

Кадер не просто бе очаквал пиратските нападения, а ги беше дори преброил. След като приключеше с официалностите и преговорите за откупа, той уреждаше нови доставки за нас с всеки от местните водачи на клан. Осигуряваха ни храна и ни гарантираха зоб за животните в побратимените села под тяхна власт или закрила.

Подновяването на запасите беше изключително важно за нас. Мунициите, машинните части и лекарствата, които носехме, бяха приоритет и почти не оставаше място за допълнителен товар. Затова носехме малко фураж за конете — най-много двудневна дажба, но за себе си не носехме храна. Всеки имаше манерка с вода и се подразбираше, че тя е за спешни случаи и трябва да се използва пестеливо за нас и конете. Много бяха дните, в които пиехме само по чаша вода и изяждахме само по парче хляб. Когато тръгнахме, аз бях вегетарианец, без да съм фанатик. Години наред обикновено предпочитах да се храня с плодове и зеленчуци, когато имаше избор. След три седмици път, влачене на коне през планини и мразовити реки и треперене от глад се нахвърлях на овчето и козето месо, което ни поднасяха пиратите, и ръфах със зъби недопечените мръвки от кокала.

Стръмните планински склонове бяха голи; свирепите зимни ветрове бяха попарили живота по тях, но всяка равнина, дори и най-малката, бе покрита с ярка, жива зеленина. Имаше диви цветя с червени звездни лица и други, с небесносини глави като пискюли. Имаше ниски бодливи храсти с малки жълти листенца, които козите много обичаха, и най-различни видове диви треви с перести кичури и изсъхнали семена за конете. По много скали видях яркозелени мъхове, а по други — по-бледи лишеи. Въздействието на тези нежни зелени килими между безкрайните зъбери на крокодиловия планински гръб от гол камък беше много по-силно, отколкото щеше да е сред по-плодороден и по-спокоен пейзаж. Откликвахме с радост на всяка гледка от застлан с мека растителност склон или мочурище, покрито с туфи трева и листак — дълбок несъзнателен отклик от жизнеността на зеления цвят.

Докато се влачеха между конете, много от суровите калени бойци се навеждаха да наберат китка цветя просто за да почувстват красотата им в сухите си мазолести длани.

Моето положение на „Кадеровия американец“ ни помагаше в преговорите с местните пирати сред скалистата пустош. Измина цяла седмица, когато спряхме за трети и последен път. В опит да заобиколим малкото село Абдул Хамид нашият водач Хабиб ни поведе в тясна клисура, широка колкото да минат един до друг три-четири коня. Стръмни скални стени се издигаха от двете страни на пътеката близо километър, преди тя да премине в много по-дълга и обширна долина. Мястото беше идеално за засада. Кадер го предчувстваше и яздеше начело на колоната ни с развято бяло-зелено знаме.

Нападнаха ни, преди да сме навлезли и сто метра в клисурата. Отгоре се разнесе смразяващ вой — мъжки гласове, които подражаваха на пронизителния виещ плач на племенните жени. Внезапен порой от камъни като малка лавина се изсипа пред нас. И аз като другите се обърнах на седлото и видях група мъже от местно племе, заели позиция горе и насочили най-различни оръжия в гърбовете ни. Спряхме веднага, още при първия звук. Кадер бавно измина сам около двеста метра и спря — с изправен гръб на седлото и знамето, развявано от силния студен вятър.

Секундите на една дълга минута се нижеха под прицела на дулата зад нас, между извисяващите се канари. После се появи самотна фигура, яхнала висока камила, и се запъти към Кадер Хан. Въпреки че в Афганистан се въдят двугърби камили, тази беше едногърба арабска, каквито отглеждат в северните таджикски райони за крайно студен климат. Имаше грива на главата, гъста и рунтава козина по шията и дълги мощни крака. Мъжът, яхнал внушителното животно, беше висок и слаб, видимо поне десет години по-стар от вече прехвърлилия шейсетте Кадер. Облечен бе с дълга бяла риза над бели афгански панталони и дълъг до коленете черен шевиотен елек без ръкави. Пищен белоснежен тюрбан царствено украсяваше главата му. Нямаше мустаци и сиво-бялата му брада се спускаше като клин към слабите му гърди.

Някои от приятелите ми в Бомбай наричаха тези бради „вахаби“, по името на строго ортодоксалните мюсюлмани от Саудитска Арабия, които подстригваха брадите си така, за да подражават на образа на Пророка. За нас в каньона това беше знак, че непознатият притежава поне толкова морален авторитет, колкото и светска власт. Последната зрелищно се подчертаваше от старинния джезаил[1] с дълга цев, който той държеше прав, подпрял го на хълбока си. Дървеният приклад на зареждащата се откъм дулото пушка беше украсен с блестящи дискове, спирали и ромбове, изрязани от медни и сребърни монети и лъснати до ослепителен блясък.

Мъжът спря до Кадербай — с лице към нас и на лакът разстояние от нашия Хан. Имаше властна осанка и беше ясно, че е свикнал на боязливо уважение. Той бе един от малкото мъже, които срещнах, равен на Абдел Кадер Хан по почитта и благоговението, което внушаваше на другите само с осанката и силата на напълно осъществения си живот.

След продължителна беседа Кадербай обърна внимателно коня си към нас.

— Мистър Джон! — извика ме той на английски с малкото име от фалшивия ми американски паспорт. — Елате тук при мен, моля!

Пришпорих коня с насърчителен вик или поне се надявах да е такъв. Всички погледи — и наоколо, и отгоре — бяха вперени в мен, знаех го, и в набъбналите мълчаливи мигове си представих как кобилата ме хвърля на земята в нозете на Кадер. Тя обаче се втурна в бодър галоп, премина през колоната и спря до него.

— Това е хаджи Мохамед — представи ми го Кадер и описа широк замах с отворената си длан. — Той е ханът, водачът на всички хора от всички кланове и всички семейства тук.

— Ас-салам алейкум — поздравих аз с ръка на сърцето в знак на уважение.

Тъй като ме смяташе за неверник, водачът не отговори на поздрава ми. Пророк Мохамед бе заклел последователите си да отвръщат на мирния поздрав на правоверен с още по-учтив поздрав. Затова на „Ас-салам алейкум“ — „Мир вам“ — трябваше да се отговори най-малкото с „Ва алейкум ас салам варахматулла“, „Мир и вам, и състраданието на Аллаха“. Вместо това старецът ме погледна отвисоко от камилата си и ми зададе следния труден въпрос:

— Кога ще ни дадете „Стингъри“ да се бием?

Това ме питаше всеки афганистанец — мен, американеца, откакто бяхме влезли в страната. И въпреки че Кадербай отново ми го преведе, аз разбрах думите и вече бях отрепетирал отговора.

— Скоро ще е, ако такава е волята на Аллаха, и небето ще е свободно като планината.

Отговорът беше добър и хаджи Мохамед остана доволен, но въпросът беше много по-добър и заслужаваше много по-добър отговор от моята многообещаваща лъжа. Афганистанците от Мазар-и-Шариф до Кандахар знаеха, че ако американците им бяха дали ракети „Стингър“ още в началото на войната, муджахидините щяха да прогонят нашествениците само за месеци. „Стингърите“ означаваха, че омразните и смъртоносни руски хеликоптери могат да бъдат унищожени в небето. Дори страховитите изтребители МиГ бяха уязвими срещу ръчно изстрелваната ракета „Стингър“. Без въздушно превъзходство руснаците и съюзниците им от афганистанската армия щяха да бъдат принудени да водят наземна война срещу муджахидинската съпротива — наземна война, която никога не можеха да спечелят.

Циниците сред афганците бяха убедени, че американците отказват да ги снабдят със „Стингър“ през седемте години, откакто бе избухнал конфликтът, защото искаха Русия да спечели толкова победи в тази война, че да надмине себе си и да се хвърли още по-ожесточено в битките. Ако „Стингърите“ най-сетне пристигнеха, руснаците щяха да претърпят поражение, което щеше да им струва толкова бойци и ресурси, че цялата Съветска империя би рухнала.

Дали те бяха прави, или не — смъртоносната игра се разви точно по този начин. Ракетите „Стингър“ наистина преобърнаха конфликта, когато най-сетне ги доставиха няколко месеца след като Кадер ни вкара в Афганистан. Руснаците толкова отслабнаха от военната съпротива на същите тези афгански селяни, че чудовищната им империя, подобна на тази на Калигула, рухна пред очите им. Получи се. Всичко се разигра точно така: с цената на живота на милиони афганци; с цената на една трета от населението, прогонено от родната си земя. С цената на, една от най-мащабните принудителни миграции в историята на човечеството — три и половина милиона бежанци, преминали през прохода Кибер в Пешавар и още един милион прокудени в Иран, Индия и мюсюлманските републики на Съветския съюз. С цената на петдесет хиляди мъже, жени и деца с един или повече ампутирани крайници, откъснати от взривените мини. С цената на сърцето и душата на афганистанците.

А аз, издирваният престъпник, работещ за мафиотски бомбайски бос, се преструвах на американец, гледах тези хора в очите и лъжех за оръжията, които нямаше как да им дам.

Отговорът ми толкова се хареса на хаджи Мохамед, че той покани нашата група на сватбата на най-малкия си син. Загрижен, че отказът би обидил възрастния водач, и искрено трогнат от великодушната му покана, Кадер прие. След като уточниха всички налози (хаджи Мохамед много се пазари, поиска и получи коня на Кадер като допълнителен личен подарък), Кадербай, Назир и аз се съгласихме да го придружим в дома му.

Останалите направиха лагер сред пасището в долина с изобилна прясна вода. Почивката сред изтощителния поход даде възможност на мъжете да разпрегнат конете и да ги пуснат свободно да почиват. Товарните животни имаха нужда от постоянни грижи. Багажа скриха в една охранявана пещера. Нашите се приготвиха да се нагостят с четири печени овце, ароматен индийски ориз и пресен зелен чай, донесени от селото на хаджи Мохамед в името на нашата мисия. Въпреки прагматичните преговори за налозите, старейшините от селото на хаджи Мохамед, подобно на всички афгански водачи на кланове, които срещнахме, ни приемаха за бойци за тяхната кауза и ни предлагаха всяка помощ, която им бе по силите. Когато Кадер, Назир и аз потеглихме от временния лагер за селото, до нас достигна пеене и смях — едно игриво ехо гонеше друго. За пръв път от двайсет и три дни, откакто пътувахме, на нашите мъже им беше толкова леко.

Когато пристигнахме, селото на хаджи Мохамед вече празнуваше. Неговата изгодна и безкръвна среща с нашата колона въоръжени мъже засили вълнението покрай очакваната сватба. Кадер обясни сложните ритуали на афганското бракосъчетание, изпълнявани месеци наред, преди да пристигнем. Имало е церемониални гостувания между семейството на младоженеца и на булката. При всяко от тях са се разменяли дребни подаръци като носни кърпи или ароматни сладкиши и точно определени любезности. Зестрата на булката — пищни бродерии, вносни коприни, парфюми и накити — била изложена, за да й се възхищават всички, а после я предоставили на семейството на младоженеца. Младоженецът посетил тайно бъдещата си невеста, разговарял с нея и й поднесъл лични подаръци. Според обичая било строго забранено мъжете от нейното семейство да го виждат по време на това посещение, но традицията изисквала майката на момичето да му помогне. Прилежната майка, увери ме Кадер, останала с двойката като придружителка, докато двамата разговаряли за първи път. След като всичко това било направено, двойката вече била готова за кулминацията на брачната церемония, която щеше да се проведе след три дни.

Кадер ми обясни най-дребните подробности в ритуалите. Стори ми се, че в обикновено любезния му учителски маниер има някакво напрежение. Отначало предположих — мисля, правилно — че той си припомня обичаите на своя народ след петте дълги десетилетия на изгнание. Преживяваше отново празненствата от своята младост и доказваше на себе си, че все още е афганец във всичко, което душата му чувстваше и познаваше. Но когато уроците продължиха и през следващите дни — а той ги провеждаше все така внимателно — най-сетне осъзнах, че дългите обяснения бяха повече за моя, отколкото за негова консумация. Той ми преподаваше съкратен курс по културата на страната си, където можеха и да ме убият. Кадер осмисляше всичко — животът ми с него и възможната смърт — по единствения свойствен за него начин. И когато разбрах това, без дори да разговарям с него, започнах да слушам старателно, за да попия всичко, което мога.

През онези дни в селото прииждаха роднини, приятели и други гости. Четирите главни къщи на подобната на крепост мъжка кал’а, или отделение, на хаджи Мохамед бяха високи, квадратни кирпичени постройки. Кал’а беше обградена от високи стени и големите постройки се издигаха в четирите ъгъла. Женската кала представляваше отделна група от сгради зад още по-високи стени. В мъжкото отделение спяхме на пода и сами си готвехме. Къщата, в която се настанихме с Кадер и Назир, вече бе пренаселена. Нови и нови хора пристигаха от далечните села и всички просто се набутвахме все по-навътре. Спяхме с дрехите, налягали по целия под, всеки положил глава до краката на следващия. Съществува теория, според която хъркането, докато спим, е подсъзнателен защитен рефлекс, предупредителен звук, който прогонвал потенциалните хищници от входа на пещерата, когато нашите прадеди от края на палеолита са се гушели един до друг, уязвими в съня си. Нашата група от афгански номади, камилари, овчари и козари, земеделци и партизани придаваха достоверност на тази идея, защото хъркаха толкова гръмогласно и с такава велика свирепост през дългите нощи, че биха уплашили и стадо изгладнели лъвове.

Денем същите тези мъже готвеха засукани гозби за сватбата в петък. Те включваха ароматизирано кисело мляко, пикантни сирена от козе и овче мляко, пити от царевично брашно, фурми, ядки и див мед, печени на фурна сладкиши с прясно избито масло от козе мляко и, разбира се, най-различни меса-халал и зеленчуково пулао. Докато приготвяха ястията, аз наблюдавах как довлякоха едно крачно точило и младоженецът цял час точи на него голяма украсена кама, докато стане остра като бръснач. Бащата на булката го наблюдаваше с критичен поглед. След като остана доволен, че оръжието е достатъчно смъртоносно, той важно го прие като дар от младежа.

— Младоженецът току-що наточи ножа, с който бащата на булката ще го заколи, ако някога се отнесе зле с момичето — обясни ми Кадер, докато гледахме.

— Бива си го този обичай.

— Не е обичай — поправи ме Кадер засмяно. — Това си е негово хрумване, на бащата на булката. Никога преди не съм го чувал. Но ако се окаже успешно, може и да се утвърди като обичай.

Всеки ден мъжете репетираха ритуални групови танци заедно с музикантите и певците, наети да свирят и пеят на официалното празненство. Танците ми дадоха възможност да видя Назир в нова и съвсем неочаквана светлина. Той се хвърли сред редицата от въртящи се мъже с изящество и плам. Нещо повече — моят нисичък кривокрак приятел, чиито ръце стърчаха от ствола на якия му врат, слял се с гърдите, засега от всички беше най-добрият танцьор и бързо спечели възхищението им. Целият таен, невидим вътрешен свят на човека, всичките му творчески и духовни дарби се изразяваха в този танц. И това лице… Някога бях казал, че никога не съм виждал друго човешко лице, на което усмивката да е претърпяла такова пълно поражение… Но това набраздено от бръчки лице се преобрази в танца, докато честната му, самоотвержена красота не засия толкова лъчезарно, че очите ми се напълниха със сълзи.

— Кажи ми го пак — нареди Абдел Кадер Хан с дяволита усмивка в очите, докато гледахме танцьорите от едно високо място под засенчената стена.

Засмях се. Обърнах се да го погледна и видях, че и той се смее.

— Хайде, де! — настоя той. — Кажи ми го, направи ми това удоволствие.

— Но ти вече си го чувал двайсет пъти от мен. Какво ще кажеш вместо това ти да ми отговориш на един въпрос?

— Кажи ми го още веднъж и тогава ще отговоря на въпроса ти.

— Добре, започвам. Вселената е възникнала преди около петнайсет милиарда години в почти абсолютна простота и оттогава все повече и повече се усложнява. Това движение от простото към сложното е вградено в тъканта й и се нарича „тенденция към усложнение“. Ние сме продукт на това усложнение — както и птичките, и пчеличките, дървесата, звездите и дори галактиките от звезди. Ако бъдем унищожени от космически катаклизъм — например от сблъсък с астероид — ще възникне някакво друго изражение на нашето равнище на сложност, защото Вселената постъпва така. И това вероятно се случва навсякъде в Космоса. Как се справям?

Изчаках, но той не отговори и аз продължих с обобщението си.

— И така, крайната или Върховната сложност, към която върви всичкото това усложнение, е онова, или онзи, когото можем да наречем Бог. Всичко, което подпомага, усилва или ускорява това движение към Бога, е добро. Всичко, което пречи, спъва или го спира, е зло. И ако искаме да разберем дали нещо е добро или зло — например войната, убийството или контрабандата на пушки за муджахидините — партизани, например, си задаваме въпросите: „Какво щеше да стане, ако всеки вършеше това? Дали в тази част на Вселената това би ни помогнало, или би ни попречило?“ И тогава доста добре разбираме дали то е добро, или зло. Още по-важното: разбираме защо то е добро или зло. Е, как ти се стори?

— Много добре — отвърна той, без да ме поглежда. Докато обобщавах неговия космологичен модел, той беше затворил очи и кимаше, извил устни в полуусмивка. Когато свърших, се обърна да ме погледне и се усмихна широко; в очите му искреше удоволствие и палавост. — Знаеш ли, ако искаше, можеше да изразиш тази идея точно толкова добре и прецизно, колкото и аз. Работя по нея и мисля за нея почти цял живот. Не мога да ти опиша колко съм щастлив да те слушам как ми я обясняваш със собствени думи.

— Мисля, че думите са твои, Кадерджи. Достатъчно често си ме обучавал. Но имам някои проблеми. Мога ли да ти задам сега въпроса?

— Да.

— Добре. На света има неща като камъните, които не са живи, и други като дърветата, рибите и хората. Твоята космогония не ми обяснява откъде са произлезли животът и съзнанието. Ако камъните са направени от същото, от което и хората, как така камъните не са живи, а хората са? Питам откъде се е зародил животът?

— Достатъчно добре те познавам, за да знам, че искаш от мен кратък и прям отговор.

— Мисля, че бих искал кратък и прям отговор на всеки въпрос — засмях се.

Глупостта, която изтърсих, го накара да вдигне вежда. После бавно заклати глава.

— Познат ли ти е английският философ Бертран Ръсел? Чел ли си някои от книгите му?

— Да, чел съм някои в университета и затвора.

— Той беше любимец на моя скъп мистър Макензи — усмихна се Кадер. — Често не съм съгласен със заключенията на Бертран Ръсел, но много ми допада начинът, по който стига до тях. Та, някога Ръсел е казал: „Всичко, което може да се побере в една орехова черупка, трябва да си остане там“. И аз съм много съгласен. Но сега отговорът на твоя въпрос е следният: животът е присъщ на всичко съществуващо. Можем да го наречем характеристика — това е една от най-любимите ми английски думи. Ако английският не ти е роден език, думата „характеристика“ звучи изумително — като барабанни удари или чупене на подпалки за огъня. Продължавам. — Всеки атом във Вселената притежава характеристиката „живот“. Колкото по-сложно се подреждат атомите, толкова по-сложен е изразът на характеристиката „живот“. Камъкът представлява много проста подредба от атоми, затова животът в един камък е толкова прост, че ние не можем да го видим. Котката представлява много сложна подредба от атоми, затова животът в котката е твърде очевиден. Но животът присъства във всичко, дори и в камъка — дори и когато не можем да го видим.

— Откъде си взел тази идея? В Корана ли го пише?

— Всъщност това е схващане, което се проявява под една или друга форма в повечето големи религии. Аз леко го промених, за да подхожда на наученото от нас за световете през последните неколкостотин години. Но Свещеният Коран ме вдъхновява за това учение, защото той изисква да изучавам всичко и да науча всичко, за да служа на Аллах.

— Но откъде идва тази характеристика, животът? — не отстъпвах аз, убеден, че съм го хванал най-сетне в клопката на редукционизма.

— Животът, като всички други характеристики на всичко съществуващо във Вселената, като разума и свободната воля, и тенденцията към усложняване, и дори любовта — е даден на Вселената от светлината в началото на времето такова, каквото го познаваме.

— По време на Големия взрив? За това ли говориш?

— Да. Големият взрив е избухнал в една точка, наречена сингулярност — още една от любимите ми дълги английски думи — с почти безкрайна плътност и почти безкрайно гореща, която въпреки това не заема никакво пространство и никакво време: такива, каквито ги познаваме днес. Тази точка е кипящ казан със светлинна енергия. Нещо я е накарало да се разшири, все още не знаем какво, и от светлината са възникнали всички частици и всички атоми, заедно с пространството и времето, и известните ни сили. И така, в самото начало на Вселената светлината е дала на всяка малка частичка набор от характеристики и когато частиците се съчетават по все по-сложни начини, характеристиките се проявяват по все по сложни и по-сложни начини.

Той замълча и се вгледа в лицето ми, докато се борех с мислите, чувствата и въпросите, които се въртяха в ума ми. „Дак ми се измъкна“ — помислих си, изведнъж вбесен, че е дал отговор на въпроса ми, но и по същата причина изпълнен с възхищение и уважение. Винаги имаше някакво тайнствено противоречие в мъдрите лекции, понякога подобни на проповеди, на мафиотския дон Абдел Кадер Хан. Докато седяхме, подпрени на каменната стена в това афганско село, едва излязло от каменния век, с товар от контрабандни оръжия и лекарства наоколо, дисонансът между спокойната му и мъдра реч за доброто и злото, за светлината, за живота и разума бе достатъчен, за да ме изпълни със силно раздразнение.

— Току-що ти обясних връзката между съзнанието и материята — заяви Кадер и отново млъкна, докато не привлече погледа ми. — Това е вид проверка и сега ти го знаеш. Проверка, която трябва да прилагаш на всекиго, който ти каже, че знае какъв е смисълът на живота. Всеки срещнат от тебе гуру, всеки учител, всеки пророк и философ трябва да ти отговори на тези два въпроса: „Какво е обективното, универсално приемливото определение на доброто и злото?“ и „Каква е връзката между съзнанието и материята?“ Ако не може да ти отговори на тези два въпроса, както ти отговорих аз, разбираш, че не е издържал на проверката.

— Ти откъде имаш такива познания по физика? Всичко това за частиците, сингулярностите и Големия взрив?

Той впери поглед в мен и разчете докрай несъзнателната обида: „Как така афгански гангстер като теб има такива знания за науката?“ Гледах го и аз, и си спомнях онзи ден в бордея с Джони Пурата, когато допуснах жестоката грешка да го мисля за невеж само защото беше беден.

— Има една поговорка: „Когато ученикът е готов, учителят се появява“. Знаеш ли я? — попита той със смях. Изглежда, по-скоро ми се присмиваше.

— Да — процедих сдържано през зъби.

— Ами, тъкмо когато, изучавайки философия и религия, стигнах до етапа да са ми нужни специализирани знания, ученият се появи. Знаех, че науката за живота, за звездите и химията съдържа много отговори за мен. Но за съжаление не това ми беше преподавал моят скъп мистър Макензи, освен в най-елементарна форма. И тогава се запознах с един физик, който работеше в атомния изследователски център „Бхабха“ в Бомбай. Беше много добър човек, но по онова време имаше слабост към хазарта и яко загази. Загуби много пари, които не бяха негови. Играеше в един от клубовете, собственост на мой добър познат, който понякога работеше за мен. Имаше неприятности. Ученият поддържаше връзка с една жена — влюбил се и започнал да върши глупости — и затова го заплашваха много опасности. Когато дойде при мен, аз разреших проблемите му и запазих всичко само между нас. Никой никога не разбра подробности за неблагоразумните му постъпки, нито за моята намеса при разрешаването им. Името му е Волфганг Персис. Уредих да се срещнеш с него, ако желаеш, скоро след като се върнем.

— От колко време ти преподава?

— Събираме се веднъж седмично да учим заедно от седем години насам.

— Боже! — ахнах и малко злорадо си помислих как мъдрият и могъщ Кадер си изрязваше нужния му един фунт плът, когато му беше угодно. Но след миг се засрамих от тази мисъл: аз обичах Кадер Хан достатъчно, за да го последвам на война в Афганистан. Не беше ли възможно и ученият да го е обичал толкова много? Осъзнах, че ревнувам от този човек — от учения, когото не познавах и сигурно никога нямаше да срещна. Ревността, също като несъвършената любов, която я поражда, не признава времето, пространството или мъдро обоснования спор. Ревността може да съживи мъртвец с една-единствена злобна насмешка или да намрази напълно непознат само заради името му.

Кадер внимателно смени темата:

— Питаш за живота, защото мислиш за смъртта. Мислиш и за отнемането на живот, ако случайно бъдеш принуден да застреляш някого. Прав ли съм?

— Да — смънках. Прав беше, но убийството, което ме занимаваше, нямаше връзка с Афганистан. Животът, който исках да отнема, седеше на трон в тайна стая в гротесков бардак, наречен „Двореца“ в Бомбай. Мадам Жу.

— Спомни си — рече настоятелно Кадер и ме хвана над лакътя, за да подчертае думите си. — Понякога е нужно да постъпиш неправилно, воден от правилни подбуди. Важното е да си сигурен, че нашите подбуди са правилни, че признаваме неправилното и че не лъжем сами себе си и не се убеждаваме, че онова, което вършим, непременно е правилно…

По-късно, когато бе заглъхнал и последният възторжен вик от шумния вихър на сватбата и се върнахме при нашите хора и отново се закатерихме, затрополихме и запълзяхме през планините, аз се опитах да сваля трънения венец, който Кадер уви около сърцето ми с думите си. „Неправилно то, воден от правилни подбуди…“ И преди ме беше измъчвал с тази фраза. Предъвквах я наум, както мечката дъвче кожения ремък, с който са я вързали за крака. В моя живот неправилните неща почти винаги бяха извършвани поради неправилни подбуди. Дори и подбудите за правилните неща, които вършех, често бяха неправилни.

Потънах в мрачно настроение — кисел, скептичен яд, от който не можех да се отърся. И докато навлизахме все по-надълбоко в зимата, аз често се замислях за Ананд Рао — моя съсед от бордея. Спомнях си лицето на Ананд, което ми се усмихваше през металната мрежа в стаята за свиждания в затвора „Артър Роуд“ — това нежно и красиво лице, толкова ведро, с черти, смекчени от покоя, изпълнил сърцето му. Той беше извършил нещо неправилно по правилни подбуди, от моя гледна точка. Спокойно бе приел наказанието, което беше заслужил, както той каза, все едно бе привилегия или право. И най-сетне, след толкова много дни и нощи, прекарани в мисли, аз проклех Ананд. Проклех го, за да го прогоня от мислите си, защото един глас постоянно повтаряше — собственият ми глас или може би гласът на баща ми — че аз никога няма да позная този покой. Никога нямаше да достигна до този Едем на душата, където приемането на наказанието и признаването на доброто и злото прогонват бедите, тегнещи като камъни сред голото поле на изгнаническата ми душа.

Нощем вървейки на север, изкачихме и преминахме прохода Куса в планините Хада. Трийсетте километра път по права линия за нас бяха равнозначни на близо сто и петдесет километра изкачване и слизане. А после под ширналото се небе изминахме почти петдесет километра по равното и прекосихме река Аргастан и притоците й три пъти, докато стигнем подножието на прохода Шахбад. И там, докато моето съзнание бе все така задръстено от мисли за доброто и злото, за пръв път стреляха по нас.

Заповедта на Кадер да започнем изкачването на прохода Шахбад без почивка спаси живота на мнозина през онази студена вечер, включително и моя. След стремителния марш в тръс по откритата равнина бяхме капнали от умора. Всеки от нас се надяваше да си починем в подножието на прохода, но Кадер ни подгони — препускаше по цялата дължина на колоната и крещеше да не спираме, да не спираме, да поддържаме темпото. Затова когато отекнаха първите изстрели, се движехме бързо. Чух ги — глухо металическо дрънчене, сякаш някой чукаше по празна бензинова туба с парче медна тръба. Първоначално аз глупаво не свързах звука със стрелба и продължих да се тътря напред, повел кобилата за юздите. После куршумите намериха своята цел — забиха се в земята, в колоната ни и скалните стени наоколо. Мъжете се юрнаха да се крият. Проснах се на земята, забих лице в праха на каменната пътека и си казах, че това не е истина, че не съм видял как гърбът на мъжа пред мен се разкъса, а той залитна напред. Вдишвах учестено праха в устата си, вцепенен от страх, и вече участвах във войната.

Можеше да остана там, забил лице в праха, със сърце, чиито удари тресяха земята от ужас, ако не беше кобилата ми. Бях изтървал поводите и тя, уплашена, подскочи назад. От страх да не ме стъпче, се надигнах и посегнах към увисналите юзди, за да я озаптя. Тя обаче, така впечатляващо послушна до този момент, изведнъж стана най-необузданата от цялата колона. Дръпна се назад и се разтърси. Затропа с копита и се опита да ме изтегли назад. Замята се и започна да тича в малък кръг, като се опитваше да застане така, че да може да хвърли къч по мен. Дори ме ухапа над лакътя през трите слоя дрехи и усетих силна болка.

Огледах редицата отляво и отдясно. Мъжете, които бяха най-близо до прохода, търчаха към него и влачеха животните си към скалистите издатини, за да се скрият зад тях. Тези пред мен и зад мен бяха успели да накарат конете си да легнат и клечаха до тях или зад тях. Само моята кобила продължаваше да се дърпа. Когато не си умел ездач, е адски трудно да убедиш един кон да легне на земята в бойна зона. Другите коне цвилеха от страх и всяко ужасено изцвилване я паникьосваше още повече. Исках да я спася, да я накарам да легне, за да не е толкова лесна мишена, но се боях и за себе си. Вражеските куршуми плющяха в скалите наоколо ми и при всеки трясък се разтрепервах като елен, бутащ жив плет.

Чувството, когато чакаш куршумът да те уцели, е странно — най-близкото усещане, което си спомням, е може би свободното падане, когато очакваш парашутът да се отвори. Има някакъв специален привкус, неповторим привкус. Кожата ти добива друг мирис. Погледът ти става твърд, сякаш внезапно очите са станали студен метал. Точно когато се бях отказал и реших да оставя животното да се оправя само, то послушно последва ръцете ми, които го дърпаха към земята, и полегна на хълбок. Аз залегнах до кобилата, използвайки издутия й корем за прикритие. Опитах се да я успокоя и посегнах да я потупам по шията. Ръката ми напипа кървава рана. Надигнах глава и видях, че кобилата е уцелена два пъти: във врата и в корема. С всяко тежко вдишване от раните бликваше кръв и тя плачеше — няма друга дума, с която да го опиша. Тя издаваше задъхани, накъсани, жални ридания. Долепих глава до нейната и обвих врата и с ръка.

Мъжете от моята група стреляха по един хребет на около сто и петдесет метра от нас. Притиснал тяло в земята, аз надникнах над гривата и видях как фонтани от прах се надигат и разсипват над далечния скат, когато в земята се забиваха куршум след куршум.

А после всичко свърши. Чух Кадер да вика на три езика на мъжете да спрат стрелбата. Изчакахме няколко дълги минути в мълчание, което пъшкаше, стенеше и ридаеше. Чух камъчетата наблизо да скърцат под нечии стъпки, вдигнах глава и видях Халед Ансари да тича приведен към мен.

— Лин, добре ли си?

— Да — отвърнах и за първи път се зачудих дали не съм прострелян. Опипах с длани тялото си. — Да, цял — целеничък съм. Мисля, че ми няма нищо. Но застреляха кобилата ми. Тя е…

— Броя! — прекъсна ме той и разпери длани, за да ме успокои и да ме накара да млъкна. — Кадер ме прати да проверя дали си добре и да преброя жертвите. Ей сега идвам. Стой тук и не мърдай.

— Но тя е…

— С нея е свършено — изсъска той, но после омекна. — Няма я вече кобилата, Лин. Пречукаха я. Тя не е единствена. Хабиб ще ги доубие. Стой тук и не вдигай глава. Ще се върна.

И той продължи да тича приведен, като спираше тук-там край колоната зад мен. Кобилата ми пъхтеше тежко и през три-четири вдишвания стенеше. Кръвта изтичаше бавно, но постоянно. От раната в корема струеше тъмна течност, по-тъмна от кръвта. Опитах се да я успокоя и я погалих по шията. И тогава се сетих, че не съм й дал име. Стори ми се ужасно жестоко тя да издъхне без име. Разрових паметта си и когато изтеглих мислено мрежата от синьо-черните дълбини, в нея блещукаше име, истинско име.

— Ще те нарека Клер — прошепнах в ухото й. — Тя беше красиво момиче. С нея винаги изглеждах добре, където и да отидехме. Когато бях с нея, винаги изглеждах така, сякаш знам какво правя. И започнах наистина да я обичам чак когато тя за последен път си тръгна от мен. Тя казваше, че аз се интересувам от всичко и не се отдавам на нищо. Каза ми го веднъж. И беше права. Права беше.

Дърдорех и бълнувах, изпаднал в шок. Сега познавам симптомите. Виждал съм и други мъже, по които стрелят за пръв път. Рядко някой сред тях знае какво прави — оръжията им отвръщат на огъня още преди телата им инстинктивно да са се претърколили на земята. Други се смеят и не могат да се спрат. Някои плачат и викат майка си или жена си, или своя Бог. Някои така притихват и се свиват в себе си, че дори и приятелите им изпадат в паника. А някои бърборят, точно както аз бърборех на умиращата кобила.

Хабиб притича към мен на зигзаг и ме видя как говоря на ухото й. Огледа я внимателно, опипа раните й и натисна гъсто набраздената от вени кожа, за да напипа куршумите. Извади ножа си. Беше дълъг нож, заострен отпред като кучешки зъб. Опря го в гърлото на коня и спря. Многозначителният му поглед срещна моя. Около зениците на очите му се вихреха и пулсираха златисти протуберанси. Очите му бяха големи, но лудостта в тях беше още по-голяма — тя напираше и сякаш искаше да избухне навън от самия му мозък. И все пак той беше достатъчно разумен, че да усети безпомощната ми скръб и да ми подаде ножа.

Може би трябваше да го поема и да убия кобилата, моята кобила. Може би така постъпва добрият мъж, отдаденият мъж. Аз не можах. Гледах ножа и треперещото гърло на кобилата и не можех да го направя. Поклатих глава. Хабиб го заби в конската шия и леко, почти изящно завъртя китка. Кобилата потръпна, но се остави да я успокоят. Когато ножът излезе от гърлото й, кръвта бликна с ударите на сърцето й и заля гръдта й и мократа земя. Бавно напрегнатата челюст се отпусна, очите й се изцъклиха и голямото й сърце притихна.

Откъснах се от нежните, мъртви, безстрашни очи на кобилата и се вгледах в лудостта, препускаща в очите на Хабиб; споделеният миг беше толкова наситен с чувства, толкова нереално чужд на познатото, че ръката ми неволно се плъзна по тялото ми към пистолета в кобура. Хабиб се ухили със зъбата павианска усмивка, невъзможна за разтълкуване, и хукна покрай колоната към следващия ранен кон.

— Добре ли си?

— Добре ли си?

— Добре ли си?

— Какво?

— Питам те добре ли си? — Халед ме беше хванал отпред за ризата и ме разтърсваше, докато не го погледнах в очите.

— Да, да. — Вгледах се в лицето му и се зачудих колко ли време съм съзерцавал мъртвия кон с ръка на прерязаното му гърло. Огледах се и погледнах небето. Нощта наближаваше, щеше да настъпи само след минути. — Колко… Колко тежки са загубите?

— Изгубихме един. Маджид. Местен.

— Видях. Той беше точно пред мен. Куршумите го разпориха като отварачка за консерви. Мамка му, човече, толкова бързо стана! Беше жив и после гърбът му се сцепи, и той се строполи като марионетка, на която са й отрязали конците. Сигурен съм, че преди коленете му да се ударят в земята, вече беше мъртъв. Толкова бързо стана!

— Сигурен ли си, че си добре? — попита Халед, когато млъкнах да си поема дъх.

— Разбира се, че съм добре, да му еба мамата — креснах и в псувнята отекна чисто австралийски акцент. Блясъкът в очите му ме изнерви още повече и замалко не му се разкрещях, но после забелязах неговата загриженост. И ме досмеша. Той се разсмя с мен, облекчен. — Добре съм, разбира се. И ще съм още по-добре, ако престанеш да ме разпитваш. Просто съм малко… приказлив… това е всичко. Дай ми да се поотпусна. Боже! От едната ми страна убиха човек, а от другата — коня ми. Не знам дали съм късметлия или кутсузлия.

— Късметлия си — отвърна бързо Халед и тонът му бе по-сериозен от засмените му очи. — Гадно е, но можеше да е и по-зле.

— По-зле?

— Не използваха никакви тежки оръжия — минохвъргачки, тежки картечници. Ако имаха, щяха да ги употребят и щеше да е много по-зле. Това означава, че е бил малък патрул, вероятно афганци, не руснаци, само са ни изпробвали или са си опитали късмета. В крайна сметка, имаме трима ранени и изгубихме четири коня.

— Къде са ранените?

— По-нагоре, в прохода. Искаш ли да дойдеш с мен да ги видиш?

— Да, да. Помогни ми с багажа.

Свалихме седлото и юздите от мъртвата кобила и притичахме покрай редицата от мъже и коне към гърлото на тесния проход. Ранените лежаха зад прикритието на една издадена скала. Кадер стоеше наблизо и се взираше намръщено в равнината зад мен. Ахмед Заде внимателно, ала бързо събличаше един от ранените. Погледнах притъмняващото небе.

Един от мъжете беше със счупена ръка. Застреляният му кон беше паднал върху него. Счупването беше тежко — сложна фрактура, близо до китката. Една кост стърчеше под болезнено неестествен ъгъл, но не беше пробила кожата. Трябваше да се шинира. Когато Ахмед Заде свали ризата на втория ранен, видяхме, че е прострелян два пъти. И двата куршума бяха още в тялото му, твърде надълбоко, и не можеха да се извадят без операция. Единият, в горната част на гърдите, беше счупил ключицата, а другият беше пробил корема и го бе разкъсал от единия хълбок до другия. Раната несъмнено бе смъртоносна. Третият, земеделец на име Сидики, беше тежко ранен в главата. Конят му го хвърлил на скалите и той ударил теменната част на главата си в един камък. Кървеше и ясно се виждаше, че черепът е счупен. Пръстите ми се плъзнаха по ръба на строшената кост, потънала в кръв. Темето му се беше разбило на три парчета. Едното беше толкова хлабаво, че ако го дръпнех, щеше да изпадне в ръката ми. Единствено сплъстената му коса крепеше черепа да не се разпадне. Имаше и голяма подутина на тила, точно над врата. Беше в безсъзнание и се съмнявах, че някога отново ще отвори очи.

Пак погледнах небето. Оставаше толкова малко дневна светлина, толкова малко време. Трябваше да взема решение, да направя избор — да помогна на един от тях да оживее, може би, и да оставя другите да умрат. Не бях лекар и нямах опит с престрелки. Работата явно се падаше на мен и бях склонен да я свърша, защото знаех малко повече от всеки друг. Беше студено. Мръзнех. Бях коленичил в лепкавата кръв и виждах как тя попива в панталоните ми. Погледнах Кадер и той кимна, сякаш четеше мислите ми. Гадеше ми се от чувство за вина и страх. Завих Сидики с одеяло, за да не мръзне, и го зарязах, за да се заловя с човека със счупената ръка.

Халед отвори до мен походната аптечка. На земята в краката на Ахмед Заде, до простреляния, подредих пластмасово шишенце с антибиотична пудра, антисептичен разтвор, бинтове и ножици. Набързо му обясних как да промие и превърже огнестрелните рани, и щом Ахмед се залови за работа, насочих вниманието си към счупената ръка. Мъжът ми заговори трескаво. Познавах добре лицето му. Той имаше дарба да подкарва непослушните кози и често бях виждал как своенравните създания го следват доброволно, докато обикаляше лагера.

— Какво каза той? Не разбрах.

— Попита те дали ще боли — измърмори Халед, като се мъчеше да запази тона и изражението си неутрални, за да ми вдъхне увереност.

— Веднъж преживях нещо такова — отвърнах. — Почти същото. Знам точно колко боли. Толкова много боли, братко, че според мен трябва да му вземеш автомата.

— Ясно — отвърна Халед. — Мамка му.

Той се усмихна широко, докосна земята до ранения, издърпа постепенно калашника от ръката му и го сложи настрани. После, докато мракът настъпваше около нас, петима от приятелите на мъжа го хванаха, а аз започнах да извивам счупената ръка, докато заприлича на здравия, прав крайник, който някога беше и никога вече нямаше да бъде.

— Ил-алла! Ил-алла! — крещеше той отново и отново през зъби.

След като бинтовахме счупеното с твърди пластмасови шини и превързахме раните на простреляния, аз набързо бинтовах главата на потъналия в кома Сидики. После веднага потеглихме по тесния проход. Разпределиха товара по останалите коне. Мъжът с огнестрелните рани яздеше, подкрепян от приятелите си от две страни. На един товарен кон вързаха Сидики и тялото на Маджид — афганеца, убит при нападението. Останалите вървяхме пеша.

Изкачването беше стръмно, но кратко. Пухтейки тежко в разредения въздух и треперейки от студа, който проникваше в костите ми, аз заедно с останалите мъже бутах и влачех запъващите се коне. Афганските бойци нито веднъж не се оплакаха или размърмориха. Когато насреща ми се изправи участък, по-стръмен от всичко, с което се бях сблъскал, аз най-сетне спрях задъхан, за да събера малко сили. Двама мъже се обърнаха, видяха ме и се смъкнаха надолу при мен, жертвайки, безценните изкачени метри. С огромни усмивки и насърчителни потупвания по раменете те ми помогнаха да издърпам един кон по склона, а после се запътиха да помагат на другите пред нас.

— Съжителството с тези афганци може да не е най-прекрасното на света — изпухтя Ахмед Заде, докато драпаше по ронливата пътека зад мен. — Но те несъмнено са най-добрите хора, с които да умреш.

След пет часа катерене стигнахме целта — лагер в планините Шар-и-Сафа. Беше изграден под една огромна издута скала. Под нея имаше изкопана грамадна пещера, която водеше към лабиринт от други няколко пещери. Малки замаскирани бункери заобикаляха пещерата в кръг, който стигаше до края на плоското каменисто планинско плато.

Кадер ни нареди да спрем под светлината на изгряващата пълна Луна. Разузнавачът Хабиб беше предупредил лагера за пристигането ни и муджахидините ни очакваха с голямо вълнение — нас и припасите, които носехме. Бях в средата на колоната и ми предадоха, че Кадер ме вика. Изтичах при него.

— Ще влезем в лагера по тази пътека. Халед, Ахмед, Назир, Махмуд и още няколко души. Не знаем кой точно е в лагера. Нападението при прохода Шахбад ми подсказва, че Асматулла Ачакзай отново е минал на другата страна и подкрепя руснаците. Проходът е негов от три години. Хабиб ми съобщи, че лагерът е приятелски настроен, хората там са на наша страна и ни чакат. Но все още са под прикритие и няма да излязат да ни посрещнат. Мисля, че ще е по-добре нашият американец да язди с нас, по-отпред, зад мен. Не мога да ти заповядам, мога само да те помоля. Ще дойдеш ли?

— Да — отвърнах с надеждата думата да е прозвучала по-убедително за неговите уши, отколкото за моите.

— Добре. Назир и останалите са подготвили конете. Тръгваме веднага.

Назир изведе напред няколко коня и всички уморено се качихме по седлата. Кадер трябва да е бил много по-изтощен от мен, а тялото му сигурно се бореше с много повече болежки и оплаквания, но яздеше с изправен гръб и държеше с уверена ръка бяло-зеленото знаме, подпряно на хълбока му. Подражавайки, аз изпънах рамене и пришпорих енергично коня. Нашата малка колона потегли бавно под сребристата лунна светлина — толкова силна, — че хвърляше грамадни сенки по сивите скални стени.

Пътят от южния склон до лагера представляваше тясна каменна пътека, която завиваше в изящна равномерна дъга отдясно наляво. На трийсет метра нагоре по пътеката, от лявата страна се извисяваше стръмнина, завършваща с натрошени камъни. Отдясно беше гладкото лице на скалната стена. Когато изминахме може би половината път под съсредоточения взор и на своите, и на муджахидините в лагера, дясното ми бедро се схвана. Спазъмът бързо се превърна във възел от режеща болка и колкото повече се мъчех да не й обръщам внимание, толкова по-мъчителна ставаше тя. Реших да отпусна напрежението, като извадя десния си крак от стремето и се опитам да го изпъна. Прехвърлих цялата си тежест върху левия крак и се поизправих. Неочаквано той се огъна, обувката се изплъзна от стремето и аз полетях към грамадните камъни под мен.

Инстинктът за самосъхранение ме накара да размахам ръце и крака и да се вкопча в шията на коня с две ръце и със свободния си десен крак. Докато мигна, се бях изтърсил от седлото и висях с краката нагоре на шията му. Извиках му да спре, но той не ме послуша и продължи по пътеката. Не можех да го пусна. Пътеката беше толкова тясна, а склонът — толкова стръмен, че ако го направех, бях сигурен, че ще се пребия. А конят не искаше да спре. Висях, увил ръце и крака около шията му, с главата надолу, а неговата глава леко се поклащаше до моята.

Чух как първи се разсмяха нашите хора — с обсебващия накъсан, сподавен смях, от който по-късно мъжете страдаха с дни от болки в ребрата. — Онзи смях, който си сигурен, че ще те убие, ако не поемеш дълбоко следващия си дъх. А после чух и бойците муджахидини да се смеят в лагера. Извих врат и видях Кадер, обърнат назад, да се смее гръмогласно заедно с другите. И тогава и аз се разсмях. А когато смехът отслаби прегръдката ми около врата на коня, пак се засмях. Успях да изпъшкам дрезгаво „Тпруу! Спри! Банд каро!“, а мъжете избухнаха в още по-силен смях.

И така влязох в лагера на бойците муджахидини. Мъжете веднага се събраха около мен, помогнаха ми да се откопча от коня и ме изправиха на крака. Колоната ни последва по тясната пътека и мъжете един по един ме тупаха по гърба и раменете. Щом забелязаха тази фамилиарност, муджахидините също започнаха да ме потупват и минаха цели петнайсет минути, докато дойде редът и на последния човек и когато най-сетне можех да седна.

— Да те накара да яздиш с него, не беше най-доброто хрумване на Кадер — каза Халед Ансари, докато се плъзгаше по големия камък, за да седне до мен и се облегне на него. — Но мамка му, човече, с този номер стана много популярен. Тези мъже сигурно не са виждали по-смешно нещо в живота си.

— За Бога! — въздъхнах и се изкикотих за последно. — Яздих през сто планини и прекосих десет реки, почти винаги през нощта, цял месец, и всичко беше наред. И влизам в лагера, увиснал на врата на коня си като тъпа маймуна!

— Не ме карай да започвам пак! — изкиска се Халед и се хвана за хълбока.

Засмях се и аз и въпреки че бях изтощен и понасях примирено присмеха, не исках да се смея повече и се извърнах надясно, за да избегна погледа му. Нашите ранени бяха подслонени под камуфлажен платнен навес. В сенките до него мъжете разтоварваха конете и внасяха товара в пещерата. Видях Хабиб да влачи нещо дълго и тежко зад редицата от работници, все по-надълбоко в мрака нататък.

— Какво… — започнах, все още захилен. — Какво прави там Хабиб?

Разтревоженият Халед веднага скочи на крака. Неговата тревога накара и мен да скоча бързо след него. Изтичахме до редицата от камъни в единия край на плоското планинско плато, заобиколихме ги и го видяхме коленичил, яхнал човешко тяло. Беше Сидики. Докато вниманието на всички бе погълнато от денковете, Хабиб беше изтеглил безчувствения мъж изпод платнения навес. Точно когато дойдохме при него, Хабиб заби дългия си нож в шията му и завъртя китка. Краката на Сидики потръпнаха едва-едва и замряха. Хабиб извади ножа, обърна се и видя, че го гледаме. Ужасът и гневът по лицата ни като че само накара лудостта в очите му да се разгори още повече. Той се ухили.

— Кадер! — изкрещя Халед с лице, пребледняло като окъпаните от лунна светлина камъни наоколо. — Кадербай! Иддар ао! Ела тук!

В отговор чух вик някъде зад нас, но не помръднах. Не откъсвах очи от Хабиб. Той се обърна към мен, прескочи с крак убития и приклекна, все едно се готвеше да ми се нахвърли. Ненормална усмивка изкриви чертите му, но очите му потъмняха — може би от страх, а може би от лукавство. Бързо извърна глава и я килна под странен ъгъл, сякаш се вслушваше с дива ярост в някакъв слаб звук, идещ от далечния мрак. Не чувах нищо, освен шумовете от лагера зад гърба ми и тихите ридания на вятъра, носещ се по каньоните, пропастите и тайните пътеки. В този миг земята, планините, самата страна Афганистан ми се сториха толкова пустинни, толкова лишени от красота и нежност, сякаш пейзажът все едно изобразяваше лудостта на Хабиб. Почувствах се попаднал в клопката на каменния лабиринт на затъналия му в халюцинации мозък.

Докато той се ослушваше, напрегнат като животно пред скок, извърнал лице, аз откопчах кобура си. Извадих пистолета. Дишайки тежко, започнах механично да следвам инструкциите на Кадер; осъзнах какво правя чак когато свалих предпазителя, заредих го и щракнах с ударника. Звуците накараха Хабиб да се обърне към мен. Той погледна пистолета в ръката ми. Беше прицелен в гърдите му. Бавно, почти премалял, ме погледна в очите. Продължаваше да стиска дългия нож. Не знам какво изражение е имало лицето ми на лунната светлина. Не ще да е било добро. Бях взел решение — ако помръднеше и милиметър към мен, щях да натисна спусъка толкова пъти, колкото бяха нужни да го довърша.

Усмивката му премина в хилене или поне приличаше на хилене. Устните му се размърдаха, главата му се разтърси, но не се чу звук.

И очите му, без изобщо да забелязват Халед, се втренчиха в моите и предадоха посланието си. И тогава го чух, чух гласа му в ума си. „Виждаш ли? — говореха те. — Прав съм, че не се доверявам на никого от вас… Вие искате да ме убиете… Всички вие… Искате да умра… Но няма нищо… Не се сърдя… Разрешавам ти… Искам да го направиш…“

Чухме зад нас някакъв звук, стъпка. Двамата с Халед подскочихме, обърнахме се и видяхме, че към нас тичат Кадер, Назир и Ахмед Заде. Когато пак се обърнахме, Хабиб го нямаше.

— Какво има? — попита Кадер.

— Хабиб — отвърна Халед, взирайки се в мрака за някаква следа от безумеца. — Той полудя… Той е луд… Той уби Сидики… Довлече тялото му тук и му преряза гърлото.

— Къде е? — попита сърдито Назир.

— Не знам — отвърна Халед, клатейки глава. — Лин, ти видя ли го накъде тръгна?

— Не. Обърнах се заедно с теб и видях Кадер, но после него просто го нямаше. Сигурно е скочил в пропастта.

— Не може да е скочил — намръщи се Халед. — Дълбока е към петдесет метра. Няма как да е скочил.

Абдел Кадер бе коленичил до мъртвеца и шепнеше молитви, вдигнал длани нагоре.

— Утре можем да го потърсим. — Ахмед положи длан на рамото на Халед, за да го успокои, и погледна небето. — Луната скоро ще залезе и няма да можем да правим нищо, а имаме още много работа: Не се безпокой. Ако е още тук, утре ще го намерим. А ако не го намерим… ако го няма… може би това не е най-лошото за нас, non?

— Искам постовите тази нощ да се оглеждат за него — нареди Халед. — Нашите хора, които познават добре Хабиб, не тукашните.

— Oui — съгласи се Заде.

— Не искам да го застрелят, по-добре да се въздържат — продължи Халед. — Но и не искам да рискуват. Провери всичките му вещи, провери коня и багажа му. Виж какви оръжия и експлозиви може да е взел. Не успях да го огледам добре предишния път, но мисля, че носи нещо под якето. Мамка му, ама че бъркотия!

— Не се тревожи — промълви Заде и отново сложи ръка на рамото на Халед.

— Не мога — настоя палестинецът и се огледа в мрака наоколо. — Много лошо начало. Мисля, че точно сега той е някъде тук и ни гледа.

Щом Кадер приключи с молитвите, отнесохме тялото на Сидики обратно под платнения навес и го увихме в платно, за да извършим погребалните обреди на другия ден. Поработихме още няколко часа, а после налягахме един до друг в пещерата да спим. Всички захъркаха силно, капналите мъже мърдаха неспокойно в съня си, но аз не можех да заспя заради друго. Погледът ми непрекъснато се връщаше на онова място, безлунно и потънало в гъст мрак, където изчезна Хабиб. Халед беше прав. Войната на Кадер наистина започна зле и думите кънтяха в будното ми съзнание. Лошо начало…

Опитах се да се взра в ясните съвършени звезди, пръснати по черните небеса на тази съдбовна нощ, но се разсейвах и отново, и отново се взирах над тъмния край на платото. И осъзнах — така, както без думи разбираме, че любовта е загубена, или внезапно, ала неопровержимо се убеждаваме, че приятелят е фалшив и в действителност никак не ни обича — осъзнах, че войната на Кадер за всички нас ще свърши много по-зле, отколкото започна.

[1] Афганска пушка. — Б.пр. ↑

ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Два месеца на студени и все по-студени дни ние живяхме заедно с муджахидините — партизани в техния лабиринт от пещери в планините Шар-и-Сафа. Бяха тежки месеци в много отношения, но нашата планинска крепост никога не попадна под пряк обстрел, тъй като се намирахме в относителна безопасност. Лагерът бе само на петдесет километра по права линия от Кандахар, на двайсет километра от главното шосе за Кабул и на петдесет километра югоизточно от язовир Архандаб. Кандахар беше окупиран от руснаците, но те едва удържаха южната столица и градът беше винаги под обсада. Центърът бе обстрелван с ракети, а партизанските битки в покрайнините отнемаха много животи. Главното шосе се намираше в ръцете на няколко добре въоръжени муджахидински отряда. Руските конвои от танкове и камиони от Кабул се принуждаваха да си пробиват път през блокади, за да снабдяват Кандахар — и това правеха месец след месец. Войските от афганската редова армия, верни на марионетното правителство в Кабул, вардеха стратегически важния язовир Аргхандаб, но честите нападения застрашаваха контрола им над ценния ресурс. И така, ние се намирахме горе-долу в центъра на три зони на силни конфликти, всяка от които постоянно се нуждаеше от нови войници и оръжия. Планините Шар-и-Сафа не предлагаха стратегическо предимство за враговете ни и затова боевете не достигаха до нас в добре защитените планински пещери.

През тези седмици времето приближи студеното сърце на суровата зима. Внезапни виелици и вихрушки натрупваха сняг и ние подгизвахме в многослойните кърпени униформи. Мразовита мъгла се носеше толкова бавно през планините, че понякога увисваше някъде с часове — неподвижна и бяла, и непроницаема за погледа като заледено стъкло. Земята винаги беше кална или замръзнала и дори каменните стени на пещерите, в които живеехме, сякаш потръпваха от мразовития полъх на зимата.

Част от товара на Кадер се състоеше от ръчни инструменти и машинни части. През първите дни след пристигането ни направихме две работилници и в тях се работеше през едва точещите се зимни седмици. Имаше малък струг, който монтирахме на ръчно скована маса. Беше с дизелов мотор. Муджахидините бяха сигурни, че наблизо няма вражи сили, за да чуят шума. Въпреки това заглушихме мотора с малко иглу от зеблени чували, натрупани върху него така, че да има пролуки, за да влиза въздух и да излизат изгорелите газове. Същият мотор задвижваше едно точило и един високоскоростен свредел.

С машините муджахидините поправяха оръжията си и понякога ги приспособяваха за изпълнение на нови, по-различни задачи. Това най-вече се отнасяше до минохвъргачките. След самолетите и танковете най-ефективното бойно оръжие в Афганистан беше руската 82-милиметрова минохвъргачка. Партизаните купуваха минохвъргачки, крадяха ги или ги пленяваха в ръкопашна битка, често с цената на човешки живот. После ги обръщаха срещу руснаците, които ги бяха внесли в страната, за да я завладеят. Нашата работилница ги разглобяваше, сглобяваше, а после ги опаковаше в натрити с восък чували, за да се използват в бойните зони чак в Зарандж на запад и Кундуз на север.

Освен клещите за патрони, инструментите за огъване, мунициите и експлозивите, товарът на Кадер включваше нови части за калашниците, които той купи на пазара за оръжие в Пешавар. През 40-те години е създаден руският АК — „Автомат Калашникова“ — от Михаил Калашников в отговор на германските нововъведения във въоръжението. Към края на Втората световна война германските армейски генерали престъпват недвусмислените заповеди на фюрера и произвеждат автоматично бойно оръжие. Оръжейният конструктор, инженер Хуго Шмайзер, използвайки стара руска идея, разработва оръжие — късо, леко и изстрелващо трийсетте патрона в пълнителя със скорост повече от сто изстрела в минута. Хитлер толкова се впечатлява от преди забраненото от него оръжие, че го кръщава „Щурмгевер“, или „Щурмово оръжие“, и заповядва то незабавно да влезе в производство. Производството обаче е твърде ограничено и се появява твърде късно, за да повлияе на усилията на нацистите да спечелят войната. „Щурмовото оръжие“ на Шмайзер — така или иначе — определя тенденцията за всички щурмови пушки до края на века.

АК-47 на Калашников, най-влиятелното и най-широко произвежданото от новите бойни оръжия, работи, като отвежда част от барутните газове, произвеждани от патрона, в цилиндър над цевта. Газът изтласква бутало, което връща затвора върху пружината му и извежда ударника за следващ изстрел. Автоматът тежи около пет килограма, побира трийсет патрона в извит метален пълнител и изстрелва 7.62-милиметровите куршуми с около 715 м/сек в над 300-метров ефективен обсег. В режим на автоматичен огън изстрелва повече от сто патрона в минута и над четирийсет — при единична стрелба.

Оръжието си има своите ограничения, които скоро научих от бойците — муджахидини. Ниската скорост в дулото на тежкия 7.62-милиметров патрон определя параболична траектория, която изисква сложно прицелване за поразяване на мишена, отстояща на триста и повече метра. При стрелба припламването от дулото на калашника, особено от новата серия 74, е толкова ярко, че нощем ослепява стрелеца и често издава позицията му. Цевта бързо се пренагрява и пари в ръцете. Понякога патронът толкова се нагрява в патронника, че избухва в лицето. Това обясняваше защо толкова много бойци по време на бойните операции държаха автомата надалече от тялото или над главите си.

Въпреки всичко оръжието работеше идеално след пълно потапяне във вода, кал или сняг и оставаше една от най-ефикасните и надеждни машини за убиване, създавани някога. През първите четири десетилетия от разработването му са произведени петдесет милиона — повече от всяко друго огнестрелно оръжие в човешката история — и всички варианти на автомат „Калашников“ стават предпочитано бойно оръжие на революционери, обикновени войници, наемници и гангстери по целия воюващ свят.

Оригиналният АК-47 е произведен от закалена и валцована стомана. АК-47 (образец от 1974 г.), създаден през 70-те, е направен от щамповани метални части. Някои от по-старите афгански бойци не признаваха това оръжие с по-малки 5.45-милиметрови патрони и оранжев пластмасов пълнител и предпочитаха солидността на по-тежкия АК-47. Някои от по-младите избираха модела 74 и отхвърляха тежкото оръжие като антика. Моделите, които използваха, бяха произведени в Египет, Сирия, Русия и Китай. Въпреки че по същество бяха идентични, муджахидините предпочитаха едно или друго производство и търговията с оръжия, дори и в рамките на един и същ отряд, беше енергична и непрестанна.

Работилниците на Кадер поправяха и ремонтираха калашници от всички серии и ги преправяха според нуждите. Те бяха безкрайни. Афганците бяха ненаситни в желанието си да опознават оръжията и да придобиват нови умения с тях. Това не беше маниакално или брутално любопитство. В земята, нападана от Александър Велики, хуните, саките, скитите, монголите, могулите, сафавидите, британците, и руснаците, наред с много други, просто беше необходимо да знаеш как се борави с оръжие. Дори когато не се обучаваха в работилниците или не помагаха в работата, там мъжете се събираха да пият чай, сварен на спиртници, да пушат цигари и да разговарят за близките си.

Два месеца работех с тях всеки ден. Топях олово и други метали в малката пещ. Помагах да събираме подпалки и носех вода от извора в подножието на близката клисура. Тътрейки се през тънкия сняг, копаех нови тоалетни и внимателно запечатвах и прикривах тези, които се бяха напълнили. Струговах нови части и претопявах спираловидните метални стружки. Сутрин се грижех за конете, прибрани в друга пещера по-надолу в планината. Когато беше мой ред да доя козите, избивах маслото от млякото и помагах да печем хляб-наан. Ако някой мъж имаше нужда да се погрижат за раната, драскотината или навехнатия му глезен, аз вадех аптечката и се залавях да го лекувам.

Научих припевите на няколко песни и вечер, след като загасяхме огньовете и се скупчехме да се топлим, пеех тихо с мъжете. Слушах историите, които те разказваха шепнешком в тъмното, и Халед, Махмуд и Назир ми превеждаха. Всеки ден, когато те се молеха, и аз мълчаливо коленичех с тях. А нощем, увит в дишащия и хъркащия пашкул на техния сън с миризма на войници — мирис на дим от дърва, оръжейна смазка, евтин сапун с аромат на сандалово дърво, пикня, лайна, пот, просмукала мокрия шаяк, немити човешки коси и конски косми, мехлем и омекотител за седла, ким и кориандър, ментов прах за зъби, чай, тютюн и още какво ли не — сънувах с тях дома и сърцата, които копнеехме да видим отново.

После, когато измина и вторият месец и последните оръжия най-сетне бяха поправени и видоизменени, а припасите, които донесохме — почти привършили, Кадербай заповяда да се подготвим за дългия поход към дома. Той смяташе да се отклони на запад по-далече от границата с Пакистан, към Кандахар, за да закара коне на семейството си. След това с походни мешки и леки оръжия щяхме да се придвижваме нощем, докато стигнем сигурността на пакистанската граница.

— Конете са почти натоварени — докладвах му, щом приготвих багажа си. — Халед и Назир ще се качат тук, когато всичко е готово. Казаха ми да ти предам.

Намирахме се на плоския връх на едно възвишение, от който се разкриваше внушителна гледка към долините и по-нататък — към пустинната равнина, простряла се от подножието на планините чак до Кандахар в хоризонта. Както никога, гъстите мъгли и снегът се бяха вдигнали и можехме да съзерцаваме цялата обширна панорама. На изток от нас се бяха струпали гъсти черни облаци, а студеният въздух бе влажен от дъжда и снега, който носеха. Но за момент скованите ни от студ погледи стигаха чак до края на света и се губеха в красотата му.

— През ноември 1878 година — същия месец, в който поехме на тази мисия — британците проникнали през прохода Кибер. Започнала втората война на Афганистан срещу тях — каза Кадер, без да обръща внимание на съобщението ми или може би отговаряйки му по свой начин. Той се загледа в кълбящите се мъгли на хоризонта — дима от огньовете на далечния Кандахар.

Знаех, че блещукането и пръските на хоризонта можеше да означават избухнали ракети, изстреляни по града на бойците, живели някога там като учители и търговци. Заради войната срещу руските нашественици те се бяха превърнали в дяволи в изгнание и обсипваха с огнен дъжд собствените си домове, магазини и училища.

— А после през прохода Кибер дошъл един от най-страховитите, храбри и безмилостни воини в цялата история на британското владичество — продължи Кадер. — Казвал се Робъртс, лорд Фредерик Робъртс. Той превзел Кабул и наложил безмилостен военен режим. За един ден осемдесет и седем афгански войници намерили смъртта си, обесени на градския площад. Сгради и пазари били разрушени, села — изгорени, стотици афганци — убити. През юни един афгански принц на име Аюб Хан обявил джихад за прогонване на британците. Тръгнал от Херат с десет хиляди войници. Той е мой праотец, от моя род. Във войската, която събрал, също имало мнозина от моя род.

Той спря да говори и хвърли поглед към мен. Златистите му очи светеха под сребристосивите вежди. Устните му бяха толкова здраво стиснати, че бяха побелели по краищата. Уверил се, може би, че го слушам, той отново се загледа в димящия хоризонт и заговори.

— Британският офицер, управляващ Кандахар по онова време, — мъж на име Бъроуз, бил на шейсет и три години, на колкото съм сега аз. Той тръгнал от града с хиляда и петстотин души, британски и индийски войници, и се срещнал с принц Аюб на едно място, наречено Майванд. То се вижда оттук, където седим сега, когато времето е достатъчно хубаво. В битката и двете войски използвали оръдия и избили стотици мъже. Когато се изправяли един срещу друг, войниците стреляли толкова отблизо, че куршумите пронизвали едно тяло и се забивали в следващото. Британците загубили половината си бойци, афганците — две хиляди и петстотин души. Но победили и англичаните били принудени да се оттеглят в Кандахар. Принц Аюб начаса обсадил града.

Беше студено и мразовито на ветровитото възвишение, въпреки необикновено ясното Слънце. Усещах как ръцете и краката ми се вдървяват, копнеех да се изправя и да се разкърша, но не исках да го безпокоя. Вместо това запалих две цигари и му подадох едната. Той я пое, вдигна благодарно вежди, дръпна силно два пъти и чак тогава продължи.

— Лорд Робъртс… знаеш ли, Лин, моят първи учител, моят скъп мистър Макензи, все повтаряше: „Чичо ти Бобс“ — и аз започнах да го повтарям, да му подражавам. После, един ден ми каза, че фразата се отнасяла до същия лорд Фредерик Робъртс, защото, разбираш ли, той убивал моите сънародници със стотици, а бил толкова мил към войниците си, че го наричали „Чичо Бобс“. Казвали, че щом той е начело, всичко щяло да е наред — „Чичо ти Бобс“. След като го научих, никога повече не го произнесох, никога. И нещо твърде странно: моят скъп мистър Макензи беше внук на войник от армията на лорд Робъртс. Дядо му и моите роднини са се били едни срещу други във втората британска война срещу Афганистан. Затова мистър Макензи бе така запленен от историята на моята страна и имаше такива познания за войните. Благодаря на Аллах, аз наистина го имах за приятел и за свой учител, а все още имаше живи мъже, носещи бойни белези от войната, убила неговия и моя дядо.

Кадер отново замлъкна. Двамата се вслушахме във вятъра и усетихме първите бодежи на новия сняг, който той носеше. Беше мразовит полъх, идещ отдалечен Бамиян, който влачеше снега, скрежа и ледения въздух от всички планини чак до Кандахар.

— И така, лорд Робъртс дошъл от Кабул с десетхилядна войска, за да освободи Кандахар от обсадата. Две трети от войниците му били индийци и добри бойци. Робъртс ги превел от Кабул до Кандахар, три хиляди мили, за двайсет и два дни. Много повече от пропътуваното от нас, от мен и теб разстояние от Чаман дотук — а ти знаеш, че то ни отне цял месец с добри коне и помощ от селата по пътя. А те вървели през мразовитите снежни планини към знойната пустиня и после, двайсет дни след като започнал този небивал проход през ада, се били във велика битка с войската на принц Аюб Хан и го победили. Робъртс спасил британците в града и от този ден нататък, дори и след като станал фелдмаршал на войската на Британската империя, се прочул завинаги като Робъртс от Кандахар.

— Убили ли са принц Аюб?

— Не. Той избягал. После британците сложили на трона на Афганистан близкия му роднина Абдул Рахман Хан. Абдул Рахман Хан, също мой праотец, управлявал страната с такава необикновена мъдрост, че британците нямали реална власт в Афганистан. Положението било съвсем същото като преди — преди великият войник и велик убиец „Чичо ти Бобс“ да проникне през прохода Кибер, за да воюва. Но най-важното в тази история, сега, когато седим тук и гледаме пожарищата на горящия град, е, че Кандахар е ключът към Афганистан. Кабул е сърцето, ала Кандахар е душата на тази държава и този, който владее Кандахар, владее Афганистан. Когато руснаците бъдат принудени да напуснат моя град, те ще загубят войната. Не и преди това.

— Мразя всичко това — въздъхнах, уверен за себе си, че новата война няма да промени нищо, че войните всъщност не могат да променят нищо. „Мирът нанася най-дълбоките рани“ — помислих си. И си спомних, че смятах тази фраза за хитроумна и си я бях отбелязал да я използвам в разговори. Спомням си всичко през онзи ден. Спомням си всяка дума и всички онези глупави, суетни, непредпазливи мисли, сякаш съдбата чак сега ме е зашлевила с тях по лицето. — Мразя всичко това и се радвам, че днес си тръгваме.

— Кои са приятелите ти тук? — попита ме той. Въпросът ме изненада и не можех да разгадая какво цели. Той видя озадачението ми и явно развеселен, ме попита отново. — От всички, с които се запозна тук, в тази планина, кои са ти приятели?

— Ами, Халед, очевидно, и Назир…

— Значи Назир вече ти е приятел?

— Да — разсмях се. — Приятел ми е. И Ахмед Заде ми допада. И Махмуд Мелбааф, иранецът. И Сюлейман го бива, и Джалалаад, много щуро хлапе е… И Зафер Расул, земеделецът.

Щом изброих имената, Кадер кимна, но понеже не каза нищо, се почувствах длъжен да продължа.

— Всички са добри хора, мисля. Всички тук. Но тези… тези са мъжете, с които се разбирам най-добре. За това ли ме питаш?

— Коя е любимата ти задача тук? — смени той темата бързо и неочаквано подобно на своя приятел Абдул Гани.

— Любимата ми… Много е смахнато, никога не съм подозирал, че ще го кажа, но мисля, че любимата ми работа е грижата за конете.

Той се усмихна и усмивката забълбука в смях. Бях убеден, не зная защо, че той мисли за онази нощ, когато влязох в лагера, увиснал на врата на коня си.

— Добре, де — ухилих се. — Не съм най-добрият ездач на света.

Той избухна в още по-силен смях.

— Но наистина започнаха да ми липсват, когато пристигнахме тук и ти нареди да настаним конете по-надолу в планината. Странно, някак си свикнах с присъствието им и то неизменно ме караше да се чувствам добре — да отида да ги видя, да ги изчеткам, да ги нахраня.

— Разбирам — промълви той, четейки по погледа ми. — Кажи ми, когато другите се молят и ти коленичиш с тях… Виждал съм те понякога как коленичиш отзад, не много близо… Какво шепнеш? Молитви ли?

— Аз… всъщност не казвам нищо — намръщих се. Запалих още две цигари — не защото имах нужда, а заради топлинката им и това, че ни разсейваха.

— Какво мислиш тогава, щом не говориш? — попита той, пое втората цигара и хвърли угарката на предишната.

— Не бих го нарекъл молитви. Не ги смятам за молитви. Мисля най-вече за хората. Мисля за майка си… и за дъщеря си. Мисля за Абдула… и за Прабакер — разказвал съм ти за него, за починалия ми приятел. Спомням си за приятелите, за хората, които обичам.

— Мислиш за майка си. А за баща си?

Произнесох го бързо, може би прекалено бързо, и усетих как той се взира в мен, а секундите се нижат.

— Жив ли е баща ти, Лин?

— Мисля, че да. Но… но не мога да бъда сигурен. А и така, или иначе не ме интересува.

— Баща ти трябва да те интересува — заяви той и отново извърна очи. Толкова снизходително ми се стори тогава това смъмряне — той не знаеше нищо за баща ми, нито за отношенията ми с него. Така бях затънал в обиди, нови и стари, че не долових болката в гласа му. Тогава не осъзнах, както осъзнавам сега, че и той беше един изгнаник и говореше за собствения си баща.

— Ти си ми повече баща от него — казах и въпреки че наистина го чувствах и му разкривах сърцето си, думите прозвучаха ядовито, почти злобно.

— Не говори така! — сряза ме той с гневен поглед. Никога досега не бе проявявал гняв в мое присъствие, затова внезапният му плам ме накара да трепна неволно. Изражението му мигом омекна и той положи длан на рамото ми. — А сънищата ти? Какво сънуваш тук?

— Сънища ли?

— Да. Разкажи ми за сънищата си.

— Не сънувам много — отвърнах, като се мъчех да си спомня. — Знаеш ли, странно, дълго време сънувах кошмари — кажи — речи откакто избягах от затвора. Но откакто съм тук — горе — не знам дали заради разредения въздух, или защото съм капнал от умора и премръзнал от студ, като си легна, или може би просто заради тревогата от войната — не сънувам кошмари. Тук не. Всъщност дори сънувах и няколко хубави сънища.

— Разказвай.

Не исках да разказвам — бях сънувал Карла.

— Просто… щастливи сънища за любовта.

— Хубаво — измърмори той, кимна няколко пъти и пусна рамото ми. Изглеждаше доволен от моя отговор, но изразът му бе унил, почти печален. — И аз сънувах тук. Сънувах Пророка. Знаеш ли, ние, мюсюлманите, не бива да казваме на никого, ако сънуваме Пророка. Това е много хубаво, прекрасно е и е често срещано сред правоверните, но ни е забранено да разказваме какво сме сънували.

— Защо? — попитах, тръпнейки от студа.

— Защото ни е строго забранено да описваме лицето на Пророка или да говорим за него като някого, когото виждат. Това е желанието на самия Пророк — никой мъж или жена да не го обожава и да откъсва своята обич от Господа. Затова не съществуват изображения на Пророка — няма рисунки, няма портрети, няма статуи. Но аз наистина го сънувах. Значи не съм много добър мюсюлманин, нали? След като ти разказвам съня си. Той вървеше пеша нанякъде. Аз яздех зад него — на съвършен, прекрасен бял кон, и въпреки че не виждах лицето му, знаех, че е той. Затова слязох от коня и му го дадох. И очите ми непрекъснато бяха сведени в знак на почит. Но най-накрая вдигнах поглед и го видях как язди към залязващото Слънце. Това беше сънят ми.

Изглеждаше спокоен, но го познавах достатъчно добре, за да забележа умората, затулила очите му. Но имаше и още нещо — нещо толкова ново и странно, че ми отне време да разбера какво е: страх. Абдел Кадер Хан се страхуваше и усетих как в отговор по собствената ми кожа полазиха тръпки. Беше необикновено. До този миг аз наистина вярвах, че Кадербай не се бои от нищо. Изплашен и разстроен, реших да сменя темата.

— Кадерджи, знам, че сменям темата, но можеш ли да ми отговориш на един въпрос? Мислех за нещо, което ти каза преди време. Ти каза, че животът, съзнанието и всичко останало идва от светлината, родена от Големия взрив. Дали твърдиш, че светлината е Бог?

— Не — отвърна той и онази внезапна потиснатост и уплахата изчезнаха от чертите му, прогонени от изражение, в което виждах само обичлива усмивка. — Не мисля, че светлината е Бог. Мисля, че не е грешно и е разумно да се каже, че светлината е езикът на Бога. Светлината може би е начинът, по който Бог разговаря с Вселената и с нас.

Поздравих се за успешната смяна на темата и настроението. Станах. Затропах с крака и започнах да се пляскам по бедрата, за да раздвижа кръвта. Кадер също стана и поехме по краткия обратен път към лагера, като духахме на ръцете си, за да ги стоплим.

— Като говорим за светлина, ето тази светлина е странна — изпухтях. — Слънцето грее, но лъчите му са студени. В тях няма топлина и се чувстваш в безизходица между студеното Слънце и още по-студените сенки.

— „Заседнали в преплетени проблясъци…“ — издекламира Кадер и аз така бързо извърнах глава, че вратът ме заболя.

— Какво каза?

— Това беше цитат — отвърна бавно. Усещаше колко е важно за мен.

— Стих от едно стихотворение.

Извадих портфейла си от джоба, бръкнах вътре и извадих сгънатия лист. Беше толкова измачкан и изтъркан, че когато го разтворих, сгъвките бяха започнали да се разкъсват. Стихотворението на Карла — онова, което бях преписал от дневника й преди две години, когато отидох в апартамента й с Тарик през Нощта на дивите кучета. Оттогава го носех с мен. В затвора „Артър Роуд“ полицаите ми взеха листа и го скъсаха на парчета. Когато Викрам ме откупи, аз го възстанових по памет и го носех със себе си всеки ден, навсякъде, където отида. Стихотворението на Карла.

— Това стихотворение… — възкликнах развълнувано и му поднесох опърпания, плющящ на вятъра лист. — То е написано от една жена. Жена на име Карла Сааранен. Жената, която ти изпрати при Гуптаджи с Назир да… да ме измъкне оттам. Поразен съм, че го знаеш. Невероятно.

— Не, Лин — отвърна той безстрастно. — Стихотворението е написано от един суфи-поет на име Садик Хан. Знам стиховете му наизуст, много от тях. Той е любимият ми поет. И любимият поет на Карла.

Тези думи смразиха сърцето ми като лед.

— Любимият поет на Карла?

— Убеден съм, че да.

— А доколко добре… доколко добре познаваш Карла?

— Познавам я много добре.

— Мислех… мислех, че си се запознал с нея, когато ме изкара от заведението на Гупта. Тя каза… Тоест, аз мислех, че тя каза, че тогава се е запознала с теб.

— Не, Лин, това не е вярно. Познавам Карла от години. Тя работи за мен. Или поне работи за Абдул Гани, а Гани работи за мен. Но тя трябва да ти го е казала, нали? Не го ли знаеше? Много съм изненадан. Сигурен бях, че Карла ти е говорила за мен. Аз, разбира се, съм й говорил за теб, много пъти.

Мислите ми бяха като ревящите самолети, чийто грохот се носеше над нас в черния пролом: само шум и черни страхове. Какво ми каза Карла след битката с холерната епидемия, докато лежахме заедно и се борехме със съня? „Летях със самолет и срещнах един бизнесмен, индийски бизнесмен, и животът ми се промени завинаги…“ Дали е бил Абдул Гани? За него ли ми говореше? Защо не я разпитах по-подробно за работата й? Защо не ми е казала? И какво вършеше за Абдул Гани?

— Какво върши тя за теб… за Абдул?

— Много неща. Тя притежава много умения.

— Знам за уменията й! — изръмжах му сърдито. — Какво върши за теб?

— Наред с другите неща — заговори Кадер бавно и отмерено, — тя намира полезни и даровити чужденци като теб. Намира хора, които могат да работят за нас, когато имаме нужда.

— Какво? — ахнах и думата всъщност не беше въпрос. Усещах как парчета от мен, замръзнали парчета от лицето и сърцето ми падат и се разбиват наоколо ми.

Той отново заговори, но аз бързо го пресякох:

— Да не би да ми казваш, че Карла ме е вербувала… за теб!

— Да, вербува те. И много се радвам, че успя.

Изведнъж студът проникна вътре в мен, потече във вените ми, а очите ми станаха ледени. Кадер продължаваше да върви, но щом забеляза, че не помръдвам, спря и той. Когато се обърна, все още се усмихваше. В този миг дойде Халед Ансари и шумно плесна с ръце.

— Кадер! Лин! — поздрави ни той с тъжната си усмивка, която бях обикнал. — Взех решение. Доста размишлявах, Кадерджи, точно както ми каза, но реших да остана. Поне за известно време. Хабиб снощи е бил тук. Постовите са го видели. Правил е толкова ненормални неща — онова, което е вършел с руските пленници и дори с някои от афганските пленници тук, на пътя за Кандахар, през последните няколко седмици са… големи гадости, а аз трудно се впечатлявам от такива неща. Толкова е ужасно, че хората смятат да предприемат нещо. Много са стреснати и смятат да го застрелят на място. Говорят си как ще го погнат като див звяр. Трябва да… Трябва да се опитам да му помогна някак. Ще остана, ще се опитам да го намеря, ще се помъча да го убедя да се върне с мен в Пакистан. Затова… тази вечер тръгвайте без мен, а аз… аз ще ви настигна след няколко седмици. Ами… ами това е, май. Това… това дойдох да ви кажа.

След тази кратка реч настана ледено мълчание. Гледах Кадер и чаках да заговори. Бях разгневен и уплашен, странно уплашен — от онзи арктически ужас, който само любовта може да вдъхне. Кадер ме гледаше в очите и четеше мислите ми. Халед поглеждаше ту единия, ту другия, объркан и смутен.

— Ами нощта, когато се срещнах с теб и Абдула? — попитах през зъби, стиснати от студа и от още по-студения страх, който ме разкъсваше като спазъм.

— Забравяш — отвърна Кадер малко по-строго. Лицето му беше мрачно и решително, също като моето. Тогава така и не ми мина през ум, че и той се чувстваше измамен и предаден. Бях забравил за Карачи и полицейските проверки. Бях забравил, че имаше предател в собственото му обкръжение, някой негов близък, който се бе опитал да прати в плен или на смърт него, мен и останалите. Не ми мина през ум, че мрачното му безстрастие може да е нещо по-различно от жестоко пренебрежение към чувствата ми. — Ти си срещнал Абдула много преди нощта, в която се запознахме. Срещнал си го в храма на Стоящите Баба, нали? Онази нощ той беше там, за да пази Карла. Тя не те познаваше добре. Не беше сигурна в теб, не знаеше дали може да ти се довери на непознато за нея място. Искаше там да има някой, който би могъл да й помогне, ако намеренията ти към нея не са почтени.

— Той е бил неин бодигард… — измърморих, а мислех: „Тя не ми се е доверявала“…

— Да, Лин, беше, и то добър. Доколкото разбрах, онази вечер е имало някакво буйство. Абдула се е намесил, за да я спаси — а може би, за да спаси и теб. Вярно ли е? Такава беше работата на Абдула: да пази хората за мен. Затова го изпратих да те проследи, когато племенникът ми Тарик дойде да живее при теб в жопадпати. И още през първата нощ той ти помогна да прогониш дивите кучета, не е ли вярно? И през цялото време, докато Тарик беше при теб, Абдула беше близо до теб и до Тарик, точно както му наредих.

Не го слушах. Мислите ми бяха сърдити стрели, които свистяха назад, към едно време и едно място много по-рано. Търсех Карла — онази Карла, която познавах и обичах, но всеки миг с нея започна да издава тайните и лъжите си. Спомних си първата ни среща, първата секунда, как тя протегна ръка да ме спре, за да не попадна под автобуса. Аз бях на булевард „Артър Бъндър“, на ъгъла с „Козуей“, недалеч от Къща за гости „Индия“. В сърцето на туристическия квартал. Дали не е причаквала там чужденци като мен, дали не е търсела полезни хора, които ще могат да работят за Кадер, когато той се нуждае от тях? Да, разбира се. Самият аз бях вършил същото в известен смисъл, докато живеех в бордея. Шляех се на същото място и търсех чужденци, току-що слезли от самолета, които искаха да сменят пари или да си купят чарас.

Назир дойде при нас, следван на няколко крачки от Ахмед Заде. Те застанаха до Кадербай и Халед, насреща ми. Назир се навъси и огледа небето от юг на север — изчисляваше колко минути остават, докато ни връхлети снежната буря. Бяхме стегнали и два пъти проверили багажа за обратния път и той нямаше търпение да потегли.

— А помощта ти за моята клиника? — попитах. Гадеше ми се и знаех, че ако раздалеча колене и отпусна крака, ще рухна. Кадер не отговори и аз повторих въпроса. — Ами клиниката? Защо ми помагаше за клиниката? Това част от твоя план ли беше? От този план?

Леден вятър духна над широкото плато и всички ние потръпнахме и залитнахме, когато с всичка сила блъсна дрехите и лицата ни. Небето бързо притъмня, мръсносива облачна вълна заля планините и се срути върху далечната равнина и сияещия умиращ град.

— Там ти свърши добра — работа — отвърна той.

— Не те питах за това.

— Не мисля, че сега е моментът да говорим за тези неща, Лин.

— Точно сега е — не отстъпвах аз.

— Има неща, които няма да разбереш — заяви той, сякаш го беше обмислял много пъти.

— Просто ми кажи.

— Много добре. Всички лекарства, които донесохме в този лагер, всички антибиотици и пеницилин за войната са доставени от прокажените на Ранджит. Трябваше да разбера дали ще са безопасни за употреба тук.

— О, Господи… — изстенах.

— Затова се възползвах от възможността, от странния факт, че ти, чужденец, без никакви семейни връзки или връзки с посолството, основа клиника в собствения ми бордей. Възползвах се от този шанс да изпробвам медикаментите върху хората от жопадпати. Трябваше да съм сигурен, нали разбираш, преди да ги донеса тук.

— За Бога, Кадер! — изревах.

— Трябваше да бъда.

— Само шибан маниак би постъпил така!

— Не го приемай толкова навътре, Лин! — кресна ми Халед. Останалите, застанали от двете страни на Кадер, се напрегнаха, сякаш се страхуваха, че ще го нападна. — Държиш се крайно неуместно, човече!

— Аз съм се държал неуместно! — изломотих. Усещах как зъбите ми тракат и се борех да накарам вкочанените ми крайници да ме слушат. — Аз съм се държал неуместно, еби му майката! Той използва хората от бордея за опитни зайчета и лабораторни мишки, или майната му там, за да си изпробва антибиотиците… и използва мен, за да ги излъжа, защото те ми вярват… а аз съм се бил държал неуместно!

— Никой не пострада! — кресна ми Халед. — Всички лекарства бяха добри и ти свърши добра работа. Хората оздравяваха.

— Трябва да се приберем на топло и то веднага, и там да разговаряме за това — намеси се бързо Ахмед Заде с надеждата да ни умилостиви. — Кадер, трябва да изчакаш този сняг да се разнесе и тогава да тръгнеш. Да влезем вътре.

— Ти трябва да разбереш — заяви твърдо Кадер, без да го удостои с внимание. — Това бе военно решение — двайсет изложени на риск живота срещу спасяването на хиляда, и хиляда изложени на риск, за да се спасят милион. Трябва да ми повярваш, ние знаехме, че лекарствата са добри. Шансът прокажените на Ранджит да те снабдят с нечисти лекарства беше много малък. Когато ти ги дадохме, бяхме почти напълно уверени, че са безопасни.

— Разкажи ми за Сапна. — Ето, изказах го открито, моя най-съкровен страх, свързан с него и моята близост с него. — И това ли беше твое дело?

— Аз не съм Сапна. Но отговорността за извършените от него убийства наистина ляга върху мен. Сапна убиваше заради мен — за тази кауза. И ако искаш да знаеш истината — аз наистина имах полза от кървавите му дела. Заради Сапна, заради неговото съществуване и заради страха от него и защото се заклех да го намеря и да го спра, политиците и полицията ми позволиха да докарам пушки и други оръжия от Бомбай през Карачи и Кета тук, за тази война. Кръвта, пролята от Сапна, наистина смаза нашите колелета. И пак бих го направил. Пак бих използвал убийствата, извършени от Сапна, и бих извършил и още убийства със собствените си ръце, ако това ще помогне на нашата кауза. Ние имаме кауза, Лин, всички ние, които сме тук. Ние се борим и живеем, и сигурно ще умрем за тази кауза. Ако спечелим тази борба, ние ще променим цялата история, вовеки, от този миг и от това място, и с тези битки. Това е нашата кауза — да променим целия свят. Каква е твоята кауза? Каква е твоята кауза, Лин?

Толкова бях премръзнал, когато първите снежинки се завъртяха около нас, че треперех, тресях се и не можех да спра да тракам със зъби.

— Ами… ами мадам Жу… когато Карла ме накара да се престоря на американец. Твоя идея ли беше? Твой ли беше планът?

— Не. Карла води своя лична война с Жу и си имаше собствени основания. Но аз одобрих плана й да те използва, за да измъкне приятелката си от Двореца. Исках да те видя дали ще се справиш. Още тогава си мислех, че един ден ти ще си моят американец в Афганистан. И ти се справи добре, Лин. Малцина могат да се справят толкова добре срещу Жу в собствения й Дворец.

— Още едно нещо за последно, Кадер — заекнах. — Когато попаднах в затвора… Ти имаше ли нещо общо с това?

Настана тежко мълчание, смъртоносното, задъхано мълчание, което попива в паметта по-дълбоко и от най-острия звук.

— Не — отвърна той най-сетне. — Но истината е, че аз можех да те измъкна оттам още след първата седмица, ако решах. Разбрах почти веднага. И да ти помогна беше в моята власт, но не ти помогнах. Можех, но не го направих.

Погледнах Назир и Ахмед Заде. Те ме гледаха спокойно. Погледът ми се плъзна към Халед Ансари. Той се взря в очите ми с болезнена, сърдита и дръзка гримаса, която изпъна цялото му лице към назъбения белег, който го разрязваше.

Всички те знаеха. Всички знаеха, че Кадер ме е оставил вътре. Но в това нямаше нищо лошо. Кадер не ми дължеше нищо. Не той ме беше вкарал там. Не беше длъжен да ме изкара. А той в края на краищата ме изкара — изкара ме от затвора и наистина ми спаси живота. Просто бях понесъл толкова много бой и други хора бяха пребивани заради мен, когато се опитвах да му пратя вест по тях… и дори и да бяхме успели, да му бяхме предали вестта, Кадер нямаше да предприеме нищо и щеше да ме остави там, докато се подготви за действие. Просто всичките ми надежди бяха толкова напразни, толкова безсмислени. А когато докажеш на човек колко напразни са били надеждите му, колко напразно се е надявал, ти убиваш сияйното и доверчивото в него, онова, което иска да бъде обичано.

— Искал си да се увериш, че… че ще ти бъда… толкова благодарен. И затова… затова си ме зарязал там, така ли?

— Не, Лин. Просто не ти провървя, такъв ти беше късметът по онова време. Имах уговорка с мадам Жу. Тя ни помагаше да се срещаме с политиците и ни осигуряваше услугите на един от пакистанските генерали. Той беше… неин… познат. В действителност той бе специален клиент на Карла. Тя първа го доведе, същия този пакистански генерал, при мадам Жу. И това бе връзка от решаващо значение. Той беше изключително важен за моя план. А тя, мадам Жу, ти беше толкова сърдита, че нищо, освен затвор не би я удовлетворило. Искаше да те убият вътре. Веднага щом приключих с моите дела, още на първия ден, пратих твоя приятел Викрам за теб. Трябва да ми повярваш, когато ти казвам, че никога не съм искал да ти причиня болка. Аз те харесвам. Аз…

Той млъкна внезапно, защото се хванах за кобура на кръста ми. Халед, Ахмед и Назир веднага се напрегнаха и вдигнаха ръце, но бяха твърде далеч, за да ме достигнат само с един скок, и го знаеха.

— Кадер, ако сега не се обърнеш и си тръгнеш, кълна се пред Господа, пред Бога се кълна, че ще направя нещо, което ще ни довърши и двамата. Не ми пука какво ще се случи с мен, стига само никога повече да не ми се налага да те гледам, да разговарям с теб, да те слушам.

Назир пристъпи бавно, почти небрежно, застана пред Кадер и го закри с тялото си.

— Кълна се пред Господа, Кадер. В момента изобщо не ми пука дали ще живея, или ще умра.

— Но сега тръгваме за Чаман, когато снегът се разчисти — отвърна Кадер и тогава за пръв и единствен път чух гласът му да трепне.

— Не се шегувам. Няма да тръгна с теб. Оставам тук. Сам ще тръгна. Или пък ще остана тук. Няма значение. Просто… се разкарай… от очите ми! Стомахът ми се обръща, като те погледна!

Той не помръдна от мястото си. Усещах напора на желанието да извадя пистолета и да го застрелям — желание, което ме заливаше с горещи, трескави вълни на погнуса и ярост.

— Ето какво трябва да знаеш — проговори той най-сетне. — Каквито и злини да съм сторил, сторил съм ги заради правилни подбуди. Никога не съм ти причинил по-голямо зло от онова, което мислех, че ще понесеш. И е редно да знаеш, трябва да го знаеш, че винаги съм те имал за приятел и за свой любим син.

— А ти знай това — отвърнах му, а снегът се трупаше по косата и раменете ми. — Мразя те от дън душа, Кадер. Цялата ти мъдрост всъщност се свежда само до това, не е ли така? Да вдъхваш омраза в хората. Попита ме каква е моята кауза. Единствената ми кауза е собствената ми свобода. И точно сега това означава да се освободя от теб, завинаги.

Лицето му бе вцепенено от студ. Снегът валеше по мустаците и брадата му и беше невъзможно да разгадаеш изражението му. Но златистите му очи светеха през белезникавата мъгла и все още бяха изпълнени с предишната обич. А после той се обърна и тръгна. И другите тръгнаха с него, а аз останах сам в бурята, стиснал кобура в замръзналата си разтреперана длан. Разкопчах го, извадих „Стечкина“ и щракнах бързо и сръчно с петлето, точно както той ме бе учил. — Стисках го, насочен към земята.

Минутите минаваха — убийствените минути, когато можех да се втурна след него и да го убия, а после и себе си. После се опитах да пусна пистолета, но той не искаше да падне от вдървените ми вледенени пръсти. Опитах се да го освободя с лявата си ръка, но пръстите ми бяха толкова схванати, че се отказах. И в белия вихър, в който се бе превърнал моят свят, аз вдигнах ръце към белия дъжд, както някога, под топлия дъжд в селото на Прабакер. И бях съвсем сам.

Когато се изкатерих върху стената на затвора преди толкова много години, все едно бях изкатерил стената на края на света. Когато се плъзнах надолу към свободата, изгубих целия си познат свят и цялата обич в него. В Бомбай се бях опитал несъзнателно да си създам нов свят на обич, подобен на изгубения, който дори би могъл да го замени. Кадер беше моят баща. Прабакер и Абдула — братята ми, Карла — любимата ми. И после, един по един, изгубих всички. Отново бях загубил целия свят.

Една ясна мисъл дойде при мен неканена и нахлу в ума ми като издекламиран стих от стихотворение. Разбрах защо Халед Ансари бе така твърдо решен да помогне на Хабиб. Внезапно съвършено и ясно разбрах какво всъщност се опитваше да направи той. „Той се опитва да се спаси“ — произнесох и го повторих неведнъж, усещах как изтръпналите ми устни треперят, произнасяйки думите, но ги чувах в ума си. И щом си го помислих и казах, разбрах, че не мразех нито Кадер, нито Карла. Разбрах, че не можех да ги намразя.

Не знам защо сърцето ми се обърна така внезапно и така напълно.

Може би заради пистолета в ръката ми — властта, която той ми даваше да отнемам живот или да го пощадя, и инстинктите от дълбините на природата ми, които ми попречиха да стрелям. Може би заради това, че изгубих Кадербай. Защото докато той се отдалечаваше от мен, аз усещах с кръвта си — кръвта, чийто мирис надушвах в гъстия бял въздух, кръвта, чийто вкус изпълваше устата ми — че всичко е свършено. Каквато и да бе причината, промяната ме заля отвътре като мусон — и не остави нито следа от развихрената смъртоносна омраза, която ме изпълваше само преди мигове.

Все още бях гневен, че бях отдал толкова много синовна обич на Кадер и че душата ми, пряко волята на съзнанието ми, бе молила за обичта му. Гневях се, защото той беше решил, че може да ме употреби, да ме използва като средство да постигне целите си. И бях разярен, че ми бе отнел единственото в целия ми живот — работата ми като лекар на бордея, която можеше да ме спаси, поне в моите мисли, макар и никъде другаде, и да уравновеси донякъде всички извършени от мен неправди. Дори и това малко добро бе омърсено и осквернено. Гневът в мен бе тежък и твърд като базалтова плоча и знаех, че ще са нужни години, за да се стопи, но не можех да ги мразя.

Те ме бяха лъгали, бяха ме предали и оставиха разкъсани белези там, където преди бе моето доверие. Вече не ги харесвах, не ги уважавах, не им се възхищавах, но продължавах да ги обичам. Нямах друг избор. Разбирах го ясно там, изправен сред бялата пустош. Не можеш да убиеш любовта. Дори и с омраза не можеш да я убиеш. Можеш да убиеш влюбването, обичта, дори прелестта. Можеш да убиеш всички тях или да ги обездвижиш в плътно оловно разкаяние, но самата любов не можеш да убиеш. Любовта е пламенното търсене на истина, различна от твоята, и изпиташ ли я веднъж, искрено и всеотдайно, любовта е вечна. Всеки акт на любов, всеки миг на разтвореното сърце е част от вселенското добро, част от Бога, или от онова, което наричаме Бог, и тя никога не може да умре.

По-късно, когато снегът се поразнесе, аз стоях малко встрани от Халед и гледах как Кадербай, Назир и хората им потеглят от лагера с конете. Великият Хан, мафиотският дон, моят баща седеше с изправен гръб на седлото. Държеше знамето, увито около копието, и нито веднъж не погледна назад.

Решението ми да се разделя с Кадербай и да остана с Халед и другите в лагера увеличи грозящата ме опасност. Без Хана бях много по-уязвим, отколкото в неговата компания. Докато го гледах как си тръгва, бе разумно да предположа, че няма да успея да се върна в Пакистан. Дори си го казах: „Няма да успея… Няма да успея…“

Но чувството, което ме изпълваше, докато гледах как господарят Абдел Кадер Хан пое по поглъщащия светлината сняг, не беше страх. Приемах съдбата си и дори я приветствах. „Най-сетне ще получа онова, което заслужавам“ — помислих си и тази мисъл някак си ме пречисти. Онова, което ме изпълваше, не беше страх, а надеждата, че той ще продължи да живее. Беше свършено завинаги и никога повече не исках да го видя. Но докато го гледах как слиза в долината на белите сенки, аз се надявах той да живее. Молех се нищо да не го застрашава. Моята скръб по него се изливаше в молитвите ми и аз го обичах. Обичах го.

ТРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Мъжете воюват заради печалби и заради принципи, но се бият заради земята и жените. Рано или късно останалите задължаващи каузи и причини се давят в кръв и губят смисъл. Рано или късно смъртта и оцеляването задръстват сетивата. Рано или късно оцеляването става единствената логика, а смъртта — единствените глас и зрение. А после, когато най-добрите приятели умират с викове, а добри хора, подлудени от ярост и болка, губят разсъдъка си в кървавата яма, когато цялата честност, справедливост и красота на света се разкъсат заедно с ръцете, краката и главите на братя, синове и бащи — тогава онова, което кара мъжете да продължават да се бият, да умират и да продължават да умират, година след година, е волята да пазиш земята и жените.

Разбираш това, когато ги слушаш в часовете, преди да влязат в битка. Те говорят за дома, говорят за жените, които обичат. Разбираш, че е така и когато ги гледаш как умират. Ако в последните си мигове умиращият е на земята, той протяга ръка да стисне шепа пръст. Ако може, вдига глава, за да погледне планината, долината, равнината. Ако е далече от дома, той ще мисли и ще говори за него. Ще говори за своето село или за родното си градче, или за града, където е израснал. Когато дойде краят, е важна земята. В последния си миг той няма да крещи за каузи. В последния миг той ще шепне или ще извика името на сестрата, на дъщерята, на любимата, на майката, дори и когато изговаря името на своя Бог. Краят е огледално отражение на началото. Накрая остават една жена и един град.

Три дни след като Кадербай напусна лагера, три дни след като го бях гледал как си тръгва от нас в пресния бял сняг, стражите на южния лагерен пост, откъм Кандахар, се развикаха, че се приближават някакви мъже. Втурнахме се към южния край и видяхме група от силуети — може би две-три човешки фигури — да се катерят по стръмния хълм. Неколцина извадиха биноклите и ги насочиха в тази посока. Различих един мъж, който пълзеше нагоре по хълма на колене и влачеше две тела по земята. След като го поогледах, разпознах мощните рамене, кривите крака и характерните сиво-сини работни дрехи. Подадох бинокъла на Халед Ансари, прескочих ръба и хукнах надолу.

— Назир е! — провикнах се. — Мисли, че е Назир!

Бях сред първите, които го пресрещнаха. Беше забил лице в снега и дишаше тежко. Краката му ритаха в снега и търсеха опора, а ръцете му стискаха дрехите, увити около гърлата на двама мъже. Беше ги влачил по гръб, по един в ръка. Невъзможно беше да се досетим от колко далече идва, но явно беше изминал много път, повечето — по нанагорнище. Мъжът, когото Назир влачеше в лявата си ръка, по-близкият до мен, беше Ахмед Заде. Той беше жив, но явно тежко ранен. Другият беше Абдел Кадер Хан. Той беше мъртъв.

Трима души се борихме с пръстите на Назир, докато ги откопчим от дрехите. Назир беше толкова изтощен и премръзнал, че не можеше да говори. Устата му се отваряше и затваряше, но вместо глас от гърлото му излизаше продължително и накъсано грачене. Двама мъже го хванаха за раменете и го понесоха към лагера. Аз разтворих Кадеровите дрехи на гърдите с надеждата да го съживя, но щом притиснах длан до тялото му, усетих, че кожата му е леденостудена и твърда. Беше мъртъв от много часове, може би повече от ден. Тялото се беше вкочанило. Ръцете и краката бяха поогънати в лактите и коленете, а дланите — извити като ноктести лапи. Лицето му обаче бе ведро и чисто под тънкия снежен саван. Очите и устата му бяха затворени, сякаш потънали в спокоен сън. Беше толкова нежен в смъртта си, че сърцето ми отказваше да повярва, че го няма.

Когато Халед Ансари разтресе рамото ми, аз сякаш се сепнах от сън, макар да бях наясно, че съм бил буден през цялото време, откакто постовите ни предупредиха за пръв път. Бях коленичил в снега до тялото на Кадер, притиснал красивата му глава до гърдите си, но нямах спомен кога съм го направил. Ахмед Заде го нямаше. Мъжете го бяха довлекли в лагера. Двамата с Халед и Махмуд подхванахме тялото на Кадер и го донесохме в голямата пещера.

Присъединих се към групата от трима души, които се занимаваха с Ахмед Заде. Дрехите на алжиреца бяха напоени със замръзнала кръв под гърдите. Разрязахме ги парче по парче и точно когато стигнахме до тежките, разкъсани кървави рани по ожулената му кожа, той отвори очи и ни погледна.

— Ранен съм… — каза на френски, после на арабски и на английски.

— Да, приятелю — отвърнах и го погледнах в очите. Опитах се да му се усмихна, но устните ми бяха изтръпнали. Убеден съм, че това не можа да го утеши.

Раните бяха поне три, но нямаше как да сме сигурни. Коремът му бе силно раздран, може би от шрапнел на снаряд. Доколкото преценявах, металното парче вероятно бе вътре в него, забито в гръбнака му. Още рани зееха по бедрата и слабините му. Беше загубил толкова много кръв, че разкъсаната плът около тях беше сбръчкана и посивяла. Дори не можех да си представя какви са уврежданията на стомаха и другите вътрешни органи. Миризмата на урина и други отпадъци и секрети беше силна. Цяло чудо беше, че толкова дълго е останал жив. Но часовникът цъкаше — оставаха му часове или дори минути живот и не можех да му помогна с нищо.

— Много ли е зле?

— Да, приятелю — отвърнах и не издържах, гласът ми секна. — Нищо не мога да направя.

Сега ми се иска да не бях го казал. Сред стотиците неща, които ми се иска никога да не съм казвал и вършил в проклетия си живот, този малък изблик на честност е най-горе, в началото на списъка. Не бях осъзнал колко силно го е крепяла надеждата, че ще го спасят. И тогава, щом произнесох тези думи, го видях как пропадна в черното езеро. Той целият пребледня и мъничкото усилие воля, което поддържаше кожата му изопната, рухна в малки безсилни тръпки от челюстта до коленете. Исках да му бия инжекция морфин, но знаех, че той умира пред очите ми и не можех да се принудя да пусна ръката му.

Погледът му се проясни и той огледа стените на пещерата, сякаш ги виждаше за пръв път. Махмуд и Халед стояха от едната му страна. Аз коленичих от другата. Той се вгледа в лицата ни. Очите му изскачаха от орбитите от страх — в отчаяния ужас на човек, който знае, че съдбата го е изоставила и смъртта вече е вътре в него, набъбва, разраства се и запълва жизненото му пространство. В последвалите седмици и години опознах този поглед твърде добре. Тогава обаче за мен той беше нов и усетих как кожата на главата ми настръхва от страх, не по-малък от неговия.

— Можеше да са магарета — изхъхри той.

— Какво?

— Кадер можеше да вземе магарета. Казах му го още в началото. Ти ме чу. Всички ме чухте.

— Да, приятелю.

— Магарета… за тази работа. Израсъл съм в планините. Познавам планините.

— Да, приятелю.

— Трябваше да са магарета.

— Да — повторих. Не знаех какво да кажа.

— Но той, Кадер Хан, беше твърде горд. Искаше да почувства… мига… завръщащият се герой… за своите. Искаше да им закара коне… толкова хубави коне.

Заде млъкна и захъхри сподавено, разтресен от няколко пристъпа, и главата му клюмна върху потръпващите гърди. Струйка тъмна течност, кръв и жлъчка, се проточи от носа и от ъгълчето на устата му. Той явно не я забеляза.

— И само заради това поехме към Пакистан в погрешна посока. За да закараме конете на неговите хора, тръгнахме на смърт.

Той затвори очи, стенейки от болка, но после бързо ги отвори.

— Ако не бяха те… щяхме да поемем на изток, към границата, направо към границата. Заради… заради гордостта му, разбирате ли?

Вдигнах глава и се спогледахме с Халед и Махмуд. Халед се взря в очите ми, но после бързо се извърна и впери поглед в умиращия си приятел. Махмуд не вдигна глава; и двамата кимнахме — жест, толкова неуловим, че наблюдател не би забелязал, но и двамата разбирахме какво признаваме и за какво се договаряме с това кимване. Вярно беше. Гордостта бе докарала този голям човек до края му. И макар че за друг би изглеждало странно, едва тогава, когато проумях гордостта в неговата гибел, аз наистина приех, че Кадербай вече го няма, и почувствах празнината, зейнала след смъртта му.

Ахмед продължи да говори. Той ни каза името на селото си и ни обясни как да стигнем до него от най-близкия голям град. Разказа ни за майка си и баща си, за сестрите и братята си. Искаше да им съобщим, че докато е умирал, е мислел за тях. И да, този храбър и засмян алжирец, който вечно сякаш търсеше някой приятел сред тълпа непознати, наистина умря с майчината си обич на уста. И заедно с последния му дъх се отрони и името на Бога.

Докато Ахмед умираше, не смеехме да помръднем и бяхме премръзнали до кости. Други мъже се заеха да почистят тялото му, както изискваха обредите на мюсюлманското погребение. Тримата с Халед и Махмуд отидохме при Назир. Той не беше ранен, но беше така смазан от изтощение, че в съня си приличаше на човек, изпаднал в кома. Устата му зееше, а под полупритворените му клепки се виждаше бялото на очите. Беше се стоплил и се съвземаше от изпитанията. Оставихме го и огледахме тялото на нашия мъртъв Хан.

Един-единствен куршум бе пронизал Кадер под ребрата и явно бе стигнал сърцето. Изходна рана нямаше, но лявата страна на гърдите му беше посиняла и цялата в съсирена кръв. През онези години куршумите, с които стреляше руският АК-47, бяха с кух връх. Задният край на стоманената сърцевина беше по-тежък и го караше да се върти и премята. Куршумът не просто пронизваше тялото, а разкъсваше всичко по пътя си. Международното право е забранило подобен тип муниции, но почти всички афганци, убити в битка, носеха ужасните рани от именно тези жестоки куршуми. Нашият Хан — също. Куршумът беше разкъсал тялото му отвътре. От зеещата рана с разпокъсани краища през гърдите му тръгваше линия от отоци, която завършваше със синьо-черен лотос над сърцето му.

Знаехме, че Назир би искал сам да приготви тялото на Кадербай за погребение, затова увихме Хана в одеяла и го положихме в плитка яма, издълбана в снега до входа на пещерите. Тъкмо бяхме приключили, когато някакво бълбукащо, пърпорящо изсвирване ни накара да се изправим на крака. Спогледахме се, уплашени и объркани, и тогава яростен взрив разтресе земята под нас с оранжев проблясък и мръсносив дим. Снарядът беше паднал на повече от сто метра в далечния край на площадката, но въздухът наоколо се насити с миризма и дим. После избухна втори снаряд; и трети. Втурнахме се към входа на пещерата и се метнахме в гърчещия се октопод от мъже, стигнали там преди нас. Ръце, крака и глави се блъскаха, докато приклякахме ужасени, а минохвъргачките разравяха каменистата земя навън, все едно бе папиемаше.

След това беше тежко и всеки ден ставаше все по-тежко. Когато атаката отмина, претърсихме изровената площадка с почернели пунктири и кратери. Двама бяха убити. Единият беше Карим, мъжът, чиято счупена ръка шинирах, преди да стигнем лагера. Други двама бяха толкова тежко ранени, че несъмнено щяха да умрат. Много от припасите бяха унищожени и това се отнасяше най-вече до варелите с гориво за генератора и котлоните. Котлоните и лампите бяха изключително важни — на тях готвехме и се греехме. По-голямата част от горивото беше унищожена, както и всичките ни водни запаси. Заехме се да разчистим отломките. Аптечката ми беше обгорена и изкорубена от огъня. Събирахме оцелелите припаси в голямата пещера. Мъжете мълчаха. Бяха разтревожени и уплашени. Съвсем основателно.

Докато останалите бяха заети с това, аз се погрижих за ранените. Един беше изгубил ходилото си и част от крака под коляното. Във врата и ръката над лакътя му се бяха забили шрапнели. Той беше на осемнайсет. Беше дошъл в отряда заедно с по-големия си брат, шест месеца преди да пристигнем. Убили брат му по време на нападение над руски преден пост, близо до Кандахар. Момчето умираше. Извадих късовете метал от тялото му с дълги пинсети от неръждаема стомана и чифт дълги клещи, които отмъкнах от комплекта с инструменти на монтьора.

Не можех да направя нищо съществено за откъснатия крак. Почистих раната и се опитах да извадя колкото се може повече парчета от костта с клещите. От писъците му по кожата ми изби мазна пот, освен че треперех при всеки повей на ледения вятър. Направих няколко шева в разкъсаната плът, там, където имаше чиста, здрава кожа, която да ги крепи, но нямаше как да зашия цялата рана. Една дебела кост се подаваше от месото. Хрумна ми да взема трион и да отрежа стърчащата дълга кост, за да остане гладко чуканче, но не знаех дали е нужно точно това. Не знаех дали няма да влоша още повече положението. Не знаех… а когато не знаеш какво правиш, не издържаш на писъците, които предизвикваш. Най-накрая посипах раната с антибиотична пудра и я превързах с незалепваща марля.

Вторият ранен беше с взривено лице и гърло. Очите му бяха унищожени, носът и устата му вече ги нямаше. Приличаше донякъде на прокажените на Ранджит, но раните му бяха толкова сурови и кървави, а зъбите така разбити, че в сравнение с него Ранджит беше само леко обезобразен. Извадих парчета метал от очите, темето и гърлото му. Раните на гърлото бяха тежки и въпреки че той дишаше сравнително равномерно, очаквах състоянието му да се влоши. След като го превързах, и на двамата бих пеницилин и по една ампула морфин.

Най-голямата ми грижа бяха кръвта и нуждата от кръвопреливане на ранените. Нито един от муджахидините, когото бях питал през последните седмици, не знаеше собствената си кръвна група, нито пък на другите. Бе невъзможно да разбера кой на кого можеше да даде кръв и да изградя банка от донори. Тъй като моята собствена кръвна група беше нулева и съм универсален донор, тялото ми беше единственият източник на кръв за кръвопреливания и бях ходещата кръвна банка на целия боен отряд.

В типичния случай един донор дава половин литър кръв на сеанс. В тялото се съдържат около шест литра и кръвта, изгубена при даряване, възлиза на по-малко от една десета от количеството в тялото. Прелях по малко повече от половин литър на всеки от ранените, използвайки интравенозните системи, донесени от Кадер с контрабандния товар. Докато забивах във вените си и във вените на ранените иглите, които не държаха в запечатани пакети, а в отворени контейнери, се зачудих дали системите са доставени от Ранджит и неговите прокажени. За кръвопреливанията дадох почти двайсет процента от кръвта си — твърде много. Виеше ми се свят и леко ми се гадеше, но не бях сигурен дали това са реални симптоми, или просто страхът ми погаждаше номера. Знаех, че за известно време няма да мога да давам кръв и безнадеждността на положението — и моето, и тяхното — смазваше гърдите ми в болезнени спазми.

Работата беше мръсна и страшна, а аз нямах подготовката да я върша. Курсът по първа помощ, който бях завършил на младини, беше подробен, но не включваше раните, получени в битка, а лекарската ми работа в бордея не ми помагаше особено в планините. Разчитах на инстинкта си — същия инстинкт да помагам и лекувам, който ме караше да спасявам предозиралите с хероин наркомани в моя град преди цял един живот. Разбира се, до голяма степен това се дължеше на тайното желание аз самият да получа помощ, да бъда спасен и изцелен — също както Халед искаше да помогне на свирепия Хабиб. Въпреки че не беше много и не беше достатъчно, друго нямах. Затова правех каквото мога, като се мъчех да не повърна, да не се разплача и да не покажа, че ме е страх, а после измивах ръцете си в снега.

Когато Назир се възстанови достатъчно, той настоя да погребем Абдел Кадер Хан, като спазим най-строго обреда. Извърши го, преди да е хапнал и един залък и да е изпил чаша вода. Наблюдавах как Халед, Махмуд и Назир се пречистват и се молят заедно, а после подготвят тялото на Кадербай за погребение. Бяло-зеленото му знаме се беше изгубило, но един от муджахидините даде за саван собственото си знаме. На прост бял фон беше изписана фразата:

„Ла илла хе илл’Алла

Няма друг бог, освен Бо“

Махмуд Мелбааф, иранецът, който беше с нас от онова пътуване с такси в Карачи, извършваше служението с такава нежност, преданост и обич, че погледът ми отново и отново се връщаше към спокойното му силно лице, докато той се трудеше и се молеше. Не би могъл да е по-нежен и по-милосърден дори ако погребваше собственото си дете; от тези мигове по време на погребението аз започнах да го ценя високо като приятел.

В края на церемонията улових погледа на Назир и мигом сведох очи към замръзналата земя под краката ми. Той тънеше, в пустинята на скръбта и срама. Бе живял, за да закриля Кадер Хан и да му служи. Но Ханът бе мъртъв, а той беше жив. И още по-лошо, дори не беше ранен. Животът му, самото му съществуване на света за него бяха предателство. Всеки удар на сърцето беше ново предателство. Скръбта и умората така го смазваха, че се разболя сериозно. Изглеждаше отслабнал с десетина килограма. Бузите му бяха хлътнали, а очите потънали в черни корита. Устните му бяха напукани и се белеха. Дланите и ходилата му ме тревожеха. Бях ги прегледал и знаех, че цветът и топлината им не са се възстановили напълно. Мислех, че може би са измръзнали, докато е пълзял през снега.

Всъщност той имаше задача, която даваше цел на живота му, макар и да не го осмисляше. Кадербай му беше оставил последни наставления, последен дълг, който трябваше да изпълни, ако умре по време на мисията. Беше назовал един човек и бе заповядал на Назир да го убие. Назир дори и тогава се подчини на заповедта, като просто живя достатъчно дълго, че да го осъществи. Само това го крепеше и целият му живот се бе свил до тази отчаяна идея фикс. Но тогава аз още не го знаех и в мразовитите дни след погребението на Кадер, превърнали се в мразовити седмици, непрекъснато се тревожех за разума на суровия верен афганец.

Смъртта на Кадер промени Халед Ансари по-незабележимо, но не по-малко дълбоко. Докато мнозина от нас, потресени, тъпо и равнодушно вършеха обичайните неща, Халед стана по-буден и още по-енергичен. Докато аз често се унасях в зашеметени, скръбни, горчиво-сладки размисли за човека, когото обичахме и загубихме, Халед почти всеки ден се заемаше с нови задачи и не се отпускаше. Ветеран от няколко войни, той пое от Кадербай ролята на съветник на муджахидинския командир Сюлейман Шахбади. Във всички разисквания, палестинецът проявяваше почти церемониална дълбочина, неуморност и благоразумие. Тези качества не бяха нови за него — той винаги е бил суров и пламенен човек, но след смъртта на Кадер в него се събудиха надежда и воля за победа, каквито не бях виждал преди. Той се молеше. От деня, в който погребахме Хана, Халед винаги първи призоваваше мъжете за молитва и последен отлепяше колене от вледенения камък.

Сюлейман Шахбади, най-старият афганец, останал в групата — заедно с ранените бяхме общо двайсет — беше бивш водач, или кандеедар, на няколко села близо до Газни, на две трети от пътя за Кабул. Беше на петдесет и две години, ветеран с петгодишно участие във войната. Имаше опит във всякакви битки — от обсада през партизански престрелки до решителни щурмове. Ахмад Шах Масуд, неофициалният водач на всенародната война срещу руснаците, лично бе възложил на Сюлейман да сформира южните военни части около Кандахар. Всички мъже в нашия етнически еклектичен отряд изпитваха такава възхита и благоговение към Масуд, че не би било пресилено да я наречем и любов. И тъй като Сюлейман бе упълномощен пряко от Масуд, мъжете се отнасяха към него със същата почит и уважение.

Когато Назир оздравя достатъчно и беше в състояние да разкаже за случилото се, само три дни преди да го намерим в снега, Сюлейман Шахбади свика събрание. Беше нисък мъж със скръбно лице и големи ходила и длани. Седем бръчки, като бразди, прокарани от земеделец, пресичаха високото му чело. Плешивата му глава бе покрита със стегнат бял тюрбан. Тъмната прошарена брада беше оформена около устата и подрязана късо. Ушите му бяха леко заострени и белият тюрбан подчертаваше формата им. Този дяволит щрих заедно с широката уста намекваха за някогашен дързък и весел темперамент. Но там, в планината, най-въздействащата черта на лицето му бяха очите. Те бяха изпълнени с неописуема тъга — тъга, чиито сълзи бяха пресъхнали. Израз, който предизвикваше състраданието ни, ала ни пречеше да се сприятелим с него. Въпреки че бе мъдър, храбър и добър човек, тъгата му беше толкова дълбока, че никой не рискуваше да се докосне до нея.

Без четиримата постови около лагера и двамата ранени, останалите четиринайсет души се събрахме в пещерата да чуем разказа на Сюлейман. Беше студено — някъде около или под нулата — и ние насядахме плътно един до друг, за да се топлим.

Искаше ми се по време на дългото чакане в Кета да бях изучавал по-прилежно дари и пущу. На това събрание и на всички следващи мъжете говореха на тези два езика. Махмуд Мелбааф превеждаше на Халед от дари на арабски, а той на свой ред превеждаше от арабски на английски, като първо се навеждаше наляво да изслуша Махмуд, а после надясно, за да ми шепне. Процесът беше дълъг и бавен и аз бях смаян и засрамен от факта, че мъжете търпеливо изчакваха всичко да ми се преведе. Популярната европейска и американска карикатурна представа за афганците като кръвожадни диваци — описание, което безкрайно радваше самите афганци, когато го чуеха — се опровергаваше при всяка моя среща с тях. Лице в лице те бяха щедри, приветливи, честни и педантично учтиви към мен. На това първо събрание не казах нищо — както и на всички след него — но въпреки това мъжете ме приобщаваха към всяка дума, която споделяха помежду си.

Разказът на Назир за нападението, при което бе убит нашият Хан, ни разтревожи. Кадер бе потеглил от лагера към родното си село с двайсет и шест души и всички ездитни и товарни коне. Уж нищо не би трябвало да го застрашава по пътя. На втория ден от похода, когато до селото му оставало още едно денонощие път, те били принудени да спрат, както си мислели, за обичайното плащане на някой местен водач на клан.

На събранието се повдигнаха тежки въпроси за нашия побъркан водач Хабиб Абдур Рахман. През двата месеца, откакто ни беше напуснал, след като уби клетия безчувствен Сидики, Хабиб бе повел еднолична терористична война в новия за него район, планините Шар-и-Сафа. Беше изтезавал до смърт един руски офицер. По същия справедлив според неговите представи начин се беше отнесъл и с неколцина афгански войници и дори бойци муджахидини, според него недостатъчно предани на каузата. Ужасите на тези изтезания вдъхваха страх у всички в района. Твърдяха, че той е призрак, или дори Шейтан — самият велик Сатана, дошъл да разкъсва човешки тела и да сваля маските на човешките лица от черепите. Някогашният относително спокоен коридор между военните зони внезапно се бе превърнал в стълпотворение от сърдити и наплашени бойци и всички те се кълняха, че ще намерят и убият Хабиб-демона.

След като разбрал, че се намира в клопка, заложена за Хабиб, и че обкръжаващите го мъже са враждебно настроени към каузата му, Кадербай се опитал да си тръгне с мир. Дал четири коня налог и събрал хората си. Почти били излезли от вражата територия, когато първите изстрели проехтели в малкия каньон. Битката бушувала половин час. Когато свършила, Назир преброил осемнайсет трупа от колоната на Кадер. Някои били убити, след като вече били ранени — намерил ги с прерязани гърла. Назир и Ахмед Заде оцелели само защото били затрупани от коне и хора и изглеждали като мъртви.

Един кон, макар тежко ранен, оцелял след сблъсъка. Назир вдигнал животното и вързал на гърба му трупа на Кадер и умиращия Ахмед. Конят се влачил един ден и половината нощ през снега, а после се строполил и издъхнал на има-няма три километра от нашия лагер. Тогава Назир повлякъл и двете тела в снега, след което ние го намерихме. Нямаше представа какво се е случило с петимата липсващи от колоната. Мислеше, че може да са избягали, а може да са попаднали в плен. Едно беше сигурно — сред мъртвите врагове Назир бе забелязал униформи на афганската армия и ново руско оборудване.

Сюлейман и Халед Ансари смятаха, че обстрелът на позициите ни е свързан с битката, отнела живота на Абдел Кадер. Предполагаха, че афганска, войскова част се е прегрупирала и е проследила дирите на Кадер; или по сведения, изтръгнати от пленниците, е предприела атаката. Според Сюлейман щеше да има още атаки, но той се съмняваше, че ще предприемат директна атака. Подобно нападение би струвало живота на мнозина и можеше да се провали. Но ако руснаците подкрепяха афганските войски, можеше да очакваме нападения с хеликоптери веднага щом небето се поизбистри. При всички случаи щяхме да изгубим хора и в крайна сметка — вероятно и позицията си.

След много обсъждане на ограничените ни възможности Сюлейман реши да предприеме две контраатаки с нашите минохвъргачки. За тази цел имахме нужда от надеждни сведения за разположението на вражеските позиции и относителната им сила. Той започна да дава наставления за разузнавателна мисия на един млад, здрав номад от Хазарбуз на име Джалалаад, но изведнъж замря, вперил поглед във входа на пещерата. Всички се обърнахме и зяпнахме изненадано, щом съзряхме дрипавия силует на мъж в овалния светъл отвор на входа. Беше безумният Хабиб, Промъкнал се бе в лагера незабелязано за постовите — оставаше загадка как е успял в това начинание — и сега стоеше само на две крачки пред нас. Радвам се да кажа, че не бях единственият, който посегна към оръжието.

Халед се втурна напред с толкова широка и сърдечна усмивка, че аз възнегодувах, възнегодувах и срещу Хабиб за това, че я предизвика. Той въведе безумеца в пещерата и го настани до стреснатия Сюлейман. А после, съвършено спокойно и ясно, Хабиб заговори.

Бил огледал вражите позиции, каза той, и имал представа за силата им. Наблюдавал атаката с минохвъргачки над нашия лагер и се промъкнал към техните лагери толкова близо, че ги чул как обсъждат какво ще обядват. Можел да ни заведе до нови позиции, откъдето да обстреляме лагерите им и да ги избием. Онези, които не умрат веднага — той искаше това да е ясно — остават за него. Това беше цената, която предлагаше.

Мъжете започнаха да обсъждат предложението на Хабиб. Говореха открито пред него. Някои се тревожеха, че се оставяме в ръцете на същия луд, чиито чудовищни изтезания бяха довели войната в нашата пещера. Свързването с неговите злини щеше да ни донесе лош късмет, твърдяха те, беше безнравствено и води нещастие. Други се тревожеха, че щяхме да избием толкова много войници от редовната афганска армия.

Едно от привидно странните противоречия на войната беше, че афганци се биеха срещу афганци с — откровено нежелание и искрено съжаляваха за всяка смърт. В Афганистан съществуваше толкова дълга история на разделението, конфликтите между клановете и етническите различия, че никой, с изключение на Хабиб, не мразеше наистина афганците, биещи се на страната на руснаците. Истинската омраза — там, където изобщо я имаше — се пазеше за афганската версия на КГБ, известна като КХАД. Афганецът предател Наджибула, който впоследствие заграби властта и се самоназначи да управлява страната, оглавяваше тази омразна полицейска организация години наред и беше отговорен за много от прилаганите от нея жестоки мъчения. Нямаше боец от съпротивата, който не мечтаеше да метне въже на шията му и да го провеси във въздуха. Войниците и дори офицерите от афганската армия обаче бяха друго нещо — те бяха свои, мнозина от тях отслужваха задължителната си военна служба и изпълняваха дълга си, за да оцелеят. От друга страна, афганците на редовна военна служба често изпращаха жизненоважна информация за движението на руските войски и бомбардировките на муджахидините. Всъщност войната никога нямаше да бъде спечелена без тайната им помощ. А изненадващата атака с миномети от две позиции срещу афганската армия, потвърдени от Хабиб, щеше да струва живота на много афганци.

Продължителната дискусия завърши с решение да се бием. Положението ни бе оценено като толкова рисковано, че нямахме друг избор, освен да контраатакуваме и да прогоним врага от планината.

Планът беше добър и би трябвало да успее, но както много други неща в тази война, той донесе само хаос и смърт. Четирима постови останаха да пазят лагера. Аз също останах, за да се грижа за ранените. Четиринайсетте мъже от ударния отряд се разделиха на два екипа. Халед и Хабиб оглавиха първия, Сюлейман — втория. Следвайки указанията на Хабиб, те установиха минохвъргачките на километър от вражите лагери — разстояние, доста по-малко от максималния им обхват. Бомбардировката започна призори и продължи половин час. След навлизането в разрушените лагери, ударните отряди откриха осем афгански войници. Не всички от тях бяха мъртви. Хабиб се зае с оцелелите. Погнусени от онова, което се бяха съгласили да му дадат, нашите се върнаха в лагера с надеждата никога повече да не видят безумеца.

По-малко от час след завръщането им контраатака обсипа лагера ни с вой, свистене, гръм и експлозии. След края на нападението ние изпълзяхме от скривалищата си и чухме странно, вибриращо жужене. Халед стоеше на няколко метра от мен. Забелязах как страхът разкриви белязаното му лице. Той се втурна към тясното прикритие на пукнатините в скалните стени срещу пещерата. Крещеше и ми махаше да отида при него. Пристъпих и замръзнах на място — един руски хеликоптер се издигна като огромно чудовищно насекомо над ръба на площадката. Невъзможно е да се опише колко грамадни и хищни изглеждат тези машини, когато си под техен обстрел. Чудовището изпълва окото и съзнанието ти и за миг-два сякаш не съществува нищо друго на света, освен метала, грохота и ужаса.

В мига, в който се появи, хеликоптерът ни връхлетя като сокол плячката си. Две ракети раздраха въздуха и се устремиха към пещерите. Летяха с невероятна скорост, толкова бързо, че очите ми не бяха в състояние да ги проследят. Завъртях се и видях как едната се врязва в скалата над входа на комплекса от пещери и избухва в дъжд от пушек, пламъци, камъни и парчета метал. Веднага след нея в отвора влетя втората и избухна.

Ударната вълна, която ме блъсна, бе материална — все едно стоях на ръба на басейн и някой ме бутна с длани. Паднах по гръб и задавено се помъчих да поема въздух в изпразнените си дробове. Виждах входа на пещерите. Ранените бяха вътре. И други мъже се криеха там. Сред пламъците и черния дим те изскочиха и хукнаха и запълзяха навън. Единият беше пущунски търговец на име Алеф. Шегите и непочтителната му сатира, насочена към надутите мулли и местните политически фигури, го бяха направили любимец на Кадербай. Гърбът му беше разкъсан от тила до бедрата. Дрехите му горяха — пламтяха и пушеха около оголените и разкъсани меса на гърба. Костите на ханша и лопатката се виждаха как мърдат в отворената рана, докато пълзеше.

Той пищеше за помощ. Скръцнах със зъби и тъкмо понечих да се втурна към него, и хеликоптерът отново се появи. Задмина ни с рев и с огромна скорост описа два широки кръга над нас, като нападаше под нови ъгли, а после увисна с нагло и безстрашно равнодушие до ръба на платото — нашето досегашно убежище. Точно когато тръгнах напред, той изстреля още две ракети по пещерите, а после и още две. Залпът за миг освети цялата вътрешност на убежищата и търкалящото се огнено кълбо от пламъци и нажежени до бяло метални парчета стопи снега. Едно парче падна само на няколко педи от мен, заби се в снега, засъска и снегът около него закипя. Запълзях след Халед и се промуших в тънката цепнатина между скалите.

Затракаха картечници, разровиха земята и разкъсаха телата на ранените. После чух друг по-различен звук от стрелба и разбрах, че някой от нашите стреля по хеликоптера. Беше звук от ПК, една от нашите руски картечници, открила ответен огън. Последва го втори продължителен залп от друга ПК — чун-чун-чун-чун. Двама наши обстрелваха хеликоптера. Моят единствен порив беше да се скрия от безмилостната машина-убиец, но те не само не се криеха от чудовището, а дори го предизвикваха и привличаха огъня му към себе си.

Някъде зад мен се разнесе вик и една граната, устремена към хеликоптера, изсвири покрай скривалището ми в скалата. Беше я изстрелял някой от нашите, от АК-47. Тя не уцели машината, както и следващите две гранати, но насрещният огън, който нашите откриха, убеди пилота да не рискува повече и да отлети.

Нашите нададоха мощен вик: „Аллах ху Акбар! Аллах ху Акбар! Аллах ху Акбар!“ Двамата с Халед се измъкнахме от каменния клин и видяхме четирима души да тичат напред и да стрелят по хеликоптера. Тънка струя ръждивочерен пушек се издигна от едно място, около две трети по дължината на машината, докато тя се отдалечаваше от нас с металическия грохот на работещ на бесни обороти мотор.

Младежът, открил контраатаката, беше Джалалаад, номадът от Хазарбуз. Той подаде тежката картечница на приятел, грабна един АК-47 с двоен пълнител, облепен с тиксо, и хукна да търси вражи войници, които можеше да са пропълзели наблизо под прикритието на въртолета. Още двама младежи се втурнаха подире му, заподхлъзваха се и заподскачаха надолу по снежния хълм.

Претърсихме наоколо за оцелели. В началото на атаката бяхме двайсет души, включително двамата ранени. След края й бяхме останали единайсет — Джалалаад и двамата младежи, Джума и Ханиф, които тръгнаха с него да търсят афгански войници или руснаци в защитния ни периметър; Халед; Назир; един много млад боец на име Ала-уд-Дин; трима ранени; Сюлейман и аз. Бяхме загубили деветима — с един повече от афганските войници, които убихме при нашата атака.

Ранените бяха в тежко състояние. Единият беше толкова обгорял, че пръстите му се бяха слепнали като рачешки щипки, а лицето му не приличаше на човешко. Дишаше през дупка сред червената кожа на лицето си. Може би тази тръпнеща дупка на лицето му беше устата, но нямаше как да сме сигурни. Поемаше си дъх мъчно, със свистене, което затихваше и отслабваше все повече, докато го слушах. Бих му морфин и минах към следващия. Той беше земеделец от Газни на име Захер Расул, носеше ми зелен чай, докато четях книги или записвах нещо в дневника си. Добър, свитичък четирийсет и две годишен мъж — мъж на възраст в страна, в която средната продължителност на живота на мъжете е четирийсет и пет години. Ръката му беше откъсната от рамото. Същият снаряд, отсякъл ръката му, какъвто и да е бил той, бе разкъсал и тялото от гърдите до хълбока на дясната му страна. Нямаше как да разбера какви метални или каменни парчета можеше да са попаднали в рамото му. Той се молеше — повтаряше монотонно един зикр:

„Бог е велик,

Боже, прости ми,

Бог е милостив,

Боже, прости ми.“

Махмуд Мелбааф притискаше турникет към разкъсания остатък от рамото му. Щом го пусна, кръвта шурна на силни, топли тласъци и ни оплиска. Махмуд отново стегна турникета. Погледнах го в очите.

— Артерия — казах, смазан от предстоящата задача.

— Да. Под рамото. Видя ли?

— Да. Трябва да се зашие, да се притисне, нещо да се направи. Трябва да спрем кръвта. И без това вече е загубил твърде много.

Обгорелите, покрити с пепел останки на аптечката бяха подредени на парче брезент до коленете ми. Намерих хирургическа игла, ръждивите монтьорски клещи и копринен конец. Зъзнещ на заснежената земя и със схванати голи ръце, започнах да зашивам артерията и месото, и всичко, в отчаяно усилие да спра бликащата топла червена кръв. Конецът на няколко пъти се къса. Вкочанените ми пръсти трепереха. Мъжът беше в пълно съзнание и го болеше ужасно. Ту пищеше, ту виеше, но неизменно подхващаше отново молитвата.

Когато кимнах на Махмуд да пусне турникета, лицето ми плуваше в пот въпреки големия студ. През шевовете се процеждаше кръв. Изтичаше много по-бавно, но знаех, че в края на краищата това все пак ще го убие. Започнах да пъхам тампони от бинт в раната и да намотавам превръзка, но кървавите ръце на Махмуд сграбчиха китката ми. Вдигнах очи и видях, че Захер Разул е спрял да се моли и спрял да кърви. Беше мъртъв.

Дишах тежко — онова дишане, което носи повече вреда, отколкото полза. Внезапно осъзнах, че не съм хапнал нищо много часове наред и съм ужасно гладен. При тази мисъл — глад, храна — за пръв път ми се доповръща. Усетих как потната вълна на гаденето ме залива, и тръснах глава, за да я прогоня.

Когато отново се заехме с обгорения, открихме, че и той беше издъхнал. Завих бездиханното тяло с камуфлажен брезент. Последният ми поглед към почернялото му стопено лице без черти се превърна в благодарствена молитва. Една от мъчителните истини за военния медик е, че се моли някой да умре толкова жарко и толкова често, колкото се моли и някой да оживее. Третият ранен беше самият Махмуд Мелбааф. В гърба, врата и тила му се бяха забили малки сиво-черни парчета метал, по всяка вероятност и пластмаса. За щастие частиците от тази гореща материя бяха проникнали само в горните слоеве на кожата, като трески. И въпреки това ми отне цял час, докато го освободя от тях. Промих раните, натупах ги с антибиотична пудра и ги превързах, където можеше.

Прегледахме запасите и боеприпасите. В началото на атаката имахме две кози. Едната беше избягала и никога повече не я зърнахме. Открихме другата, свита в една сляпа ниша между две високи скални стени. Тя беше единствената ни храна. Брашното се беше превърнало в сажди, както и оризът, маслото гхи и захарта. Запасите от гориво бяха напълно привършили. Медицинските инструменти от неръждаема стомана бяха станали на безполезни буци метал. Прерових отломките и намерих антибиотици, дезинфектанти, мехлеми, бинтове, хирургически игли, конец, спринцовки и ампули с морфин. Имахме муниции и още лекарства и можехме да топим снега за вода, но липсата на храна беше много сериозна грижа.

Бяхме деветима. Сюлейман и Халед решиха, че трябва да напуснем лагера. В една друга планина, на около дванайсет часа пеш източно оттук, имаше пещера, която — надяваха се те — ще може да ни защити от атака. Руснаците несъмнено щяха да изпратят нов хеликоптер най-късно след няколко часа. Скоро щяха да ги последват и наземните сили.

— Всеки да напълни по две канчета с вода и по време на похода да ги държи под дрехите, до тялото си — преведе ми Халед заповедта на Сюлейман. — Вземаме оръжия, муниции, лекарства, одеяла, гориво, дърва и козата. Нищо друго.

Тръгнахме с празни стомаси и така беше още четири седмици, докато се криехме в новото скално убежище. Единият от младите приятели на Джалалаад, Ханиф, бил халал колач в селото си. Щом пристигнахме, заклахме, одрахме, изкормихме и насякохме козата. Запалихме огън с донесените от разрушения лагер дърва и малко спирт от една лампа. Изпекохме месото до последната хапка, освен краката на животното под ставата, които се смятаха за харам, или забранени за ядене от мюсюлманите. После грижливо изпеченото месо беше разделено на малки дневни дажби. Прибрахме печеното в импровизиран хладилник, изкопан в снега и леда. А после четири седмици гризахме сухото месо и се свивахме, докато се гърчехме от глад и копнеехме за още.

Месото от една коза поддържа живота на девет души цели четири седмици — това бе израз на нашата дисциплина и добронамерена подкрепа помежду ни. Много пъти се опитахме да се измъкнем от лагера и да стигнем до някой съседен кел, за да доставим още храна. Но всички местни села бяха окупирани от вражи войски и целият планински район бе обкръжен от патрули от афганистански войскови части, предвождани от руснаци. Към изтезанията на Хабиб се добавиха пораженията, които бяхме причинили на хеликоптера, и това бе вдъхнало яростна решителност на руснаците и афганските редови войници. При една от мисиите ни за храна нашите разузнавачи чули съобщение, проехтяло в близката долина. От мегафон, прикрепен върху военен джип, афганец ни описал на пущу като бандити и престъпници и съобщил, че са изпратили специален отряд да ни залови. Били обявили награди за главите ни. Нашите разузнавачи мислели да стрелят по колата, но после решили, че може да е капан, предназначен да ни изкара от скривалището. Оставили я да отмине, а думите на ловците отеквали в каменния каньон като воя на дебнещи вълци.

Очевидно подведени от невярна информация или може би следвайки дирите на кървавите екзекуции на Хабиб, руснаците от всички околни села съсредоточиха издирването в друг планински район, северно от нас. Докато се намирахме в нашата отдалечена пещера, изглежда бяхме в безопасност. И така, изчаквайки, затворени, прегладнели и изплашени, преживяхме четирите най-студени седмици от годината. Криехме се, промъквахме се сред сенките в дневните часове и се гушехме един до друг в тъмното — без светлина и топлина, всяка нощ. И бавно, леден час след леден час, острието на войната отсичаше мечтите и надеждите ни и накрая единственото, което ни остана в коравата и безутешна прегръдка на собствените ни ръце около треперещите ни тела, бе самотната воля да оцелеем.

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Не можех да приема загубата на Кадербай, моят имагинерен баща. Бях помогнал да го погребем, за Бога, със собствените си ръце. Но не скърбях и не жалех за него. В мен нямаше достатъчно истина, за да скърбя, защото сърцето ми не искаше да повярва, че е мъртъв. Твърде много го обичах — така ми се струваше през онази военна зима — че просто да го няма, да е мъртъв. Ако толкова много обич можеше да потъне в земята и да не проговори повече, да не се усмихне повече — значи обичта беше нищо. А аз не исках да вярвам в това. Сигурен съм, че някъде трябваше да съществува отплата, и продължавах да я очаквам. Тогава не знаех, както сега знам, че обичта е еднопосочна улица. Обичта, също като уважението, не е нещо, което получаваш, а нещо, което даваш. Но през онези тежки седмици аз не знаех това, не го мислех, извръщах се от празнотата в живота си, където преди имаше толкова обич и надежда, и отказвах да почувствам копнежа и загубата. Свивах се в мрачното прикритие на снега и мрачния камък. Дъвчех жилавите остатъци от козе месо. Всяка минута, наситена с глад и удари на сърцето, ме влачеше по-далеч от скръбта и от истината.

Разбира се, в края на краищата привършихме хранителните запаси и свикахме събрание да обсъдим възможностите. Джалалаад и по-младите афганци искаха да избягаме — да си пробием път с бой през вражите линии и да се изнесем към пустинния район на провинция Забул, близо до пакистанската граница. Сюлейман и Халед неохотно се съгласиха, че няма друга възможност, но искаха ясни разузнавателни данни за разположението на врага, преди да изберем къде да нападнем, за да направим пробив. За тази цел Сюлейман изпрати младия Ханиф на разузнавателна мисия, при която той щеше да опише широка дъга от югозапад на север и североизток от позициите ни. Той заповяда на младежа да се върне след двайсет и четири часа и да се движи само нощем.

Очаквахме Ханиф да се върне дълго, премръзнали и гладни. Пиехме вода, но това само отлагаше мъченията с няколко минути и след това огладнявахме още повече. Двайсет и четирите часа се разтегнаха до два дни и преминаха в трети, а от него нямаше ни вест, ни кост. На сутринта на третия ден приехме, че Ханиф е мъртъв или пленен. Джума, камилар от малък таджикски анклав в югоизточната част на Афганистан, близо до Иран, предложи да тръгне да го търси. Той беше мургав мъж с мършаво лице, нос като ястребов клюн и плътни чувствени устни. Беше близък с Ханиф и Джалалаад — с онази близост, която мъжете намират на война и в затвора против всичките си очаквания и която рядко изразяват с думи и жестове.

Таджикските камиларски кланове на Джума бяха традиционните съперници на народа Мохманд Хазарбуз, към който принадлежаха Ханиф и Джалалаад, в номадския превоз на стоки. Конкуренцията между групите бе станала по-напрегната след бързата модернизация на Афганистан. През 1920 г. един от всеки трима афганци е бил номад. Само две поколения по-късно, през 1970 г., номади са само два процента от населението. Въпреки че бяха съперници, войната бе накарала тримата младежи да си сътрудничат и да станат, неразделни приятели. Дружбата им беше укрепнала през скучните месеци на криене, вклинили се между бойните върхове, и бе изпитвана многократно в битки. Заедно те бяха унищожили с мини и гранати един руски танк. На кожен ремък на врата си всеки от тях носеше парченце метал, взето от танка за спомен.

Когато Джума обяви, че ще търси Ханиф, всички знаехме, че не можем да го спрем. С тежка въздишка Сюлейман се съгласи да го пусне. Джума отказа да изчака да се стъмни, метна пушка на рамо и незабавно изпълзя от лагера. Не беше ял от три дни също като нас, но усмивката, която отправи на Джалалаад, когато погледна през рамо за последен път, сияеше от сила и кураж. Гледахме го как тръгва, гледахме как неговата тънка, отдалечаваща се сянка пълзи по пясъчния часовник на снежните склонове под нас.

Гладът засилваше студа. Зимата беше дълга и тежка, в планините през ден валеше сняг. Температурите денем кръжаха около нулата, но от здрач до късно след зазоряване падаха до ледени и тракащи зъбни равнища под нулата. Ръцете и краката ми мръзнеха постоянно и ме боляха от студ. Кожата на лицето ми беше изсъхнала и напукана като краката на земеделците от селото на Прабакер. Пикаехме по ръцете си, за да се борим с леденото жило на студа, и това ни помагаше временно да възстановим чувствителността им. Бяхме обаче така премръзнали, че да се изпикаеш беше сериозен проблем. Първо, изпитвахме ужас от това въобще да разтворим дрехите си, а после идваше студът, след като се лишавахме от топлата течност. Загубата на тази топлина бързо смъкваше температурата на тялото, затова винаги отлагахме до последния момент.

Онази нощ Джума не се върна. В полунощ, будни от глада и страха, всички скочихме, когато нещо тихо изпращя в тъмното. Седем дула се прицелиха. После ахнахме, когато едно лице изплува сред сенките, много по-близо, отколкото очаквахме. Беше Хабиб.

— Какво правиш, братко? — попита го любезно Халед на урду. — Много ни уплаши.

— Те са тук — отговори Хабиб с разумен, спокоен глас, който сякаш идеше от друг разум или от друго място; все едно бе медиум и говореше в транс. Лицето му беше мръсно. Всички бяхме немити и брадясали, но мръсотията на Хабиб беше толкова отблъскваща и напластена, че се стреснахме. Като отрова, изливаща се от възпалена рана, нечистотиите се процеждаха през порите на кожата му като че някъде дълбоко отвътре. — Те са навсякъде, обкръжили са ви отвсякъде. И идват насам, за да ви хванат, да ви избият, когато дойдат — още утре или вдругиден. Скоро. Знаят къде сте. Ще ви избият всичките. Сега има само един начин да се измъкнете оттук.

— Ти как ни намери тук, братко? — попита Халед със същия спокоен глас.

Бях близо до вас. Не ме ли видяхте?

— Приятелите ми… — попита Джалалаад. — Джума и Ханиф… видя ли ги някъде?

Хабиб не отговори. Джалалаад повтори въпроса по-настоятелно.

— Видя ли ги? Бяха ли в руския лагер? Заловили ли са ги?

Вслушвахме се в тишината, натегнала от страха ни и от отровната миризма на разложена плът, просмукала се в Хабиб. Той като че медитираше или може би се вслушваше в нещо, което никой не чуваше.

— Кажи ми, бач-е-кака — попита кротко Сюлейман, наричайки го с познатата дума за „племенник“, — какво искаше да кажеш с това, че сега имало само един начин да излезем оттук?

— Те са навсякъде — отвърна Хабиб с лице, изкривено от зейналата уста и налудничавия поглед. Махмуд Мелбааф ми превеждаше, шепнейки ми в ухото. — Нямат достатъчно хора. Минирали са всички по-лесни пътеки, извеждащи от планината. На север, на изток, на запад, всичко е минирано. Само на югоизток е чисто, защото си мислят, че няма да се опитате да избягате оттам. Оставили са този път чист, за да могат да дойдат и да ви хванат.

— Не можем да тръгнем нататък — прошепна ми Махмуд, когато Хабиб млъкна внезапно. — Руснаците държат долината на югоизток оттук. Оттам минава техният път за Кандахар. Когато дойдат да ни хванат, ще дойдат оттам. Ако тръгнем нататък, всички ще умрем и те го знаят.

— Сега те са на югоизток. Но утре за един ден ще са от другата страна на планината, на северозапад — каза Хабиб. Гласът му беше все така спокоен и овладян, но лицето му беше злобен лик на гаргойл и контрастът изнервяше всички ни. — Само неколцина от тях ще останат тук утре. Само неколцина, докато останалите поставят последните мини по северозападните склонове, още призори. Ако се втурнете нататък, ако ги нападнете и ги преборите утре на югоизток, ще има само неколцина от тях. Можете да пробиете и да избягате. Но само утре.

— Колко общо са те? — попита Джалалаад.

— Шейсет и осем души. Имат минохвъргачки, ракети и шест тежки картечници. Прекалено много са, че да можете да се промъкнете покрай тях нощем.

— Но ти си успял — сопна се Джалалаад.

— Те не могат да ме видят — отвърна спокойно Хабиб. — Аз съм невидим за тях. Не могат да ме видят, докато не забия нож в гърлото им.

— Това е нелепо! — изсъска му Джалалаад. — Те са войници. И ти си войник. Щом ти можеш да се промъкнеш покрай тях, и ние можем.

— Вашите хора върнаха ли се? — попита го Хабиб, вперил за пръв път налудничавия си поглед в младия боец. Джалалаад отвори уста да каже нещо, но думите потънаха в малкото разбушувало се море на сърцето му. Той сведе поглед и поклати глава. — Ти можеш ли да влезеш в този лагер, без да те видят и чуят, като мен? Ако се опиташ да се промъкнеш покрай тях, ще умреш като приятелите си. Не можеш да се промъкнеш покрай тях. Аз мога, ала ти не можеш.

— Но мислиш, че можем да си пробием път с бой? — Халед му зададе въпроса тихо и кротко, но всички доловихме настойчивостта.

— Можете. Това е единственият начин. Обиколих навсякъде из планината, бях толкова близо до тях, че ги чувах как се чешат. Точно затова съм дошъл. Дойдох да ви кажа как да се спасите. Но моята помощ си има цена. Всички онези, които не убиете утре, оцелелите, ще са мои. Давате ми ги.

— Да, да — успокои го Сюлейман. — Хайде, бач-е-кака, кажи ни какво знаеш. Искаме да споделим знанията ти. Седни с нас и ни разкажи какво знаеш. Нямаме храна и затова не можем да те почерпим, извинявай.

— Храна има — прекъсна го Хабиб и ни посочи назад, към сенките в края на лагера. — Надушвам храна там.

Вярно беше — разложените останки от мъртвата коза, късовете, които бяха „харам“, лежаха на малка купчинка в кишавия сняг. Макар и да беше студено, дори в снега, парчетата сурово месо отдавна бяха започнали да гният. От толкова далече не можехме да ги подушим, но Хабиб явно можеше.

Забележката на лудия предизвика дълъг спор дали е право, или грешно от религиозна гледна точка да се яде храна, която е „харам“. Мъжете не бяха фанатици, що се отнася до вярата. Молеха се всеки ден, но не спазваха строго графика за трите молитви на шиитския ислям, нито петте молитви на сунитите. Те бяха истински вярващи, но не и открито религиозни. Въпреки това във военно време и пред лицето на застрашаващите ни големи опасности последната сила, която искаха да се обърне срещу тях, беше Господнята. Те бяха свещени воини, муджахидини — мъже, които вярваха, че ще се превърнат в мъченици в мига, в който загинат в битка, и че им е осигурено място в рая, където за тях ще се грижат прекрасни девици. Не искаха да се омърсят със забранени храни, когато бяха толкова близо до мъченическото възнасяне в рая. Всъщност това, че никой не беше обсъждал месото — харам за цял месец гладуване и още пет дни, в които не бяхме сложили нищо в уста, беше почит към вярата им.

От своя страна, аз признах на Махмуд Мелбааф, че през последните дни съм мислил почти непрекъснато за изхвърленото месо. Не бях мюсюлманин и на мен това месо не ми беше забранено, но живеех в такава близост с бойците през толкова много мъчителни седмици, че бях свързал съдбата си с тяхната. Никога не бих хапнал нещичко, докато те гладуваха. Исках да ям от месото, но само ако се съгласяха да го изядат с мен.

Сюлейман изказа решителното мнение по въпроса. Той напомни, че макар и наистина да е зло за един мюсюлманин да яде храна-харам, още по-голямо зло е да умре от глад, когато има харам за ядене. Мъжете решиха, че ще сготвим разложеното месо на супа, преди да се зазори, а после, подкрепени, щяхме да се възползваме от сведенията на Хабиб за вражите позиции, за да си пробием път с бой и да излезем от планините.

През дългите седмици на укриване и чакане без топлина и топла храна, ние се забавлявахме и подкрепяхме с разни истории. През тази последна нощ, след разказите на няколко души, отново дойде моят ред. Първият ми разказ, преди седмици, беше за бягството ми от затвора. Въпреки че бяха скандализирани от признанията ми, че съм гунаа, грешник, и съм лежал в затвора като престъпник, разказът ги развълнува и после ме разпитваха за много неща. Вторият ми разказ беше за Нощта на убийците — как тримата с Абдула и Викрам проследихме нигерийските килъри, как се бихме с тях и ги победихме, а после ги изгонихме от страната; как залових Маурицио — мъжа, виновен за всичко, и го пребих с юмруци; и как ми се искаше да го убия, но го бях пощадил, само за да съжаля за това, когато нападна Лиса Картър и принуди Ула да го убие.

И тази история беше посрещната много добре. Когато Махмуд Мелбааф се настани до мен, за да превежда третата ми история, се замислих какво ли би могло отново да завладее въодушевлението им. Съзнанието ми прегледа списъка си с герои. Бяха много, толкова много мъже и жени — като започнем от собствената ми майка, чиято смелост и жертвоготовност вдъхновяваше спомените ми. Но когато заговорих, изведнъж започнах да разказвам историята на Прабакер. Думите като отчаяна молитва се изливаха. Неканени. От сърцето ми.

Разказах им как Прабакер бе напуснал райското си село и отишъл в града още като дете; как се беше върнал като юноша с буйното улично момче Раджу и другите си приятели, за да отблъснат заплашващите ги престъпници — дакаити; как Рухмабай, майка му, бе вдъхнала кураж на селските мъже; как младият Раджу стрелял с револвера, пристъпвайки към онзи самохвалко, водачът на дакаитите, докато мъжът не паднал мъртъв; как Прабакер обичаше угощенията, танците и музиката; как беше спасил любимата си от холерната епидемия и се беше оженил за нея; и как беше издъхнал в болничното легло, обкръжен от нашата безутешна обич.

След като Махмуд преведе и последните ми думи, последва продължително мълчание. Мъжете мислеха върху разказа ми. Тъкмо когато се самоубеждавах, че и те са толкова трогнати от живота на малкия ми приятел, колкото бях аз, започнаха да ми задават въпроси.

— А колко кози имаха в онова село? — попита сериозно Сюлейман.

— Той иска да знае колко кози… — започна да превежда Махмуд.

— Разбрах, разбрах — усмихнах се аз. — Ами, доколкото мога да кажа, около осемдесет, може и сто да са били. Всяко домакинство имаше по две-три кози, но някои имаха и по шест, и по осем.

Тази информация предизвика малка дискусия с много ръкомахане, по-оживена и пристрастна от всички политически и религиозни дебати, възникващи понякога между мъжете.

— Какви бяха… тези кози… на цвят? — попита Джалалаад.

— Цветовете — обясни важно Махмуд. — Иска да знае какви са били тези кози на цвят.

— Ами… брей, сигурно са били кафяви и бели, и няколко черни.

— Големи ли бяха козите като тези в Иран? — преведе Махмуд въпроса на Сюлейман. — Или бяха кльощави като тия в Пакистан?

— Ами, горе-долу толкова големи… — посочих с ръце.

— Колко мляко даваха тези кози всеки ден? — попита Назир, увлечен в разговора пряко волята си.

— Ами… аз не разбирам много от кози…

— Опитай се — настоя Назир. — Опитай се да си спомниш.

— Ох, да му се не види. Аз… да ви кажа, това го говоря така, напосоки, но бих казал, че даваха може би към два литра на ден… — вдигнах безпомощно ръце.

— Този твой приятел колко печелеше като шофьор на такси? — попита Сюлейман.

— Този твой приятел беше ли излизал с жена, преди да се ожени? — поиска да разбере Джалалаад и накара всички мъже да избухнат в смях, а някои го замериха с камъчета.

Така разговорът засегна всички теми, които ги вълнуваха, докато най-сетне аз се извиних и си намерих относително удобно местенце, където можех да се взирам в мъгливата празнота на премръзналото облачно небе. Опитвах се да потисна страха, който дебнеше в празния ми корем и нападаше с остри нокти сърцето ми в клетката от ребра.

Утре. Щяхме да се бием, за да се измъкнем оттук. Никой не го каза, но знаех, че всички останали мислеха, че ще умрем. Бяха твърде весели, твърде спокойни. Цялото напрежение и ужас от последните седмици се бяха изпарили, след като взехме решение да се бием. Това не беше радостното облекчение на мъже, които знаят, че са спасени. Беше нещо друго — нещо, което бях виждал в огледалото на килията си в нощта преди отчаяното ми бягство от затвора. Бях го виждал в очите на мъжа, който избяга с мен. Това беше веселието на мъже, рискуващи всичко, рискуващи на живот и смърт, с едно хвърляне на зара. По някое време утре щяхме да бъдем свободни или мъртви. Същата онази решителност, която ме беше изпратила отвъд предната стена на затвора, сега ни изпращаше отвъд билото към дулата на врага — по-добре е да умреш в бой, отколкото да издъхнеш като плъх в капан. Бях избягал от затвора и обиколил света, и изживял толкова години, за да се намеря сред мъже, които чувстваха свободата и смъртта точно като мен.

И въпреки това се страхувах — страхувах се да не ме ранят, да не ме прострелят в гръбнака и да се парализирам, да не ме заловят жив и друг надзирател да ме изтезава в друг затвор. Хрумна ми, че Карла и Кадербай сигурно щяха да ми кажат нещо умно за страха. Щом си го помислих, осъзнах колко далече бяха те от този миг, от планината и от мен. Осъзнах, че нямах нужда от интелигентността им — тя не можеше да ми помогне. Целият ум на света не можеше да спре стомаха ми да се свива около дебнещия страх. Когато знаеш, че ще умреш, интелигентността не носи никаква утеха. В края на краищата геният е суета, а интелигентността е куха. Утешението, което наистина идва, ако изобщо дойде, е онази странна, пъстра смесица от време, място и чувства, която обикновено наричаме мъдрост. За мен, в онази последна нощ преди битката, това бе гласът на майка ми и животът и смъртта на приятеля ми Прабакер… „Бог да ти даде покой, Прабакер, аз още те обичам, и тъгата, когато мисля за теб, е прикована за сърцето и за очите ми с ярки, горящи звезди…“ Утехата ми на онзи мразовит хребет беше споменът за усмихнатото лице на Прабакер и гласът на майка ми: „Каквото и да вършиш в живота, върши го храбро и няма да сбъркаш много…“

— Ето, вземи си. — Халед се хлъзна до мен, приклекна на пети и ми предложи единия от двата фаса, които държеше в голата си ръка.

— Боже! — зяпнах. — Откъде ги намери? Мислех, че миналата седмица ги свършихме.

— Свършихме ги — потвърди той и запали цигарите с малка газова запалка. — Без тези. Пазех ги за специален случай. И мисля, че този е такъв. Имам лошо предчувствие, Лин. Много лошо предчувствие. То е вътре в мен и тази вечер не мога да се отърва от него.

За пръв път си разменяхме повече от една-две най-необходими думи от нощта, когато Кадер тръгна. Трудехме се и спяхме рамо до рамо, денем и нощем, но почти никога не го поглеждах в очите и толкова усърдно избягвах да разговарям с него, че и той не ми говореше.

— Виж… Халед… За Кадер и Карла… не се чувствай… искам да кажа… аз не съм…

— Не — прекъсна ме той. — Имаше си предостатъчно причини да се сърдиш. Мога да погледна от твоята гледна точка. Той е трябвало да ти се довери. Странно, мъжът, на когото Кадер имаше най-голямо доверие, единственият мъж в целия свят, на когото се доверяваше безрезервно, се оказа убиец — този, който ни продаде.

Нюйоркският акцент, оцветен по арабски, ме заля като топла пенлива вълна и едва се сдържах да не го прегърна. Липсваше ми увереността, която този глас неизменно ми вдъхваше, и честното страдание, което виждах по белязаното лице. Толкова се радвах, че отново имам приятелството му, че обърках смисъла на казаното от него за Кадербай. Реших, без изобщо да се замисля, че той говори за Абдула. Но той не говореше за него и този шанс, също като още сто други шанса да науча цялата истина в един-единствен разговор, бе загубен.

— Ти колко добре познаваше Абдула? — попитах го.

— Доста добре — отвърна той и леката му усмивка се превърна във въпросителна бръчка. „Накъде отива този разговор?“

— Харесваше ли го?

— Не особено.

— Защо?

— Абдула не вярваше в нищо. Той беше бунтовник без кауза в един свят, който не разполага с достатъчно бунтовници за истинските каузи. Не обичам и нямам вяра… на хора, които не вярват в нищо.

— Това включва ли и мен?

— Не — засмя се той. — Ти вярваш в много неща. Затова те харесвам. Затова Кадер те обичаше. Той наистина те обичаше, знаеш ли. На няколко пъти ми го е казвал.

— И в какво вярвам? — присмях се аз.

— Вярваш в хората — отвърна той бързо. — Онази история с клиниката в бордея и така нататък. Историята, която тази вечер разказа на момчетата, за селото. Подобни глупости ги забравяш, ако не вярваш в хората. Работата ти в бордея, когато холерата го покоси — Кадер бе възхитен от онова, което тогава направи, и аз също. Мамка му, мисля, че по едно време ти накара даже и Карла да повярва. Трябва да разбереш, Лин. Ако Кадер имаше избор, ако имаше по-добър начин да извърши онова, което бе длъжен да извърши, той щеше да го избере. Всичко се разви така, както трябваше. Никой не е искал да те преебе.

— Дори и Карла? — усмихнах се, наслаждавайки се на последното дръпване от цигарата, преди да я загася в снега.

— Е, Карла може би, да — призна той със своя кратък, тъжен смях. — Но Карла си е такава. Мисля, че единственият, с когото тя никога не се е ебавала, беше Абдула.

— Били ли са заедно? — попитах толкова изненадан, че не можах да потисна лекото бодване на ревността и сключих навъсено вежди.

— Е, „заедно“ не би могло да се каже — отвърна той спокойно, като ме гледаше в очите. — Но някога тя беше с мен. Живеех с нея.

— Ти… какво?!

— Живях с нея. Шест месеца.

— И какво стана? — скръцнах аз със зъби и се почувствах тъпо. Нямах право да се сърдя и да ревнувам. Никога не бях разпитвал Карла за любовниците й, нито пък тя ме беше разпитвала за моите.

— Ти не знаеш, нали?

— Ако знаех, нямаше да те питам.

— Тя ме заряза — произнесе той бавно. — Горе-долу по времето, когато се появи ти.

— Мамка му, човече…

— Няма нищо — усмихна се той.

Умълчахме се — и двамата връщахме назад лентата на годините. Спомних си за Абдула и вълнолома край джамията „Хаджи Али“ в нощта, когато го срещнах с Кадербай. Спомних си как той ми каза, че една жена го е научила на остроумната фраза, която бе произнесъл на английски. Карла трябва да е била. Разбира се, че е била Карла. Спомних си и вдървеното държание на Халед при първата ни среща и внезапно осъзнах, че тогава сигурно е страдал и може би е обвинявал мен за това. Сега ясно разбрах какво му е струвало да се държи толкова мило и дружелюбно с мен тогава, в началото.

— Знаеш ли… — додаде той след малко. — Ти наистина трябва да внимаваш с Карла, Лин. Тя е… гневна… разбираш ли? И наранена. Тежко наранена във всички най-важни места. Като малка направо са я смазали. Тя е малко луда. Извършила е нещо в Щатите, преди да дойде в Индия. И това също я е смазало.

— Какво е извършила?

— Не знам. Нещо доста сериозно. Никога не ми каза какво. Разговаряли сме около това, ако ме разбираш. Мисля, че Кадербай знаеше какво е, защото нали той първи я срещна.

— Не, не го знаех — отвърнах му и се намръщих при мисълта колко малко неща знаех за жената, която бях обичал толкова дълго. — Защо… защо според теб тя никога не ми беше казала за Кадербай? Познавах я от доста време, когато и двамата работехме за него, но не обели и дума. Аз й говорех за него, но тя и думица не каза. Дори веднъж не е споменала името му.

— Мисля, че тя просто му е вярна, разбираш ли? Не ми се вярва да има нещо против теб, Лин. Тя е просто невероятно вярна… тоест, беше му невероятно вярна. Мисля, че го възприемаше като баща. Собственият й баща починал, когато била дете. И приемният й баща починал, когато била съвсем млада. Кадер се появил тъкмо навреме, за да я спаси, и така станал неин баща.

— Каза, че той първи я е срещнал?

— Да, в самолета. Историята е доста шантава, както я знам от нея. Тя не помнеше как се е качила на самолета. Бягала от нещо… от нещо, което била извършила и била загазила. Накрая започнала да се прехвърля от самолет на самолет, от летище на летище — няколко дни подред, мисля. И се озовала на самолета, който летял за Сингапур от… Не знам… Отнякъде си. Сигурно е получила нервна криза или нещо подобно, защото изгубила съзнание и след това изведнъж се свестила в някаква пещера в Индия, заедно с Кадербай. А после той я оставил с Ахмед, който се погрижил за нея.

— За него ми е разказвала.

— Така ли? Тя не говори много за това. Харесваше го. Той се грижил за нея около шест месеца, докато се съвземе. Върнал я към светлината, така да се каже. Бяха доста близки. Мисля, че той беше човекът, който е имала някога, близък й като брат.

— Ти беше ли с нея… искам да кажа, познаваше ли я, когато са го убили?

— Не знам дали са го убили, Лин. — Халед се намръщи, когато възелът от спомени започна да се разплита в паметта му. — Знам, Карла е убедена, че Мадам Жу го е убила заедно с момичето…

— Кристин.

— Да, Кристин. Но аз познавах доста добре Ахмед. Той беше много мил човек — много простодушен и мек човек. Тъкмо от онези, склонни да погълнат отрова заедно с приятелката си като в романтичен филм, ако е вярвал, че никога не може да бъде свободен с нея. Кадер провери всичко много внимателно, защото Ахмед беше от неговите хора, и беше сигурен, че Жу няма нищо общо с това. Той я изключваше.

— Но Карла не искаше да го приеме?

— Не, тя не го повярва. И когато и това й дойде на главата, се смаза. Казвала ли ти е някога, че те обича?

Поколебах се — отчасти от нежелание да загубя малкото предимство, което може би имах пред него, ако той вярваше, че ми го е казала, отчасти от лоялност към Карла — защото, в края на краищата, това си беше нейна работа. Най-сетне му отговорих. Трябваше да разбера защо ми е задал този въпрос.

— Не.

— Много лошо — отсече той. — Мислех, че ти може да си единственият.

— Единственият?

— Единственият, който може да й помогне… да постигне пробив, предполагам. Нещо много лошо се е случило на това момиче. Преживяла е гадни неща. А Кадер според мен влоши положението още повече.

— Как?

— Накара я да работи за него. Той я спасил, когато я срещнал, и я защитил от онова, от което тя се страхувала, там, в Щатите. Но после тя се запозна с един тип, политик, и той здравата хлътна по нея. Той беше нужен на Кадер и затова Кадер хвана Карла да работи за него, а не мисля, че тя бе създадена за това.

— Що за работа беше нейната?

— Нали знаеш колко е красива — тези зелени очи и тази бяла, бяла кожа.

— Ох, мамицата му — въздъхнах и си спомних за една лекция на Кадер за степента на престъплението в греха и греха в престъплението.

— Не знам какво се е въртяло в ума на Кадер — заключи Халед, клатейки глава в почуда и съмнение. — Това беше… нехарактерно, най-меко казано. Честно, аз не мисля, че според него това й… навреждаше. Но тя някак си… замръзна вътрешно. Все едно собственият й баща… я караше да върши тези гадости. И мисля, че тя никога не му го прости. Въпреки това му беше изключително вярна. Никога не го проумях. И така се събрахме — аз виждах как се случваше всичко това и ми беше жал за нея, ако ме разбираш. След време едното доведе до другото. Но никога не успях да се сближа истински с нея. И мисля, че никой няма да успее. Никога.

— „Никога“ е много време.

— Добре, казаното от теб има смисъл. Но само се опитвам да те предупредя. Не искам повече да страдаш, братко. Толкова много неща са ни минали през главата, на? А не искам и тя да страда.

Той отново млъкна. Зяпахме скалите и замръзналата земя и избягвахме да се погледнем в очите. Изминаха няколко минути. Най-сетне той вдъхна дълбоко, стана и започна да се пляска по ръцете и краката, за да прогони студа. Аз също станах, разтреперан от студ, и започнах да тропам с изтръпналите си крака. В последния възможен миг, импулсивно, сякаш си пробиваше път през плетеница от лиани, Халед ме прегърна и ме притисна към себе си. Стискаше ме със страшна сила, но главата му бавно се отпусна върху моята, нежно като клюмнала главица на спящо дете.

Когато се отдръпна, беше извърнал лице и не виждах очите му.

Тръгна си. Последвах го и аз, по-бавно, пъхнал ръце под мишници, за да не ми е студено. Чак когато останах сам, си спомних какво ми беше казал: „Имам лошо предчувствие, Лин. Много лошо предчувствие…“

Реших да поговоря с него за това, но точно в този миг Хабиб се измъкна от сенките и пристъпи до мен, а аз подскочих от уплаха.

— Мамка му! — изсъсках. — Така ме стресна, че щях да се насера от страх! Хабиб, недей така!

— Спокойно, спокойно — обади се Махмуд Мелбааф и застана до лудия.

Хабиб ми издърдори нещо — говореше толкова бързо, че не можех да различа и една сричка. Очите му щяха да изскочат. Тъмните тежки торбички под тях, които тегнеха надолу и оголваха бялото под разбитите колела на ирисите, подсилваха ефекта още повече.

— Какво?

— Спокойно — повтори Махмуд. — Той иска да поговори с всички. Тази нощ разговаря с всекиго. Идва при мен. Иска да го преведа на английски онова, което казва. Ти си последният преди Халед. Той иска да говори с Халед последен.

— Какво каза?

Махмуд го помоли да повтори какво ми е казал. Хабиб заговори отново, пак така забързано и свръхенергично, гледайки ме в очите, сякаш очакваше от тях да изскочи враг или някое чудовище. И аз не откъсвах очи от неговите — в затвора съм лежал с всякакви откачалки и знаех, че не бива да се извръщам.

— Той каза, че силните мъже правят късмета да се случва — преведе Махмуд.

— Какво?

— Силните мъже, те го правят за него си, късмета.

— Силните мъже сами си правят късмета? Това ли иска да каже?

— Да, точно така — съгласи се Махмуд. — Силният мъж сам си прави късмета.

— Какво означава това?

— Не знам — усмихна се търпеливо Махмуд. — Просто го казва.

— Обикаля си и го казва на всекиго? — попитах. — Че силният мъж сам си прави късмета?

— Не. На мен ми каза, че Пророкът, мир на душата му, бил велик воин, преди да стане велик учител. На Джалалаад каза, че звездите блестят, защото са пълни с тайни. За всеки мъж е различно. И много бързаше да каже тези неща. За него е много важно. Не разбирам, Лин. Мисля, че е защото утре сутринта ще се бием.

— Друго има ли? — попитах, озадачен от разговора.

Махмуд попита Хабиб дали има да ми каже още нещо. Без да откъсва очи от моите, Хабиб задърдори на пущу и фарси.

— Той казва обаче, че нямало такова нещо — късмет. Иска да му повярваш. И пак казва, че силният мъж…

— … сам си прави късмета — довърших аз превода. — Е, кажи му, че съм му признателен за казаното.

Махмуд заговори, а Хабиб се взря още по-настоятелно в очите ми, търсейки в тях признание или отклик, които аз не можех да му дам. После се обърна и избяга, приведен и подгънал колене, и това кой знае защо предизвика у мен много по-голяма тревога от очевидната, напираща в очите му лудост.

— Сега пък какво е намислил? — попитах Махмуд с облекчение, след като той се махна.

— Мисля, че ще намери Халед — отвърна той.

— По дяволите, какъв студ! — изпелтечих аз.

— Да, и аз съм измръзнал като теб. По цял ден си мечтая тоя студ да свърши.

— Махмуд, ти беше в Бомбай, когато отидохме да слушаме Слепите певци с Кадербай, нали?

— Да. Това беше първото събрание заедно за всички нас, по едно и също време. Там те видях за пръв път.

— Съжалявам, че онази нощ не се запознахме и не съм те забелязал. Исках да те попитам как въобще се запозна с Кадербай.

Махмуд се засмя. Такава рядкост беше да го видиш как се смее на глас, че и аз се усмихнах. По време на мисията беше отслабнал — всички бяхме отслабнали. Кожата на лицето му се беше изопнала по високите скули и по острата брадичка, обрасла с гъста черна брада. Очите му, дори на студената лунна светлина, бяха с цвета на излъскания бронз от храмова ваза.

— Аз стоя на улицата в Бомбай и въртя търговия с паспорти с един приятел. Една ръка ме хваща за рамото. Абдула. Казва ми, че Кадер Хан искал да ме види. Отивам при Кадер в колата му. Возим се заедно, приказваме и после аз ставам негов човек.

— Защо те е избрал? Кое го е накарало да те избере и какво те накара да приемеш да работиш за него?

Махмуд се намръщи и ми се стори, че за първи път се замисля над този въпрос.

— Аз бях срещу шах Пахлави — започна той. — Савак, тайната полиция на шаха, изби много хора и натика много хора в затвора, за да ги пребиват. Баща ми е убит в затвора. Майка ми е убита в затвора. Защото се борили срещу шаха. Тогава бях малко момче. Като пораснах, се борих срещу шаха. Два пъти в затвора. Два пъти побои и ток в тялото; страшно болеше. Боря се за революцията в Иран. Аятоллах Хомейни прави революцията в Иран и той е новата власт, когато шахът избяга в Америка. Но Савак тайната полиция, тя пак е същата. Сега работи за Хомейни. И аз пак влизам в затвора. Пак побои и електрическа болка. Същите хора от шаха, съвсем същите хора в затвора, сега работят за Хомейни. Всичките ми приятели умират в затвора и във войната с Ирак. Аз бягам и идвам в Бомбай. Правя бизнес, на черната борса, с други иранци. После Абдел Кадер Хан ме прави свой човек. През живота си срещал съм само един велик човек. Това е Кадер. Сега той е мъртъв…

Думите заседнаха в гърлото му и той избърса текналите от очите му сълзи с ръкава на грубата си връхна дреха.

Речта му беше дълга и мръзнехме от студ, но въпреки това исках да го разпитвам още. Исках да знам всичко — всичко, което запълваше празнините между онова, което ми беше казал Кадербай, и тайните, които ми повери Халед. Но точно тогава чухме пронизителен, жален вик на ужас, който замлъкна внезапно, сякаш бяха прерязали източника му с ножица. Спогледахме се и посегнахме едновременно към оръжията.

— Насам! — извика Махмуд и се затича по хлъзгавия сняг и кишата със ситни, предпазливи стъпки.

Стигнахме до мястото, откъдето дойде викът, едновременно с останалите. Назир и Сюлейман се втурнаха през групата, за да видят какво гледаме, и замряха мълчаливо и неподвижно, щом видяха Халед Ансари, коленичил над тялото на Хабиб Абдур Рахман. Безумецът лежеше по гръб. Беше мъртъв. От гърлото, от което само преди минути бяха излезли думите за късмета, стърчеше нож. Беше забит във врата му и извъртян, точно както самият Хабиб беше постъпил с конете ни и със Сидики. Но ножът, в който се взирахме и който стърчеше от изкаляното жилесто гърло като клон от речно корито, не беше на Хабиб. Всички добре познавахме този нож. Всички бяхме виждали стотици пъти характерната му дръжка, издялана от рог. Ножът на Халед.

Назир и Сюлейман прихванаха Халед под мишниците и внимателно го вдигнаха от трупа. Отначало той прие помощта им, но после ги отблъсна и коленичи до тялото. Шалът пату на Хабиб беше надиплен около гърдите му. Халед извади нещо от пазвата на пилотското яке на мъртвеца. Беше метално — две парчета метал, окачени на кожени ремъци на врата на Хабиб: парчетата за спомен от танка, който бяха унищожили тримата с Ханиф и Джума. Парчетата, които приятелите му носеха на вратовете си.

Халед се изправи, обърна се и бавно се заотдалечава от мястото на убийството. Когато мина покрай мен, сложих ръка на рамото му и тръгнах с него. Зад мен се разнесе яростен вик и Джалалаад връхлетя върху трупа на Хабиб с приклада на своя „Калашников“. Погледнах през рамо и видях как съкрушителният удар смачка безумните очи на лудия. И — ето още едно от странните извращения на сърцето — аз усетих, че ми е жал за Хабиб. На мен самия ми се беше приисквало да го убия неведнъж, радвах се, че е мъртъв, но в този миг душата ми изпитваше такава жалост към него, че скърбях, все едно ми беше приятел. „Той е бил учител“ — помислих си. — „Най-свирепият и опасен човек, който някога съм познавал, е бил учител в детска градина.“ Не можех да се отърся от тази мисъл — сякаш в този миг това беше единствената истина, която бе от значение.

Когато най-сетне мъжете откъснаха Джалалаад и го издърпаха, там не беше останало нищо, нищо, освен кръв, сняг, коса и раздробени кости — там, където до преди малко имаше живот и измъчен разум.

Халед се върна в пещерата. Мърмореше нещо на арабски. Очите му блестяха, изпълнени с видение, което го озаряваше и изпълваше белязаните му черти със страшна решителност.

В пещерата той свали колана от кръста си, на който беше закачено канчето му, и го пусна на земята. Свали от рамото си патрондаша и пусна и него. След това пребърка джобовете си и извади всичко от тях, едно по едно, докато върху него не остана нищо, освен дрехите. В краката лежаха фалшивите му паспорти, парите му, писмата му, портфейлът, оръжията, украшенията и дори напуканите и измачкани снимки на отдавна мъртвото му семейство.

— Какво каза той? — попитах Махмуд. През последните няколко седмици избягвах погледа на Халед. Изведнъж обаче ме обзе страх, че ще го загубя, че вече съм го загубил.

— Това е от Корана — отвърна ми шепнешком Махмуд. — Той декламира сури от Корана.

Халед излезе от пещерата и се отправи към ръба на площадката. Изтичах да го спра и го блъснах назад с две ръце. Той ми го позволи, но после отново тръгна към мен. Обгърнах го с ръце и го издърпах няколко крачки назад. Не се съпротиви. Гледаше право пред себе си, взрян в онова вбесяващо видение, което само той виждаше, докато декламираше хипнотизиращо поетичните стихове от Корана. И когато го пуснах, той отново се запъти извън лагера.

— Помогнете ми! — изкрещях. — Не виждате ли? Той отива! Той отива навън!

Махмуд, Назир и Сюлейман притичаха, но вместо да ми помогнат да озаптим Халед, сграбчиха ръцете ми и внимателно ги издърпаха от него. Халед моментално се устреми напред. Изтръгнах се от хватката им и отново се втурнах да го спра. Изкрещях и го зашлевих по лицето, за да го събудя за опасността. Той не се съпротивляваше и не реагира. Усетих как парещи сълзи се стичат по лицето ми и подлютяват напуканите ми измръзнали устни. Почувствах как риданията напират в гърдите ми като река, заливаща загладени камъните, отново и отново, и отново. Стиснах го с едната ръка през врата, а с другата около кръста.

Колкото и да бе измършавял и отпаднал през последните седмици, Назир беше твърде силен за мен. Стоманените му ръце се сключиха около китките ми и ги откъснаха от Халед. Махмуд и Сюлейман му помогнаха да ме удържи, докато се съпротивлявах и се мъчех да хвана Халед за якето. А после го видяхме как излиза от лагера и навлиза в зимата, която по един или друг начин бе съсипала и убила всички ни.

— Ти не го ли видя? — попита ме Махмуд, когато той изчезна. — Не видя ли лицето му?

— Да, видях го, видях го — изхълцах, докато куцуках обратно към пещерата, за да пропадна в порутената килия на своето нещастие.

Лежах там часове наред, без да мигна, мръсен, гладен, гневен и със сломено сърце. Можех и да умра там — понякога болката те оставя без крака и ръце — но миризмата на храна ме извади от вцепенението. Мъжете бяха решили, че нямат търпение да сготвят последното развалено месо. Варяха го в едно гърне, като постоянно издухваха дима и криеха пламъците с одеяла.

Супата беше готова далеч преди зазоряване и всички мъже си сипаха в купа, чаша или канче. Вонята на гнило месо отначало не понасяше на празните ни стомаси и всички повърнахме поетите гнусни, зловонни глътки. Но гладът притежава собствена воля — воля, много по-стара от другата, която възхваляваме и ласкаем в двореца на разума. Бяхме прекалено гладни, за да се откажем от храната, и при третия опит, а за някои от нас — при петия, успяхме да не повърнем отвратителната воняща отвара. А после болката от горещата супа в празните ни стомаси ни режеше, сякаш коремите ни бяха пълни с рибарски куки. Но и това мина и всеки се принуди да изпие по три порции и да раздъвче жилавите гнили парчета месо.

Два часа по-късно поред търчахме към скалите, когато храната мина през червата, замрели в гладуващите ни тела, и изведнъж изригна навън.

Най-сетне, когато се съвзехме и всички молитви бяха казани, и когато всички бяха готови, ние се събрахме край югоизточния край на площадката — на мястото, откъдето Хабиб ни посъветва да нападнем. Беше ни уверил, че стръмният склон е единственият ни шанс да извоюваме свободата си. И тъй като смяташе да нападне и да се бие с нас, нямахме причини да не се доверим на съвета му.

Бяхме шестима. Останалите петима бяха Сюлейман, Махмуд Мелбааф, Назир, Джалалаад и младият Ала-уд-Дин. Той беше срамежлив мъж на двайсет с момчешка усмивка под старчески воднистозелени очи. Погледна ме в очите и кимна окуражително. Аз също му кимнах усмихнато, лицето му разцъфна в още по-широка усмивка и той закима още по-енергично с глава. Извърнах се, засрамен, че толкова време бяхме заедно — няколко тежки месеца, а нито веднъж не бях разговарял с него. Тръгвахме заедно на смърт, а аз не знаех нищо за него. Нищичко.

Зората възпламени небето. Облаците, подкарани от вятъра над далечната равнина, пламнаха и поаленяха от първите изгарящи целувки на ранното Слънце. Стиснахме си ръцете, прегърнахме се, проверихме отново и отново оръжията си и се загледахме надолу към стръмните склонове и към вечността.

Когато краят идва, той винаги избързва. Кожата на лицето ми беше изопната от мускулите на врата и челюстта. Раменете, ръцете и премръзналите длани на свой ред изопваха мускулите, вкопчени в последна агония в автомата.

Сюлейман даде заповед. Стомахът ми се сви и замръзна като твърдата и безчувствена земя под ботушите ми. Изправих се и прекрачих ръба на хребета. Поехме надолу по хълма. Денят беше великолепен — най-ясният ден от месеци насам. Спомних си как преди седмици мислех, че в Афганистан, в каменните килии на планините му, също както в затвора, няма изгреви и залези. Ала зората в онова утро беше най-прекрасната, която бях виждал някога. Когато стръмните склонове станаха по-полегати, забързахме крачка и заподтичвахме по последния розов сняг към синьо-зеленикавата изровена земя отвъд.

Първите взривове, които чухме, бяха твърде далеч от нас и не ме уплашиха. „Добре, започва се. Това е то…“ Думите избъбриха в мозъка, сякаш ги произнесе някой друг, сякаш някой друг, като треньор, ме подготвяше за края. После взривовете отекнаха по-близо — вражите минохвъргачки бяха намерили прицела си.

Огледах редицата ни и забелязах, че другите вече тичаха пред мен. Само Назир все още беше зад гърба ми. Опитах се да ускоря ход. Краката ми се бяха вдървили — виждах ги как мърдат, тичат, крачка след крачка, но не ги чувствах. Трябваше гигантски да напрегна волята си, за да ги овладея и да им заповядам да тичат по-бързо. Най-сетне, препъвайки се, успях да ускоря бяг.

Два снаряда гръмнаха съвсем близо до мен. Продължавах да тичам, очаквах болката, очаквах смъртоносната шега. Сърцето ми бумтеше в гърдите, студеният въздух излизаше с пъхтене и сумтене от дробовете. Не виждах вражите позиции. Обхватът на снаряда е много повече от километър, но знаех, че трябваше да са по-близо. И тогава тун-тун-тун-тун — проехтяха първите изстрели от АК-47: Наши и техни. Знаех, че са близо. Достатъчно близо, за да ни убият или ние да ги убием.

Погледът ми тичаше по изровената земя и търсеше дупки и камъни, опитваше се да намери най-безопасния път. Един мъж вляво от мен падна. Беше Джалалаад. Той тичаше до Назир, на по-малко от сто метра от мен. Един снаряд избухна право пред него и разкъса младото му тяло на късове. Отново забих поглед в земята. Прескачах скали и камъни, препъвах се, но не падах. Видях Сюлейман на петдесет метра пред мен да стиска гърлото си, а после залитна напред и пробяга няколко крачки, превит на две, сякаш търсеше нещо по земята. Тялото му се сгърчи, свлече се върху лицето си и рухна странично. Лицето и гърлото му бяха кървави, разкъсани, раздрани. Опитах се да го заобиколя, но земята беше неравна и обсипана с камъни и се наложи да го прескоча.

Забелязах първите огнени проблясъци на вражеските калашници. Бяха далече, поне на двеста метра, много по-далече, отколкото предполагах. Един трасиращ куршум изсвистя покрай мен, само на крачка отляво. Нямаше да се справим. Не можехме. Те бяха много — стреляха с малко автомати, но имаха достатъчно време да се прицелят и да ни застрелят. Щяха да ни избият. И тогава яростна вихрушка от взривове затрещя сред вражеските позиции. „Идиоти! Гръмнаха собствените си снаряди!“ — помислих си и изстрели като фойерверки разтресоха света едновременно от всички посоки. Назир вдигна автомата си и започна да стреля тичешком, видях Махмуд Мелбааф да стреля пред мен, вдясно, където преди беше Сюлейман. Вдигнах автомата и натиснах спусъка.

Някъде много наблизо се разнесе смразяващ кръвта писък. Внезапно разбрах, че крещя аз, но не можех да млъкна. Гледах мъжете, прекрасните храбри мъже до мен, как тичат към дулата на автоматите, и Боже, прости, че си го помислих, и Боже, прости, че го казах, но те бяха величествени, величествени, ако величието е дивен и буен възторг. Такава би била любовта, ако любовта беше грях. Такава би била музиката, ако музиката можеше да убива. И с всяка крачка в моя бяг аз изкатервах стена на затвор.

И после, в света — внезапно притихнал като дълбоко море — краката ми замряха, а гореща, песъчлива, мръсна, взривена земя задръсти очите и устата ми. Нещо ме беше улучило в краката. Нещо твърдо, нажежено и нетърпимо остро бе уцелило краката ми. Залитнах напред, сякаш бягах в тъмното, и се стоварих върху един повален дънер. Минометен изстрел. Металните парчета. Оглушителната тишина на шока. Горящата кожа. Ослепителната пръст. Задушаващата борба да си поемеш дъх. Някаква миризма изпълни черепа ми. Миризмата на собствената ми смърт… Мирише на кръв и на морска вода, и на влажна пръст, и на пепел от изгорели дърва, когато усетиш миризмата на своята смърт, точно преди да издъхнеш… А после се ударих в земята толкова силно, че я пробих и пропаднах в дълбок мрак без сънища. Пропадах цяла вечност. И нямаше светлина, нямаше светлина.

ПЕТА ЧАСТ

ТРИЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Ако се взреш в студеното му мъртво око, фотоапаратът винаги ти се подиграва, като ти показва истината. На черно-бялата снимка бяха почти всички мъже от муджахидинския отряд на Кадер, събрани за онзи вид официален портрет, на който хората от Афганистан, Пакистан и Индия винаги изглеждат по-сковани и по-сърдити, отколкото всъщност са. От подобна снимка няма как да разбереш колко много са обичали да се смеят и колко често са се усмихвали. Никой от тях не гледаше право в обектива. Погледите на всички — без мен — бяха насочени малко по-нагоре или по-надолу, малко вляво или малко вдясно. Само моите очи се взираха в мене, докато държах снимката в бинтованите си ръце и си припомнях имената на хората, наредени един до друг в неравни редици.

Маздур Гул, каменоделецът зидар — името му означава трудещ се — чиито ръце бяха придобили постоянен белезникав цвят от десетилетията работа с гранит… Дауд — който обичаше да го наричат по английски Дейвид — чиято мечта беше да посети великия град Ню Йорк и да се нахрани в изискан ресторант… Замаанат, името му означава доверие — чиято храбра усмивка скриваше мъките на срама от това, че цялото му семейство живееше в глад и мизерия в Джалозай, огромен бежански лагер край Пешавар… Хаджи Акбар — назначен за лекар на отряда само защото някога е лежал два месеца като пациент в кабулска болница и който, когато пристигнах в лагера и се съгласих да поема задълженията на лекар, посрещна това с молитви и от радост затанцува като дервиш… Алеф — дяволитият и ехиден пущунски търговец, който умря, пълзейки в снега с разкъсан гръб и горящи дрехи… Джума и Ханиф — двете луди глави, убити от безумеца Хабиб… Джалалаад — безстрашният им млад приятел, загинал при последната атака… Ала-уд-Дин, името му на английски се съкращава до Аладин — който успя да избяга без драскотина… Сюлейман Шахбади с набръчканото чело и печалните очи — загинал, докато ни водеше към вражеските дула.

А в центъра една по-малка група заобикаляше плътно Абдел Кадер Хан: Ахмед Заде — алжирецът, издъхнал с една ръка вкопчен в замръзналата земя, а с другата — в моята… Халед Ансари — убил Хабиб и после поел към изгубения свят на всичко затрупващия сняг… Махмуд Мелбааф — оцелял в последната атака като Ала-уд-Дин, без рани, невредим… Назир — който не бе обърнал внимание на собствените си рани, за да замъкне безчувственото ми тяло на безопасно място… и… — аз. Застанал зад Кадербай, малко вляво. Изражението ми на снимката беше уверено, непоколебимо и хладнокръвно. А фотоапаратът, казват, не лъже.

Спаси ме Назир. Снарядът, избухнал близо до нас, докато търчахме към врага, раздра и разтърси въздуха. Ударната вълна пръсна лявото ми тъпанче. В същия оглушителен миг парчета снаряд се изсипаха върху нас като гореща метална вихрушка. Не ме улучи никое от по-големите, но осем малки шрапнела се забиха в краката ми под коленете, пет в единия крак и три в другия. Две по-малки улучиха тялото ми — едно в корема и едно в гърдите. Разкъсаха дебелите пластове дрехи, дори успяха да пробият дебелия колан портфейл и здравите кожени ремъци на лекарската ми чанта и да прогорят кожата ми. Още едно парче уцели челото ми, високо над лявото око.

Парченцата бяха малки — най-голямото горе-долу колкото лицето на Линкълн на американска монета от едно пени. Ала те летяха с такава скорост, че подкосиха краката ми. Пръстта, изхвърлена нагоре при взрива, посипа лицето ми, ослепи ме и ме задуши. Тупнах тежко на земята и едва успях да извърна глава преди удара. За съжаление паднах върху разкъсаното тъпанче и ударът го разкъса още повече. Припаднах.

Назир, ранен в краката и ръката, издърпал безчувственото ми тяло в прикритието на една плитка, подобна на окоп вдлъбнатина, а после самият той рухнал и ме закрил, докато бомбардировката не престанала. Докато лежал, увил с ръце шията ми, го уцелили в дясната плешка. Това парче метал щеше да ме улучи и вероятно да ме убие, ако телохранителят на Кадер не ме закриляше със своята обич. След като всичко утихна, той ме извлече на безопасно място.

— Саид беше, нали? — попита Махмуд Мелбааф.

— Моля?

— Саид направи снимката, нали?

— Да. Да. Саид беше. Наричаха го Кишмиши…

Думата ни унесе в спомени за срамежливия млад пущунски боец. Той виждаше в Кадербай въплъщение на всичките си герои воини, следваше го навсякъде с обожание и бързо свеждаше очи, щом Кадербай го погледнеше. Като малък беше прекарал дребна шарка и лицето му беше ужасно сипаничаво, обсипано с десетки дребни кафяви изпъкнали точици. Прякорът му Кишмиши, както с голяма обич го наричаха по-старите бойци, означаваше „стафиди“. Той прекалено много се стесняваше да позира с нас на снимката и затова предложи да ни заснеме.

— Той беше с Кадер — промълвих.

— Да, накрая. Назир видял тялото му до неговото, много близо. Мисля, че би поискал да бъде с Абдел Кадер дори и да знаеше преди атаката, че ще ги нападнат и убият. Мисля, че би помолил да умре така. И нямаше да е единственият.

— Откъде я намери?

— Лентата беше у Халед. Спомняш ли си? Кадер беше разрешил единствено на него да вземе фотоапарат. Филмът беше при другите неща, които той остави на земята от джобовете си, като ни напусна. Взех го с мен. Миналата седмица го занесох във фотостудио. Взех снимките тази сутрин. Мислех, че ще искаш да ги разгледаш, преди да тръгнем.

— Да тръгнем? Къде ще ходим?

— Трябва да се махаме оттук. Как се чувстваш?

— Добре съм — излъгах. — Нормално.

Седнах на леглото и преметнах крак отстрани. Щом опряха пода, такава мъчителна болка прониза пищялите ми, че изстенах на глас. Друга жестока болка запулсира в челото ми. Опипах с безчувствените си бинтовани пръсти марлята под превръзката, омотана около главата ми като тюрбан. Трета болка в лявото ми ухо настояваше да й обърна внимание. Ръцете ме боляха, а краката ми, обути в три четвърти чифта чорапи, сякаш горяха. Усещах мъчителна болка в левия хълбок, където ме изрита конят, когато самолетите разкъсаха небето над нас преди месеци. Раната така и не заздравя и подозирах, че парче кост се е забило в плътта. Едната ми ръка беше безчувствена близо до лакътя, където собствената ми кобила ме беше ухапала в паниката си, също преди месеци; и тази рана не заздравя.

Превит на две и допрял бедра, усещах свития си стомах и изтънелите си крака. Бях отслабнал заради глада в планината. Направо измършавял. Общо взето, всичко беше пълна бъркотия. Бях зле. После мислите ми се върнаха към бинтовете на ръцете и едно чувство, близо до паниката, ме връхлетя като копие, забиващо се в гръбнака.

— Какво правиш?

— Трябва да махна тия бинтове! — изръмжах и се опитах да ги разкъсам със зъби.

— Чакай! Чакай! — извика Махмуд. — Аз ще ги сваля.

Той бавно заразвива дебелите превръзки и усетих как потта се стича по бузите. Когато и двете превръзки бяха свалени, аз се втренчих в разкривените лапи, в които се бяха превърнали ръцете ми, и размърдах пръсти. От измръзването те се бяха напукали около всички стави, черните рани от охлузванията бяха кошмарни, но всички — цели-целенички — си бяха на мястото.

— Благодари на Назир — промълви тихо Махмуд, докато оглеждаше напуканите ми ръце с белеща се кожа. — Искаха да ти отрежат пръстите, но той не им позволи. Не им позволи да те оставят, докато не се погрижиха за всички рани. Принуди ги да лекуват и пораженията от измръзване по лицето ти. Беше взел калашника и твоя автоматичен пистолет. Ето, помоли ме да ти дам това, като се свестиш.

Махмуд извади „Стечкина“, увит в тензух. Опитах се да го поема, но ръцете ми не можеха да хванат вързопа.

— Аз ще ти го пазя — предложи ми той с напрегната усмивка.

— Къде е? — попитах, все още зашеметен и пронизван от болката, но се чувствах все по-добре и все по-силен с всяка следваща минута.

— Ето там — посочи Махмуд и кимна с глава. Обърнах се и видях Назир да спи на една страна на легло, подобно на моето. — Почива си, но е готов за тръгване. Не бива да се бавим тук. Нашите приятели ще дойдат за нас всеки момент и трябва да сме готови да тръгнем.

Огледах се. Намирахме се в голяма палатка с пясъчен цвят и под от палети. Вътре имаше около петнайсет походни легла. Няколко души, облечени с афгански дрехи — свободни панталони, туники, и дълги елеци без ръкави в еднакви оттенъци на бледозеленото — обикаляха между тях. Те вееха на ранените със сламени ветрила, миеха ги със сапунена вода от кофи или отнасяха навън нечистотиите. Някои от лежащите стенеха и викаха от болка на непознати за мене езици. След месеците в снежните върхове на Афганистан въздухът тук, в пакистанската равнина, беше тежък, горещ и задушен. Бе така напоен с миризми, че не можех да се съсредоточа върху никоя от тях поотделно, освен върху една-единствена: неповторимия мирис на ароматизиран индийски ориз басмати, който се вареше някъде близо до палатката.

— Да ти кажа, човече, умирам от глад.

— Скоро ще ядем вкусна храна — увери ме Махмуд и си позволи да се засмее.

— Ние…? В Пакистан ли сме?

— Да — засмя се отново той. — Какво си спомняш?

— Почти нищо. Бягахме. Те стреляха по нас… от много далече. Минохвъргачки навсякъде. Спомням си… Улучиха ме…

Опипах превръзките, омотали пищялите ми от коленете до глезените.

— И паднах на земята. После… спомням си… джип ли беше? Или камион? Имаше ли такова нещо?

— Да. Взеха ни. Хората на Масуд.

— Масуд?

— Ахмад Шах. Самият Лъв. Хората му атакували язовира и двете главни шосета, за Кабул и за Кета. Обсадили Кандахар. — Още са там, около града, и според мен няма да си тръгнат, докато войната не свърши. Ние се втурнахме право срещу атаката, приятелю.

— Те са ни спасили…

— Това е, как се казва, най-малко да направят за нас.

— Най-_малкото_, което са могли да направят за нас?

— Да. Защото те ни избиха.

— Какво?

— Да. Когато избягахме от планината и се спуснахме надолу, афганската армия ни обстреля. Хората на Масуд ни виждат и си мислят, че сме от врага. Те са много далече от нас и започват да ни обстрелват с минохвъргачки.

— Нашите хора са ни обстрелвали?

— Всички стреляха — искам да кажа, всичките стреляха едновременно. Афганската армия също стреля по нас; но минохвъргачките, дето ни улучиха, мисля, че си бяха от нашата страна. И това накара афганската армия и руските войници да побягнат. Аз сам убих двама от тях. Бойците на Ахмад Шах Масуд имаха „Стингъри“. Американците им дават „Стингъри“ през април и оттогава руснаците нямат хеликоптери. Сега муджахидините отвръщат на ударите навсякъде. Сега войната ще свърши след две години или може би три, иншаллах.

— Април… Кой месец сме сега?

— Сега е май.

— От колко време съм тук?

— От четири дни, Лин — отвърна той тихо.

— Четири дни… — Мислех си, че е била една нощ, едно дълго спане.

Погледнах отново през рамо спящото тяло на Назир. — Сигурен ли си, че той е добре?

— Той е ранен — тук… и тук. Но е силен и може да се придвижва. Той ще се оправи, иншаллах. Той е като шотор! — засмя се той, използвайки думата за камила на фарси. — Науми ли си нещо, никой не може да го промени.

И аз се засмях с него за първи път, откакто се събудих. Смехът ме накара да вдигна ръце към главата си в опит да усмиря пулсиращата болка, която ми причини.

— Не бих искал аз да съм този, дето се мъчи да накара Назир да размисли, когато си е наумил нещо.

— И аз не — съгласи се Махмуд. — Войниците на Масуд ви занесоха с Назир и с мене в един камион, за пътя за Чаман. В Чаман пакистанците, граничарите, те искат да вземат на Назир пушките. Той им дава пари — от твойте пари, от колана портфейл — и оставил пушките. Ние скрие тебе в одеялата с двамата мъртъвци. Сложихме ги отгоре на тебе и ги показваме на граничарите. Казваме, че искаме за тези мъже хубаво мюсюлманско погребение. После идваме в Кета, в тази болница, и пак искат да вземат на Назир пушките. Ние пак им даваме пари. Те искат да ти отрежат пръстите заради миризмата…

Поднесох ръце към носа си и ги подуших. Все още излъчваха гадна, мъртвешка смрад — слаба, но достатъчно осезаема, за да ми напомни разложените кози крака, последната ни вечеря в планината. Стомахът ми се сви и се огъна като разярен котарак. Махмуд бързо взе една метална купа и я поднесе под лицето ми. Повърнах черно-зелена жлъчка в купата и рухнах безпомощно върху коленете си.

Когато пристъпът отмина, се облегнах на леглото и грабнах с благодарност цигарата, която Махмуд ми запали.

— Давай — заекнах.

— Какво?

— Ти говореше… за Назир…

— О, да, да, той извади калашник от под неговото пату и го насочва към тях. Казва им, че ще ги избие всичките, ако те режат. Искат да извикат пазачите, лагерната полиция, но Назир, той е на вратата на палатката с автомата. Не могат да минат край него. А аз съм от другата му страна и му пазя гърба. И те те лекуват.

— Страхотна здравна застраховка — афганец с калашник, прицелен в лекаря ти.

— Да — съгласи се той без никаква ирония. — А после лекуват Назир. И после след два дни без сън и много рани, Назир заспа.

— Не извикаха ли пазачите, когато той заспа?

— Не. Тук всичките са афганци. Лекарите, ранените, пазачите, всичките са афганци. Но лагерната полиция не. Те са пакистанци. Афганците не обичат пакистанска полиция. Те имат големи неприятности с нея. Всички имат неприятности с пакистанска полиция. Затова дават на мен разрешение и аз вземам пушките на Назир, докато той спи. И се грижа за него. И за теб се грижа. Чакай, мисля, че приятелите ни дойдоха!

Дългите завеси на входа на палатката се разтвориха и жълтата светлина на топлия ден ни зашемети. Влязоха четирима мъже. Афганци, бойци ветерани — корави мъже с очи, втренчени в мен, сякаш иззад украсеното дуло на джезаил. Махмуд стана да ги посрещне и им прошепна няколко думи. Двама от мъжете събудиха Назир. Той спеше дълбоко и при първия допир се завъртя и изръмжа на мъжете, готов да се бие. Успокоен от спокойните им лица, той се обърна да ме провери. Щом видя, че съм буден и седя, се ухили толкова широко, че усмивката му изглеждаше малко стряскащо върху това толкова рядко усмихващо се лице.

Двамата мъже му помогнаха да стане. Дясното му бедро беше превързано с бинт. Облегнат на раменете им, той изкуцука навън, на слънце. Другите ми помогнаха да се изправя. Опитах се да ходя, но ранените ми пищяли отказваха да ми се подчиняват. Едвам ситнех, тътрейки крака. След няколко секунди срамно немощно тътрене, мъжете направиха „столче“ с ръце и без усилия ме бутнаха върху него.

През следващите шест седмици се възстановявахме така: оставахме някъде няколко дни, може би седмица, а после ни местеха в нова палатка, бордей или тайна квартира. Пакистанските тайни служби НСИ проявяваха злонамерен интерес към всеки чужденец, влязъл в Афганистан по време на войната без тяхно позволение. Проблемът на Махмуд Мелбааф — наш опекун през тези уязвими седмици, беше очарованието, което таеше нашата история сред бежанците и изгнаниците, които ни приютяваха. Аз боядисах русата си коса тъмна и почти не свалях слънчевите си очила. Но независимо колко предпазливи и потайни бяхме в бордеите и лагерите, където отсядахме, винаги имаше някой, който знаеше кой съм. Изкушението да говорят за американския контрабандист на оръжие, ранен в бой, воювайки на страната на муджахидините, беше неустоимо. Подобни разговори бяха достатъчни, за да събудят любопитството на всеки агент от всяко разузнаване. Ако тайната полиция ме откриеше, щяха да разберат, че американецът всъщност е избягал австралийски затворник. За някои това щеше да означава повишения, а за изтезателите, които щяха да се заемат с мен, преди да ме предадат на австралийските власти — особена тръпка. Ето защо се местехме често и бързо и не разговаряхме с никого, освен с неколцината, на които поверявахме ранения си живот.

Малко по малко подробностите изплуваха: по-пълна история на битката, в която влязохме, и на последвалото спасение. Руските и афганските войници, обкръжили ни в планината, бяха част от рота. Единствената цел на операцията им в планините Шар-и-Сафа била да хванат и убият Хабиб Абдур Рахман. За залавянето му е обявена голяма награда, но страхът и ужасът, насадени в съзнанието им заради неговите зверства, накарала издирвачите да възприемат преследването му много — по-лично. Те били дотолкова хипнотизирани от дивашката му омраза и толкова вманиачени да го заловят, че не успели да забележат прикритото настъпление на силите на Ахмад Шах Масуд. Когато се устремихме към свободата, осланяйки се на получените от Хабиб сведения, че повечето руснаци и афганци са заети с поставянето на мини и други капани от другата страна на планината, стреснатите постови в безлюдния вражески лагер открили огън. Може би са помислили, че самият Хабиб идва, защото стреляли като обезумели, съвсем напосоки. Това предхождало атаката, планирана от муджахидините на Масуд, които сигурно са помислили стрелбата за изпреварващ удар на руснаците. Експлозиите, които виждах и чувах, докато тичах към врага — изгърмели са собствените си снаряди, идиоти с идиоти! — всъщност бяха преки удари на минохвъргачките на Масуд по руските позиции. Далекобойните снаряди, разкъсали нашата редица, се оказаха злополучни — приятелски огън, както се казва.

Мигове, които наум нарекох величествени, докато тичах към стрелящите дула; тези глупаво погубени животи, този приятелски огън. В това нямаше величие. И никога няма. Има само храброст и страх, и обич. А войната ги убива всичките — едно по едно. Величието принадлежи на Бога, разбира се — тази дума всъщност значи точно това. А не можеш да служиш на Бог с пушка.

След като сме паднали, бойците на Масуд преследвали побягналия враг чак до планините и се сблъскали със завърналата се рота сапьори. Битката, която последвала, било същинско клане. Нито един войник от войсковата част, изпратена да хване и убие Хабиб Абдур Рахман, не оцелял. На него, безумеца, това щеше да му хареса, ако беше доживял да го чуе. Знам точно как щеше да се ухили, как голямата му уста щеше да зейне беззвучно, а обезумелите му от скръб очи да изскочат, набъбнали от омраза.

През целия този студен ден и вечерта ние с Назир сме останали на бойното поле. Докато сме треперели в бързо падналите сенки по залез, муджахидините и оцелелите от собствения ни отряд се върнали от битката и ни намерили. Махмуд и Ала-уд-Дин донесли мъртвите — Сюлейман и Джалалаада от пустинната планина.

Бойците на Масуд се обединили с независими бойци от Ачакзай, за да завземат Чаманското шосе от прохода чак до руския отбранителен периметър на обсадения Кандахар, на по-малко от петдесет километра от града. Евакуацията до Чаман и преминаването през прохода в Пакистан минало бързо и без злополуки. Пътували сме в камион заедно с мъртвите ни приятели и сме стигнали граничния пункт за часове — пътят, отнел ни цял месец през планините с конете на Кадер.

Назир оздравяваше бързо и започна да си възвръща теглото. Раните по ръката и плешката заздравяваха и почти не го притесняваха. Но по-голямата и по-дълбока рана на дясното му бедро вероятно беше повредила връзките между мускулите, костите и сухожилията от хълбока до коляното. Горната част на крака му беше вдървена и той продължаваше да куца — заваляше дясното ходило, вместо да стъпва направо.

Духът му обаче беше доста висок и той нямаше търпение да се завърне в Бомбай — всъщност дотолкова, че терзанията му по повод моето бавно оздравяване станаха досадни. Загрижените му подканяния — „По-добре ли си? Идваш ли? Тръгваме ли?“ — взеха да стават непоносими и на два-три пъти му се разкрещях. Тогава не знаех, че му предстои мисия в Бомбай, последната мисия на Кадер. Тя беше единственото, което сдържаше скръбта и срама му, че е надживял Кадер. И с всеки ден, докато оздравявахме, задълженията, наложени му от последната воля на Кадер, го задушаваха все повече, а неговото отклонение от дълга, както той го възприемаше, му се струваше все по-скверно.

Аз самият си имах грижи. Раните по краката ми заздравяваха достатъчно бързо, а кожата на челото ми се затвори благополучно над малкия, изпъкнал кокален ръб, но пукнатото ми тъпанче се възпали и беше източник на постоянна и почти непоносима болка. Всяка хапка, всяка глътка вода, всяка изговорена дума и всеки силен шум забиваха малки остри скорпионови жила в нервите по лицето, гърлото и дълбоко в трескавия ми мозък. Всяко помръдване на тялото и извъртане на главата се забиваше като нож в плувналите ми в пот терзания. Всеки поет дъх, кихане или кашляне усилваха изтезанията. Мръднех ли се неволно насън и ударех някъде болното си ухо, скачах от леглото с вик, който събуждаше всички на петдесет метра наоколо.

И най-сетне, след три седмици мъчителни, влудяващи болки, яки дози пеницилин, които сам си предписвах, и горещи антибиотични промивки, раната заздравя и болката си отиде — така, както си отиват спомените, като ориентири за далечен мъглив бряг.

Плътта около умъртвената тъкан на ставите на ръцете ми заздравя. Измръзналата плът, разбира се, никога не оздравява и това бе едно от многобройните поражения, засегнали тялото ми през онези години на изгнание. Поех страданията от Кадеровата планина върху ръцете си и всеки студен ден ме връща обратно там — когато дланите ме заболят точно както ме боляха, когато стисках автомата преди битката. Но въпреки това в топлия въздух на Пакистан пръстите ми се свиваха, движеха се и ми се подчиняваха. Ръцете ми бяха вече готови за работата, която ме чакаше, за малкото ми отмъщение в Бомбай. Макар че бях измършавял след изпитанията, тялото ми беше по-закалено и по-жилаво, отколкото през всички онези охранени месеци, преди да потегля на война с Кадер.

Назир и Махмуд организираха завръщането ни с влак с няколко прехвърляния. В Пакистан се сдобиха с малък арсенал от оръжия и възнамерявахме да ги закараме контрабандно в Бомбай. Скриха ги в топове плат и ги повериха на грижите на трима афганци, които говореха свободно хинди. Пътувахме в различни вагони и се преструвахме, че не познаваме мъжете, но непрестанно мислехме за незаконния товар. Иронията — че заминахме, за да прекараме контрабандно оръжие в Афганистан, а на връщане карахме контрабандно оръжие за Бомбай — ме разсмя, когато я осъзнах в първокласния си вагон. Но смехът беше тъжен и изражението, което остави на лицето ми, накара спътниците ми да извърнат очи.

Връщането в Бомбай ми отне малко повече от два дни. Пътувах с фалшивия си британски паспорт, с който влязох в Пакистан. Според печатите в него бях пресрочил визата си. С малкото усмихнат чар, който успях да пусна в действие, и с последните си пари от Кадер, последните американски долари, подкупих чиновниците и от пакистанската, и от индийската страна на границата и те ме пропуснаха, без да им мигне окото. И един час — след зазоряване и осем месеца след заминаването ни, ние навлязохме в силната жега и неистовия мъчителен плам на моя любим Бомбай.

Назир и Махмуд наблюдаваха от дискретно разстояние разтоварването и транспортирането на военния си товар. Обещах на Назир да се срещна с него вечерта в „При Леополд“ и ги оставих на гарата.

Взех такси. Чувствах се пиян от звуците, цветовете и великолепната струяща кинетика на островния град. Но трябваше да се съсредоточа. Почти бях свършил парите. Казах на шофьора да кара към черноборсаджийския център за събиране на валута в квартал „Форт“. Таксито остана да чака, а аз изтичах три етажа нагоре по тесните дървени стълби и влязох в стаята за броене. Споменът за Халед измъчваше сърцето ми — аз тичах по тези стълби с Халед, с Халед, с Халед. Стиснах зъби, както правех, за да прехапя болката в ранените ми пищяли. Двамата едри мъже, нарочно мотаещи се пред входа, ме познаха. Ръкувахме се с широки усмивки.

— Какви са новините от Кадербай? — попита ме единият.

Вгледах се в суровото му младо лице. Казваше се Амир. Знаех, че е храбър, надежден и предан на Хана. За миг ми се стори, колкото и невероятно да бе, че си прави шега със смъртта на Кадер, и ме обзе спонтанен и гневен порив да го ударя. После осъзнах, че той просто не знаеше. „Как е възможно? Защо не знаят?“ Инстинктът ме съветваше да не отговарям на въпроса му. Пуснах му напрегната равнодушна усмивка, подминах го и почуках на вратата.

Отвори я дребен, дебел оплешивяващ мъж, облечен с бял потник и бяло дхоти, и веднага ми протегна и двете си ръце. Беше Раджубай, контрольорът на валутните сборове от мафиотския Съвет на Абдел Кадер Хан. Той ме издърпа в стаята и затвори вратата. Помещението беше средоточието на неговата лична и делова вселена и той прекарваше там по двайсет от всеки двайсет и четири часа. Тънката избеляла розово-бяла връв на рамото му, под потника, свидетелстваше, че е вярващ индуист, един от многото работещи в предимно мюсюлманската империя на Абдел Кадер Хан.

— Линбаба! Колко се радвам да те видя! — усмихна се той щастливо. — Кадербай кахан хаин? Къде е Кадербай?

Едва успях да прикрия изненадата си. Раджубай беше от висшето началство. Той членуваше в Съвета и присъстваше на събранията. Щом той не знаеше, че Кадер е мъртъв, значи никой в града не знаеше. А щом смъртта на Кадер все още беше тайна, значи Махмуд и Назир са настояли новината да се потули. Не ми бяха споменали нищо за това. Не разбирах. Но каквито и да бяха основанията им, реших да ги подкрепя и да си замълча.

— Хум акела хаин — отговорих. — Сам съм.

Това не отговори на въпроса му и той присви очи.

— Акела… — повтори той. — Сам…

— Да, Раджубай, и ми трябват пари, веднага. Таксито ме чака.

— Долари ли ти трябват, Лин?

— Доларс наин. Сирф рупия. Долари не, само рупии.

— Колко ти трябват?

— До-до-тийн хазаар — отговорих с жаргонния израз „две-две-три хиляди“, което винаги означава три.

— Тийн хазаар! — изпухтя той, по-скоро по навик, отколкото, защото наистина се притесни. Три хиляди рупии бяха значителна сума за уличните търговци и в бордеите, но в контекста на обмяната на валута на черно бяха нищо работа. Бюрото на Раджубай събираше сто пъти по толкова, че и повече, всеки ден, и той често ми плащаше по шест хиляди рупии наведнъж — заплатата ми и дела от комисионните.

— Аби, бхай-йя, аби! Веднага, братко, веднага!

Раджубай извърна глава, мръдна вежди и подкани с жест един от служителите си. Мъжът му подаде три хиляди рупии в употребявани, но чисти банкноти от по сто рупии. Раджубай прелисти малката пачка по навик — двойна проверка — и ми я подаде. Пъхнах две банкноти в джоба на ризата си и прибрах другите в дълбокия вътрешен джоб на дългия си елек.

— Шукрия, чача — усмихнах се. — Маин джата ху. Благодаря, чичо. Ще тръгвам.

— Лин! — извика той и ме дръпна за ръкава. — Хамара бета Халед, каиса хаин? Как е нашият син Халед?

— Халед не е с нас — отвърнах, мъчейки се да запазя неутрален тон и изражение. — Той тръгна на път, на ятра, и не знам кога ще го видим.

На слизане към таксито прескачах по две стъпала наведнъж и при всеки скок пищялите ми се разтреперваха. Шофьорът веднага навлезе сред колите и аз му казах да кара към един познат магазин за дрехи на „Колаба Козуей“. Един от сибаритските разкоши на Бомбай е безкрайното разнообразие от относително евтини, добре ушити дрехи, които непрекъснато се променяха според най-новите индийски и чуждестранни модни тенденции. В бежанския лагер Махмуд Мелбааф ми беше дал дълъг син елек от шевиот, бяла риза и кафяви панталони от груб плат. Бяха свършили работа за пътуването от Кета дотук, но в Бомбай държаха много горещо и изглеждаха твърде странно — привличаха вниманието към мен, а аз се нуждаех от прикритието на сегашната мода. Избрах чифт черни джинси с яки, дълбоки джобове, нов чифт кецове вместо съсипаните ми кубинки и широка бяла копринена риза, която щях да нося над джинсите. Преоблякох се в пробната, запасах ножа си в колана на джинсите и го скрих под ризата.

Шофьорът на таксито последва указанията ми и спря пред входа на „При Леополд“. Платих му и се позадържах на оживения „Козуей“, втренчен в широката врата на ресторанта, където реално бе започнала съдбовната ми връзка с Карла и Кадербай. Всяка врата е проход, водещ през времето и пространството. През същата тази врата, през която влизаме и излизаме в стаята, ние влизаме и излизаме в миналото на стаята и безкрайно разгръщащото се бъдеще. Хората някога са го знаели, дълбоко залегнало в общото съзнание и общото въображение. Все още може да намерите хора, които украсяват вратите и им оказват почит във всяка култура — от Ирландия до Япония. Изкачих едно, две стъпала и посегнах с десница да докосна първо касата на вратата, а после гърдите си там, където е сърцето — салаам към съдбата и в знак на почит към мъртвите приятели и врагове, които влизаха заедно с мен.

Дидие Леви седеше на обичайното си място и наблюдаваше клиентелата и оживената улица. Разговаряше с Кавита Сингх. Гледаше в друга посока, но вдигна очи и ме видя да се приближавам към масата. Погледите ни се срещнаха. За един миг се гледахме в очите и всеки от нас разчиташе изменчивото изражение на другия — като гадатели, тълкуващи смисъла в магията на разпръснатите кости.

— Лин! — провикна се той, хвърли се напред, обви ме с ръце и ме разцелува по двете бузи.

— Радвам се да те видя, Дидие.

— Ба! — Той се изплю и избърса устни с опакото на ръката си. — Ако модата сред свещените воини е да носят такава брада, благодаря на всички закрилящи ме сили, че съм атеист и страхливец!

Стори ми се, че имаше малко повече побелели косми в гъстите си къдрици, които се спускаха върху яката на якето му. Воднистосините очи гледаха малко по-уморено и бяха малко по-зачервени. Ала дяволитата пакостливост все така вдигаше веждите му, а игривата усмивка, която добре познавах и толкова обичах, също си беше там, извила горната му устна. Той си беше същият, в същия град; и беше хубаво да се прибереш у дома.

— Здравей, Лин — поздрави ме Кавита, избута Дидие встрани и ме прегърна.

Беше красива. Гъстата й тъмнокестенява коса беше разрошена, гърбът й — изправен, очите й — ясни. Докато ме прегръщаше, случайният приятелски допир на пръстите й по моя врат предизвика у мен такъв нежен захлас, след кръвта и снеговете на Афганистан, че все още го усещам след всичките тези години.

— Сядай, сядай! — провикна се Дидие и замаха на сервитьорите да донесат още напитки. — Merde, чух, че си мъртъв, но не повярвах! Толкова се радвам да те видя! Тая вечер ще се натряскаме знаменито, non?

— Не — отвърнах, устоявайки на натиска му върху рамото ми. Разочарованието в погледа му ме накара да посмекча тона, макар да не промени настроението ми. — Малко е рано още, а и трябва да тръгвам. Имам… работа.

— Много добре — отстъпи той с въздишка. — Но трябва да изпиеш едно с мен. Ще е твърде нецивилизовано от твоя страна да напуснеш компанията ми, без да ми позволиш да покваря теб, свещения воин, поне мъничко. В края на краищата, какъв е смисълът някой да възкръсне, ако не да пие силни напитки с приятелите си?

— Добре — смилих се и се усмихнах, но продължавах да стоя прав. — Едно питие. За мен уиски. Нека е двойно. Това достатъчно покварено ли е за теб?

— Ах, Лин — ухили се той. — Има ли някой на този наш отвратително сладък свят, който да е достатъчно покварен за мен?

— Когато волята е слаба, има начин, Дидие. Живеем с надежда.

— Ама разбира се! — каза той и се разсмяхме.

— Ще ви оставям — обяви Кавита и се наведе да ме целуне по бузата. — Трябва да се връщам в редакцията. Лин, хайде да се видим. Изглеждаш… Щуро изглеждаш. Ако съм виждала нещо, от което ще излезе статия, то ти изглеждаш точно така, йаар.

— Разбира се — усмихнах се. — Имам една-две истории. Извън протокола, разбира се. Сигурно ще има за какво да си говорим, докато вечеряме.

— Нямам търпение да ги чуя. — Тя задържа погледа си върху мен, колкото да успея да го почувствам на няколко места едновременно. После се извърна и се усмихна лъчезарно на Дидие. — Дидие, дръж се гадно с някого заради мен. Не искам да чуя, че си станал ужасно сантиментален само защото Лин се е върнал.

Тя се отдалечи, а аз не откъсвах очи от нея. Когато донесоха питиетата, Дидие настоя най-сетне да седна при него.

— Скъпи ми приятелю, можеш да се храниш прав, ако се налага, можеш и да правиш любов прав, ако си способен, но да пиеш уиски прав, е невъзможно. Така постъпват варварите. Един мъж, който пие прав благороден алкохол като уискито, когато не вдига наздравица за някое благородно дело или цел, е звяр, човек, който пред нищо не се спира.

Седнахме и той веднага вдигна чаша за наздравица.

— За живите!

— И за мъртвите? — попитах. Чашата ми все още беше на масата.

— И за мъртвите! — отвърна той с широка, топла усмивка.

Вдигнах чаша, чукнахме се и глътнах двойното уиски на екс.

— А сега… — каза той сериозно, отхвърлил усмивката толкова бързо, колкото бе изгряла в очите му. — Какво те мъчи?

— Откъде да започна? — попитах насмешливо.

— Не, приятелю, не говоря само за войната. Има и още нещо, нещо много решително в лицето ти, и искам да знам какво е.

Гледах го мълчаливо и тайно се радвах, че отново съм в компанията на някого, познаващ ме толкова добре, че четеше между редовете на бръчките ми.

— Хайде, Лин. Прекалено много тревога има в очите ти. Какъв е проблемът? Ако искаш, ако ти е по-лесно, можеш за начало да ми разкажеш какво се случи в Афганистан.

— Кадер е мъртъв — заявих, вперил поглед в празната чаша, която стисках.

— Не! — възкликна той уплашен и възмутен едновременно.

— Да.

— Не, не, не. Щях да чуя нещо… Целият град щеше да научи.

— Видях трупа му. Помогнах да го извлачим до нашия лагер горе в планината. Помогнах да го погребем. Мъртъв е. Всички са мъртви. Само ние останахме от тукашните — Назир, Махмуд и аз.

— Абдел Кадер… Не може да бъде.

Лицето на Дидие стана пепеляво, а сивото като че преля и в очите му. Поразен от новината — изглеждаше така, все едно някой го е зашлевил силно по лицето — той се свлече на стола и ченето му увисна. Катурна се настрани и аз се уплаших да не падне на пода и дори да не получи удар.

— Не го приемай толкова тежко — казах тихо. — Само недей да се съкрушаваш, Дидие. Изглеждаш адски зле, пич. Стегни се!

Умореният му блуждаещ поглед се вдигна и срещна моя.

— Лин, има някои неща, които просто са невъзможни. От дванайсет, тринайсет години съм в Бомбай и Абдел Кадер Хан го е имало винаги…

Той отново сведе поглед и изпадна в унес, наситен с толкова бурни мисли и чувства, че главата му трепереше, а долната му устна играеше. Разтревожих се. Бях виждал и друг път как мъже пропадат. В затвора съм виждал как мъже рухват, разкъсани от страх и срам, и как после самотата ги убива. Но това беше процес и той отнемаше седмици, месеци, години. Дидие рухна за секунди и аз го гледах как с всеки миг се смазва все повече.

Заобиколих масата, седнах до него, обгърнах с ръка раменете му и го придърпах към себе си.

— Дидие! — прошепнах му дрезгаво. — Трябва да тръгвам. Чуваш ли ме? Дойдох да питам за моите неща, дето ги оставих при теб, докато бях у Назир и се откачах от хероина. Спомняш ли си? Оставих ти мотора си „Енфийлд“. Оставих ти паспортите си, парите и някои — други неща. Помниш ли? Много е важно. Тия неща ми трябват, Дидие. Помниш ли?

— Но да, разбира се — съвзе се той и челюстта му потрепера. — Всичко е непокътнато, не се бой. Всичко е у мен.

— Още ли държиш апартамента на „Мериуедър Роуд“?

— Да.

— Там ли са нещата ми? Там ли ги държиш?

— Какво?

— За Бога, Дидие! Стегни се! Хайде. Ще станем заедно и ще отидем до апартамента ти. Трябва да се изкъпя, да се обръсна и да се организирам. Трябва да… да свърша една важна работа. Нужен си ми, човече. Не ме прецаквай сега!

Той примига и се извърна да ме погледне. Горната му устна се изви в познатата усмивка.

— Какъв е смисълът на подобна забележка? — възмути се той. — Дидие Леви не прецаква никого, освен, разбира се, ако е много, много рано сутрин. Лин, знаеш колко много мразя ранобудниците — почти толкова, колкото мразя полицията. Alors, да тръгваме!

У Дидие се обръснах, изкъпах се и отново облякох новите дрехи. Дидие настоя да хапна нещо и ми изпържи омлет, докато се ровех в двата кашона с моите вещи, за да намеря парите — около девет хиляди американски долара, ключовете за мотора и най-качествения ми фалшив паспорт. Беше канадски, с моята снимка и вписани личните ми данни — фалшивата туристическа виза беше изтекла. Трябваше бързо да я подновя. Ако нещо се объркаше в плановете ми, щяха да са ми нужни много пари и чистичък паспорт.

— Къде ще ходиш сега? — попита Дидие, щом пъхнах и последната хапка в уста и станах да измия чиниите.

— Първо трябва да си оправя паспорта — отвърнах, като продължавах да дъвча. — После отивам да се видя с мадам Жу.

— Какво?!

— Отивам да се разбера с мадам Жу. Ще избърша дъската. Халед ми даде… — Гласът ми секна. Щом споменах името на Халед Ансари, мисълта за него временно помрачи разсъдъка ми. Това бе бяла вихрушка от — чувства, издигнала се от последния спомен, когато го видях за последен път как се отдалечава в снега на нощта. Прогоних го с усилие на волята. — В Пакистан Халед ми даде бележката. Благодаря, че ми каза, между другото. Все още не разбирам. Още не знам защо толкова се е разярила, че е трябвало да ме натика в затвора. От моя страна аз никога не съм влагал нищо лично. Но вече е лично. Четирите месеца в „Артър Роуд“ го направиха лично. Затова ми трябва моторът. Не искам да ползвам таксита. И затова трябва да си оправя паспорта. Ако ченгетата се намесят, трябва ми чист паспорт, който да им представя.

— Ама ти не знаеш ли? Миналата седмица… Не, преди десет дни нападнаха мадам Жу. Тълпата, тълпа хора от народност Сена, нападнали Двореца и го разрушили. Имаше голям пожар. Нахлули в сградата и унищожили всичко, а после я запалили. Сградата си е още там. Стълбището и стаите на горния етаж още съществуват. Но Дворецът е съсипан и никога повече няма да отвори. Скоро ще го събарят. Със сградата е свършено, Лин, както и с нея самата, с мадам Жу.

— Мъртва ли е? — процедих през зъби.

— Не. Жива е. И все още е там, разправят. Но силата й я няма. Тя няма нищо. Тя е нищо. Просякиня. Прислужниците й търсят по улиците останки от храна и й ги носят, докато тя чака сградата да рухне. С нея е свършено, Лин.

— Не съвсем. Още не.

Тръгнах към вратата и той се втурна подире ми. Никога не бях го виждал да се движи толкова бързо и се усмихнах — толкова странно беше.

— Моля те, Лин, няма ли да размислиш? Можем да поседим тук заедно и да изпием някоя и друга бутилка, non? Ще се успокоиш.

— Вече съм достатъчно спокоен — отвърнах и се усмихнах на неговата загриженост. — Не знам… как ще постъпя. Но трябва да затворя вратата на всичко това, Дидие. Не мога просто да… го оставя така. Де да можех. Но има твърде много неща, които… Не знам… са вързани, предполагам.

Не можех да му го обясня. Не беше просто отмъщение, знаех го, но мрежата от връзки между Жу, Кадербай, Карла и мен така лепнеше от срам, тайни и предателства, че не можех да се принудя да я възприема или да разговарям за нея с приятеля си.

— Bien — въздъхна той, забелязал решителността в очите ми. — Щом трябва да отидеш при нея, и аз ще дойда с теб.

— В никакъв случай! — възкликнах, но той ме пресече с яростен жест.

— Лин! Аз съм този, който ти каза за това… за този ужас, който тя ти причини. Сега трябва да дойда с теб, иначе аз ще нося отговорността за всичко, което се случи. А ти знаеш, приятелю, че мразя отговорността почти толкова, колкото мразя полицията.

ТРИЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Дидие Леви се оказа най-неприятният пътник, който съм возил някога. Стискаше ме толкова здраво и с такова напрежение, че ми беше трудно да управлявам мотора. Виеше, когато застигахме коли, и пищеше, когато ускорявахме ход, за да ги задминем. На опасните остри завои се тресеше от страх и се опитваше да изправи наклонилия се да завие мотор. Всеки път, когато спирах на светофар, той стъпваше на земята, за да си изпъне краката, и почваше да мрънка, че бутовете му се схванали. А всеки път, когато потеглях, влачеше краката си по платното и се люлееше, докато стъпи на стъпенките. Ако някое такси или друга кола се приближеше много, той ги риташе или размахваше юмрук в безумен гняв. Когато пристигнахме, изчислих, че опасностите по време на това трийсетминутно пътуване с Дидие бяха равни горе-долу на един месец под обстрел в Афганистан.

Спрях пред цеха на моите приятели от Шри Ланка Вилу и Кришна. Нещо не беше наред. Табелките отвън бяха сменени, а двойната входна врата — широко отворена. Изкачих се по стълбите, надникнах вътре и видях, че работилницата за паспорти я нямаше и на нейно място имаше конвейер, произвеждащ гирлянди от цветя.

— Нещо не е наред ли? — попита Дидие, щом отново възседнах мотора и натиснах стартера.

— Да. Трябва да се отбием на още едно място. Преместили са я. Трябва да се видя с Абдул и да разбера къде е новата работилница.

— Alors — изпъшка той и се вкопчи в мен така здраво, все едно щяхме да скачаме с един парашут. — Кошмарът продължава!

Малко по-късно го оставих с мотора пред входа на къщата на Абдул Гани. Портиерът на входната врата ме позна и вдигна ръкав с театрален поздрав. Той отвори, аз пъхнах банкнота от двайсет рупии в другата му ръка и влязох в хладното сенчесто фоайе. Там ме посрещнаха двама прислужници. Познаваха ме добре и ме поведоха нагоре по стълбите с широки дружелюбни усмивки и малка пантомима — коментар за дължината на косата ми и колко съм отслабнал. Единият почука на вратата на обширния кабинет на Абдул Гани и зачака, прилепил ухо до нея.

— Ао! — извика Гани отвътре. Влез!

Прислужникът влезе и затвори вратата, а малко по-късно се върна. Кимна ми с глава и отвори широко вратата. Влязох. Яркото Слънце блестеше във високите сводести прозорци. Сенки забиваха копия и нокти в полирания под. Абдул седеше в кресло срещу прозореца. Виждаха се само закръглените му ръце, вдигнати нагоре като наденици на касапска витрина.

— Значи е вярно?

— Кое е вярно? — попитах и минах пред креслото да го погледна. Потресох се, когато забелязах колко е остарял старият приятел на Кадер през деветте месеца, откакто не го бях виждал. Гъстата коса беше почти бяла, а веждите — посребрени. Финият нос бе ограден от дълбоки бръчки, които слизаха надолу покрай устата към отпуснатата челюст. Устните му, някога най-чувствените, които бях виждал в Бомбай, бяха напукани като устните на Назир в снежните планини. Торбичките под очите му бяха увиснали чак под скулите и аз изтръпнах, защото ми напомниха за увисналите торбички под очите на лудия Хабиб. А очите — засмените златисто кехлибарени очи — бяха безизразни, в тях нямаше онези възторжени радости и суетни заблуди, блестели някога в страстния му живот.

— Ти дойде — отвърна той с познатия оксфордски акцент, без да ме погледне. — И това е истината. Къде е Кадер?

— Абдул, съжалявам… той е мъртъв — отвърнах незабавно. — Той… Руснаците го убиха. Опитваше се да стигне до селото си на връщане от Чаман и да закара коне.

Абдул се хвана за гърдите и зарида като дете, скимтеше и стенеше несвързано, а едрите сълзи бликаха невъздържано от големите му очи. След малко се съвзе и ме погледна.

— Кой оцеля заедно с теб? — попита ме той със зяпнала уста.

— Назир… и Махмуд. И едно момче, Ала-уд-Дин. Само четирима.

— Без Халед? Къде е Халед?

— Той… той тръгна в снега последната нощ и така и не се върна. Мъжете казаха, че чули изстрели в далечината. Не знам дали са стреляли по Халед. Аз… не знам какво се е случило с него.

— Значи ще бъде Назир… — промълви той.

Риданията отново избликнаха и той зарови лице в месестите си длани. Гледах го, притеснен, и не знаех нито какво да кажа, нито какво да правя. От мига, в който прегърнах тялото на Кадер на снежния планински склон, аз отказвах да приема смъртта му. И още бях гневен на Кадер Хан. Докато държах този гняв пред себе си като щит, обичта към Кадер и скръбта за него бяха далечни чудеса, скрити дълбоко в сърцето ми. Докато бях гневен, можех да надвия сълзите и съкрушителния копнеж, които правеха Гани толкова нещастен. Докато бях гневен, аз можех да се съсредоточа върху непосредствената задача — да получа сведения за Кришна, Вилу и работилницата за паспорти. Тъкмо смятах да го попитам, когато той отново заговори.

— Знаеш ли какво ни струваше… освен… освен неповторимия му живот… геройското проклятие на Кадер? Милиони. Войната му ни струваше милиони. Ние я подкрепяхме по всякакви начини години наред. Ти може би ще си помислиш, че ни е била по джоба. Сумата, в края на краищата, не е чак толкова голяма. Но грешиш. Никоя организация не може да поддържа такова налудничаво геройско проклятие като това на Кадер. А аз не успях да го разубедя, не успях да го спася. Парите не значеха нищо за него, разбираш ли? Не можеш да убедиш човек, който няма представа за парите и за… за тяхната стойност. Това е единственото, което обединява всички цивилизовани хора, не си ли съгласен? Ако парите не означават нищо, няма цивилизация. Нищо няма.

И той се унесе в неразгадаемо ломотене. Сълзите потекоха като малки реки по бузите му и капеха в скута му през жълтата светлина.

— Абдулбай — повиках го, след като измина доста време.

— Какво? Кога? Сега ли? — попита той и изведнъж в очите му заискри ужас. Долната му устна се вцепени в жестока злобна извивка, каквато никога досега не бях забелязвал у него и дори не си бях представял, че притежава.

— Абдулбай, искам да знам къде си преместил работилницата. Къде са Кришна и Вилу? Ходих в старата работилница, но там няма никого. Трябва малко да пообработят паспорта ми. Трябва да знам къде сте се преместили.

Страхът се сви до блещукаща точица в очите му. Устните му се разтвориха в подобие на старата сладостна усмивка и той ме погледна в очите с алчна съсредоточеност.

— Естествено, че искаш да знаеш — ухили се той и избърса сълзите с длани. — Тук е, Лин, в тази къща. Преустроихме мазето и го оборудвахме. В кухнята има капак на пода. Икбал ще ти покаже. Сега момчетата работят там.

— Благодаря — казах аз, разколебан. — Имам си работа, но… По-късно тази вечер ще дойда пак или най-късно утре. Тогава ще се видим.

— Иншаллах — каза той тихо и отново се извърна към прозореца. — Иншаллах.

Отидох в кухнята и вдигнах тежкия капак. Десетина стъпала водеха към ярко осветеното мазе. Кришна и Вилу ме поздравиха радостно и веднага се заеха с паспорта ми. Малко неща ги вълнуваха повече от предизвикателството на фалшифицирането. Те влязоха в кратък въодушевен спор и се договориха за най-добрия подход.

Докато работеха, огледах новата работилница на Гани. Беше обширна, много по-голяма от мазето в къщата на Абдул Гани. Вървях трийсет петдесет метра покрай прозрачни маси, осветени отдолу, печатни и фотокопирни машини и шкафове. Предположих, че подземието продължава и под съседната къща на улицата. Изглежда бяха я купили и бяха свързали двете мазета. Ако беше така, предположих, сигурно има и друг изход към съседната къща. Бях започнал да го търся, когато Кришна ме извика да ми каже, че спешната ми виза е готова. Заинтригуван от новия строеж между къщите, аз си обещах, че ще се върна възможно най-скоро и ще огледам много внимателно работилницата.

— Извинявай, че те задържах — измърморих на Дидие, щом отново възседнах мотоциклета. — Отне ми повече време, отколкото очаквах. Но паспортът е готов. Сега можем да отидем право при мадам Жу.

— Не бързай, Лин — въздъхна Дидие и се вкопчи в мен с всички сили, щом потеглихме. — Най-доброто отмъщение, както и най-добрият секс, се прави бавно и с отворени очи.

— Карла? — извиках през рамо, а моторът набираше скорост в металния поток.

— Non, мисля, че е мое! Но… но не съм сигурен! — извика ми той и двамата се разсмяхме.

Паркирах мотора пред жилищен блок на една пряка от Двореца. Тръгнахме по отсрещния тротоар, подминахме сградата и извървяхме още половин пряка, като я оглеждахме за някакви признаци, че е обитаема. Фасадата на Двореца изглеждаше недокосната и невредима, въпреки че металните и дървените капаци на прозорците и закованата с летви врата намекваха за погромите вътре. Завихме и се върнахме обратно и отново я подминахме, като се оглеждахме за вход.

— Ако тя е вътре и прислужниците й носят храна, те не минават през онази врата.

— Да, точно това си мислех и аз — съгласи се той. — Трябва да има и друг вход.

Открихме тясна уличка откъм гърба на сградите. За разлика от гордата и чиста главна улица, тази беше мръсна. Внимателно запристъпвахме между зловонните, посипани с мръсотии локви черна течност и струпаните купчини мазни незнайно какви боклуци. Погледнах Дидие и по нещастната му физиономия познах, че изчисляваше колко питиета ще са му нужни, за да се отърве от вонята, нахлула в ноздрите му. Стените и оградите от двете страни бяха от камък, тухли и цимент, залепени една за друга от десетилетия и целите обрасли с увивни растения, мъхове и лиани.

Преброихме постройките една по една след ъгъла, открихме задната стена на Двореца и бутнахме малката дъсчена, врата в каменната стена. Тя се отвори и влязохме в просторен заден двор, който сигурно е бил разкошно, прекрасно усамотено място, преди тълпата да го нападне. Тежките глинени саксии бяха преобърнати и потрошени, а разсипаните пръст и цветя се бяха превърнали в кал. Градинските мебели бяха нацепени на трески. Дори и плочките на настилката на много места бяха счупени, все едно удряни с чукове.

Открихме една обгорена врата, през която се влизаше в къщата. Беше отключена и се отвори навътре с жално ръждиво скърцане.

— Ти чакай тук. — Тонът ми не допускаше никакви възражения. — Стой на стража. Ако някой влезе през външната врата, забави го или ми дай сигнал.

— Както кажеш — въздъхна той. — Не се бави много. Тук не ми харесва, Bonne chance.

Влязох вътре. Вратата се затвори зад мен и съжалих, че не съм взел фенерче. Беше тъмно, а подът беше покрит със счупени чинии, гърнета, тенджери и други съдове, пръснати сред черните отломки от мебели и паднали греди. Започнах бавно да се промъквам през кухнята на първия етаж и по дългия коридор, който водеше към предната част на къщата. Подминах няколко изгорели стаи. В една от тях огънят бе бушувал така яростно, че и подът беше пропаднал, а овъглените носещи греди се показваха от дупките като ребра в трупа на огромно животно.

Стигнах до стълбището, по което се изкачих преди години, когато дойдох с Карла да спасим Лиса Картър. Тапетите с десен на цветя, някога с толкова пищни цветове и текстура, бяха овъглени и се белеха — тук-там на опушените стени. Стълбището беше изцапано със сажди, а килимът се бе превърнал в купчини пепел. Заизкачвах се бавно, като изпробвах всяко стъпало, преди да се отпусна с цялата си тежест върху него. В средата на стълбището едно от тях пропадна и аз побързах да се добера до първата стълбищна площадка.

На горния етаж се наложи да спра, докато очите ми свикнат с тъмнината. Малко по-късно вече различавах дупките в пода и започнах да се промъквам покрай тях. Пожарът беше изпепелил части от къщата и оставил отвори и овъглени останки, но някои места бяха пощадени изцяло. Недокоснатите части бяха толкова чисти и подредени, точно както ги помнех, че още повече усилваха призрачното и странно усещане. Струваше ми се, че непрекъснато преминавам от миналото, отпреди пожара, в разрухата на настоящето. Сякаш собствените ми спомени създаваха тези грандиозни оцелели зони в къщата.

Някъде по този широк коридор на горкия етаж стъпих на изтъняло място на пода и кракът ми пропадна. Залитнах и се врязах в стената зад мен. Стената рухна, аз се препънах тромаво и пропаднах, размахвайки ръце да се заловя за нещо твърдо сред рушащите се останки. Тупнах тежко, много по-скоро, отколкото очаквах, и веднага разбрах, че се намирам в един от тайните коридори на мадам Жу. Стената, която пробих, изглеждаше солидна като останалите, но беше просто параван от шперплат, облепен с вездесъщите тапети на цветя.

Станах и се изтупах. Намирах се в много тесен и нисък коридор, който се виеше пред мен покрай стените и ъглите на стаите. В стените имаше монтирани метални решетки. Някои бяха ниско над пода, а други по-високо. Под високите решетки имаше стъпала. От най-ниското погледнах през сърцевидните пролуки на решетката. Цялата стая се виждаше — напуканото огледало на стената, разпадналото се изгоряло легло и ръждясалото метално нощно шкафче до него. Имаше още няколко стъпала и аз си представих мадам Жу, приклекнала на най-горното, как, притаила дъх, гледа, гледа…

Коридорът направи няколко завоя и загубих представа къде съм — в непрогледния мрак не знаех дали стоя с лице към фасадата, или към задната страна на къщата. На едно място тайният коридор тръгваше рязко нагоре. Започнах да се катеря, металните решетки изчезнаха и в тъмното аз се препънах в стълбище. Продължих, опипом нагоре и се блъснах в една врата. Малка дъсчена порта — толкова малка и с идеални пропорции, че приличаше на вратата на детска къщичка за игри. Натиснах дръжката и тя се отвори. Бутнах я и нахлулата отвън светлина ме накара да се свия и да отстъпя назад.

Влязох в таванска стая, осветена от четири прозореца със стъклописи — като малки параклиси над външния покрив на сградата. Огънят беше стигнал и тук, но не беше успял да я опожари. Стените бяха почернели и омазани със сенки от сажди, а по пода имаше няколко дупки, под които, се виждаше широко кухо пространство между него и тавана на долната стая. Някои места в дългата таванска стая бяха оцелели от пламъците. На тези островчета с екзотични килими и непокътнати стени мебелите още стояха, цели и невредими. А в коравата прегръдка на едно подобно на трон кресло, с разкривено лице и налудничав поглед, седеше мадам Жу.

Щом се приближих до нея, открих, че злобният й поглед не беше насочен към мен. Тя се взираше с омраза в някаква точка от миналото, в някакво място, в някакво събитие или в някого, приковало мислите й така здраво, както веригата, с която е окована танцуваща мечка. Лицето й беше гримирано с дебел слой пудра и козметика. То беше маска — по-скоро трагична, отколкото гротескна в своята заблуда и преувеличение. Устните бяха начервени далеч извън контурите им. Изписаните вежди — по-големи от истинските. Скулите се издуваха над костите отдолу. Когато се приближих достатъчно, забелязах, че от ъгълчето на устата й текат лиги и капят в скута й. Миризмата на алкохол — неразреден джин, витаеше около нея и се смесваше с други противни зловония. Косата й почти изцяло бе скрита под перука. Черната перука „Помпадур“ беше леко килната настрани и отдолу се показваше къса и рядка побеляла коса. Беше облечена в зелена копринена китайска рокля. Яката й скриваше шията почти до брадичката. Седеше с подгънати колена и стъпала, отпуснати върху креслото. Бяха съвсем мънички, като детски стъпалца, обути в меки копринени чехли. Дланите й, отпуснати и безизразни като зиналата й уста, лежаха в скута, като че изхвърлени от морето на пустинен бряг.

Невъзможно беше да позная нито възрастта, нито народността й. Можеше да е испанка, можеше да е рускиня, можеше да е наполовин индийка или китайка, или дори гъркиня. И Карла беше права — тя някога е била красива, с онази красота, която се поражда от съчетанието между чертите, а не от една отличителна черта; красота, която поразява окото, а не сърцето; красота, която повяхва, ако не е подхранвана от вътрешна доброта. Тогава, в онзи миг, тя не беше красива. Беше грозна. Дидие също беше прав — тя беше сломена и смазана, с нея бе свършено. Тя плаваше по повърхността на черното езеро и скоро тъмните води щяха да я повлекат към дъното. На мястото на разума й се беше възцарила дълбока тишина, а там, където някога бе властвал жестокият й коварен живот — равнодушна празнота.

Застанал наблизо, невидим за нея, аз смаяно и объркано осъзнах, че не чувствам нито гняв, нито желание за мъст, а само срам. Срамувах се, че бях изпълнил сърцето си с желание за реванш. Онази част от мен, която искаше… Какво? Наистина ли исках да я убия? Беше същата част, която досущ приличаше на нея. Гледах я и разбирах, че гледам себе си, собственото си бъдеще, съдбата си, ако не успеех да освободя сърцето си от отмъстителността.

И разбрах, че отмъщението, за което копнеех и което обмислях през седмиците, докато оздравявах в Пакистан, не беше насочено само към нея. Аз нападах себе си и чувството си за вина, която признах едва тогава, потънал в срам, докато я гледах. Това бе вината, която чувствах за смъртта на Кадер. Аз бях неговият американец, неговата гаранция срещу военачалниците и пиратите. Ако бях тръгнал с него, както бях длъжен, за да отведем конете в селото му, врагът може би нямаше да го застреля.

Беше глупаво и както става често с чувството за вина — то разказваше само половината от историята. Някои от мъртъвците около тялото на Кадер са били облечени с руски униформи и носели руски оръжия. Знаех го от Назир. Присъствието ми там вероятно нямаше да промени нищо. Щяха да ме пленят или да ме убият, и съдбата на Кадер нямаше да е по-различна. Но разумът не играеше особена роля в чувството за вина, стаило се дълбоко в сърцето ми, откакто видях мъртвото му лице, покрито със снежен саван. Оттогава аз не можех да се отърва от срама. И тази вина, и тази роптаеща скръб ме бяха променили. Почувствах как камъкът на отмъщението се изплъзна от натежалата с омраза ръка, която искаше да го хвърли. Почувствах се лек, сякаш светлината ме изпълни и ме повдигна нагоре; и свободен — толкова свободен, че да пожаля мадам Жу и дори да й простя. И тогава чух писъка.

Сърцераздирателен писък, пронизителен като рева на глиган, ме накара да се обърна тъкмо навреме и да видя Раджан, евнухът прислужник на мадам Жу, който тичаше стремглаво към мен. Той връхлетя върху ми, ръцете му се вкопчиха в гърдите ми, аз загубих равновесие и залитнах назад. Двамата се врязахме в един от прозорците. Провесен във въздуха, под синьото небе, гледах обезумелия прислужник и стрехата на къщата зад тила му. Почувствах потръпващите струи на кръвта, стичаща се по темето и тила, там, където счупените стъкла бяха попаднали дълбоко в плътта ми — не можех да сбъркам това усещане с нищо. Назъбените парчета стъкло продължаваха да се сипят, докато ние се борехме на счупения прозорец, и аз въртях глава, насам-натам, за да спася очите си. Раджан, впил се в мен, напредваше със странни ситни стъпки, така че не ми остана никакво свободно пространство. Нужно ми беше време да проумея, че се опитва да ме бутне от прозореца — да избута и двама ни от високото. И успяваше. Почувствах как краката ми се отлепят от пода под натиска му и се плъзгах все по-надолу по малкия перваз на прозореца.

Изръмжах от ярост и отчаяние, стиснах рамката на прозореца, натиснах с цяла сила и ни изтласках обратно в стаята. Раджан падна по гръб, скочи смайващо бързо на крака и отново се впусна към мен с вик. Нямах време да отскоча встрани и отново се вкопчихме в смъртоносна схватка. Ръцете му ме стиснаха за гърлото. Пръстите на лявата ми ръка се забиха в лицето му и затърсиха окото. Дългите му криви нокти бяха остри и пробиха кожата на шията ми. Крещейки от болка, аз напипах ухото му с лявата си ръка, придърпах го и го фраснах в лицето с дясната. Забих юмрук в лицето му шест, седем, осем пъти, докато той се изтръгна с разкъсано ухо.

Отстъпи крачка назад и се закова. Дишаше тежко и ме гледаше с омраза отвъд разума и страха. Лицето му беше окървавено, устните — разцепени от счупен зъб, а кожата над едното око, където веждата беше избръсната, бе грозно прорязана. Плешивата му глава кървеше там, където се беше врязал в стъклото. Окото му беше пълно с кръв и предположих, че носът му е счупен. Трябваше да се откаже. Длъжен беше да се откаже. Но не се отказа.

С дивашки, пронизителен вой той нападна отново. Отстъпих встрани и нанесох мощен къс удар с десния си юмрук в слепоочието му, но докато падаше, той посегна с ноктестата си длан, стисна панталоните ми и ни повлече двамата на земята. Изпълзя като рак върху мен и стисна врата ми. Ноктите отново се забиха в раменете и гърлото ми.

Той беше жилав, силен и висок. Бях толкова отслабнал по време на войната на Кадер, че силите ни бяха изравнени. Претърколих се веднъж, дваж, но не можах да го отхвърля. Главата му беше залепена до моята и не можех да го ударя в лицето. Усетих допира на устата и зъбите му до врата си. Той се изтласкваше напред, блъскаше главата си в моята и ме хапеше. Дългите му остри нокти се впиваха в гърлото ми.

Посегнах надолу и напипах ножа си. Извадих го, замахнах и го наръгах. Острието прониза бедрото му, близо до хълбока. Той вдигна глава, виещ от болка, и аз промуших гърлото му близо до рамото. Ножът проби кожата, заби се в рамото му и опря в жилите и костта. Той посегна към гърлото си, претърколи се и тялото му се блъсна в стената. Вече нямаше сили да продължи боя. Беше свършено. И тогава чух писъка.

Обърнах се рязко и видях Раджан да изпълзява от кухината между пода и тавана на долната стая. Беше досущ същият или така ми се струваше, но цял и невредим — същата плешива глава, избръснати вежди, гримирани очи и остри нокти, лакирани в змийско зелено. Бързо се извърнах и видях, че Раджан лежи там, свит и стенещ до стената. „Близнак — помислих си глупаво. — Двама са. Защо никой не ми каза?“ обърнах се, точно когато близнакът се втурна с крясък към мен. Вторият стискаше нож.

Беше вдигнал тънкото извито острие като меч и докато тичаше, замахна свирепо. Избегнах трескавия му удар, пристъпих по-близо и замахнах надолу с ножа. Промуших ръката и рамото му, но той все още можеше да се движи. Ножът му повторно замахна към мен. Действаше бързо — достатъчно бързо да разреже ръката ми. Кръв рукна от раната, яростта ме тласна към него, десният ми юмрук блъскаше и мушкаше с ножа. После изведнъж черна болка с вкус на кръв се вряза в тила ми — удариха ме отзад. Пропълзях покрай близнака, извих се и видях ранения Раджан с риза, залепнала от кръвта по гърдите. Държеше греда. Главата ми кънтеше от мощния му удар. Кръвта се стичаше от раните по главата, врата, рамото и меката вътрешна страна на ръката ми. Близнаците отново завиха и аз разбрах, че се готвят за нова атака. Малко семенце на съмнение узря и избухна в мислите ми за пръв път, откакто бе започнала тази странна надпревара: „Може и да не победя…“

Ухилих им се и се приготвих да посрещна атаката със свити юмруци и изнесен напред ляв крак. „Хайде — помислих си. — Давайте да приключваме“. Те се засилиха към мен отново със същия пронизителен вой. Този с гредата, Раджан, замахна с нея към мен. Вдигнах лявата си ръка, за да пресрещна удара. Гредата се стовари върху рамото ми, но аз забих десния си юмрук в неговото лице и той се стовари по гръб. Коленете му се подгънаха, преди да падне на пода. Брат му замахна към лицето ми с ножа. Приклекнах и отскочих, но острието поряза тила ми над врата. Излязох изпод гарда му, изправих се и го намушках в рамото чак до ставата. Целех се в гърдите, но раната все пак ми свърши работа, защото под ножа ръката му се отпусна като водорасло и той се отдръпна, обзет от паника.

Годините на гняв избликнаха — целият гняв от затвора, който бях погребал в плиткия гроб на сърдитото ми самообладание. Кръвта, стичаща се по лицето ми от раните по главата, беше течна ярост, гъста и червена, която се изливаше от съзнанието ми. Свирепа сила напираше в мускулите на ръцете, раменете и гърба ми. Извърнах се от Раджан и близнака към дебилното същество в креслото. „Убий ги всичките! — помислих си, вдишвайки през стиснатите зъби. — Ще ги избия всичките.“

Чух, че някой ме вика, вика ме, вика ме от ръба на пропастта, в която бе пропаднал полуделият Хабиб и подобните нему.

— Лин! Лин, къде си?

— Тук вътре, Дидие! — извиках в отговор. — В таванската стая! Много си близо! Чуваш ли ме?

— Чувам те! — извика той. — Идвам веднага!

— Внимавай! — изпухтях аз. — Тук горе има двама, и те са… заеби, човече… никак не са приятелски настроени!

Чух стъпките му, чух го как изпсува, когато се препъна в тъмното. Той бутна вратичката, наведе се и влезе. В ръката си стискаше пистолет. Зарадвах се, че го виждам. Наблюдавах лицето му, докато набързо огледа сцената — кръвта по лицето и ръцете ми, кръвта по телата на близнаците, точещата лиги фигура на креслото. Забелязах как потресът и изненадата му се уталожиха в мрачната линия на присвитите му устни. После той чу писъка.

Близнакът на Раджан, този с ножа, нададе смразяващия кръвта вой и се хвърли към Дидие. Той без колебание насочи пистолета си и го простреля в слабините, до хълбока. Оня се свлече, метна се встрани, ревейки от болка, и се търколи на пода, превит над кървавата рана. Раджан скочи пред трона и закри мадам Жу с голи гърди. Втренчи се с омраза в очите на Дидие и моят приятел разбра, че слугата би поел куршума, за да я защити. Дидие направи крачка към него и се прицели в сърцето му. Лицето на французина бе строго и намръщено, но воднистите му очи бяха спокойни и блестящи от ледено превъзходство. Това бе истинският мъж, Дидие Леви — един от най-способните и опасни мъже в Бомбай.

— Искаш ли ти да го застреляш? — попита ме той с изражение, по-твърдо от всичко в стаята.

— Не.

— Не? — ахна той, без да откъсва очи от Раджан. — Погледни се. Погледни какво са сторили те, Лин. Трябва да ги застреляш.

— Не.

— Най-малкото трябва да ги раниш.

— Не.

— Опасно е да ги оставиш да живеят. Познанството ти с тези хора… никак не е добро.

— Няма нужда — измърморих.

— Трябва да застреляш поне единия, non?

— Не.

— Много добре. Тогава аз ще ги застрелям вместо теб.

— Недей — настоях. Бях му благодарен, че им попречи да ме убият, но още по-благодарен му бях, че дойде навреме и ми попречи аз да убия тях. Вълни от гадене и облекчение заляха кървавочервените ми мисли и отмиха гнева. Тръпнех, а в очите ми трептеше последната засрамена усмивка. — Не искам да ги застрелям… Не искам и ти да ги застрелваш. Аз изобщо не исках да се бия с тях. И нямаше да се сбия, ако те не ме бяха нападнали първи. Те постъпват точно така, както бих постъпил и аз, ако я обичах. Опитват се да я защитят. Те не са срещу мен. Това изобщо не е заради мен, а заради нея. Остави ги.

— Ами тя?

— Ти беше прав — промълвих тихо. — Свършено е с нея. Тя вече е мъртва. Съжалявам, че не те послушах. Предполагам… че трябваше да го видя с очите си.

Посегнах и затулих с длан дулото на пистолета му. Раджан трепна и се отпусна. Като виеше от болка, близнакът му се заотдалечава с пълзене покрай стената. После бавно натиснах ръката на Дидие надолу и свалих пистолета. Раджан ме погледна в очите. Забелязах как учудването и страхът в черните му очи преминаха в облекчение. Той ме гледаше втренчено, а после се строполи до брат си.

Следван плътно от Дидие, аз поех по тайния коридор и заслизах по обгорените стълби.

— Длъжник съм ти, Дидие — ухилих се в тъмното.

— И още как — потвърди той. Точно в този миг стълбището рухна под нас и ние пропаднахме през обгорелите и изпотрошени дъски на коравия под долу.

Като плюех и кашлях сред облака пепел и летящи влакна, аз се измъкнах изпод приятеля си и седнах. Вратът ми беше вдървен и ме болеше. Бях паднал на китката и рамото си и ги бях навехнал, но иначе май бях невредим и нямах нищо счупено. Дидие беше паднал върху мен и го чух как пъшка жално.

— Добре ли си бе, човек? Боже, ама как паднахме! Наред ли си?

— Край! — изръмжа Дидие. — Връщам се да застрелям тая жена!

Засмяхме се и закуцукахме към изхода на разрушения Дворец. И продължихме да се смеем часове по-късно, докато промивахме и превързвахме раните си. Дидие ми даде да облека чиста риза и панталони. Гардеробът му беше изненадващо стилен и пъстър за човек, който ходеше в „При Леополд“ облечен в обичайната си парцалива униформа. Обясни ми, че повечето от тези яркоцветни нови дрехи са му оставени от любовници, които така и не са дошли да си ги приберат, и се сетих за Карла, която ми даваше дрехи, някога принадлежали на любовниците й. И смехът отново избликна, докато вечеряхме заедно в „При Леополд“ и Дидие ми разказваше за последните си романтични неволи. Продължавахме да се смеем, когато Викрам Пател се втурна по стълбите, разперил развълнувано ръце за поздрав.

— Лин!

— Викрам!

Станах тъкмо навреме, за да попадна в летящата му прегръдка. Той обгърна раменете ми с ръце, огледа ме целия и се намръщи, щом забеляза раните по главата и лицето ми.

— Мамка му, какво ти се е случило бе, човек?

Беше все така облечен в черно и вдъхновен от каубойската си мечта, но вече с не толкова крещящи, а с много по-изтънчени дрехи. Под влияние на Лети, предположих. Въпреки че новият по-скромен вид му отиваше, аз се успокоих, като видях любимата му шапка все така увиснала на ремъка през врата му.

— Да видиш другите как изглеждат! — отвърнах и хвърлих поглед на Дидие.

— Защо не се обади, че си се върнал бе, човек?

— Върнах се едва днес и имах доста работа. Как е Лети?

— Тя се чувства страхотно, йаар — отвърна той весело и седна. — Залови се с един бизнес, някаква си там мултимедия, с Карла и новото й гадже. Страхотно ще бъде.

Обърнах се и погледнах Дидие, който сви уклончиво рамене, а после изгледа вбесено Викрам, озъбен от гняв.

— Да му се не види, човече! — извини ми се Викрам, явно сконфузен. — Мислех, че знаеш. Мислех си, че Дидие сигурно ти е казал, йаар.

— Карла се върна в Бомбай — обясни Дидие, изгледа навъсено Викрам и го накара да млъкне. — Има нов мъж, нейния приятел, както го нарича тя. Казва се Ранджит, но на нея й харесва да му казват Джит.

— Не е кофти пич — додаде Викрам и се усмихна обнадеждено. — Мисля, че ще го харесаш, Лин.

— Викрам, я стига! — изсъска Дидие с гримаса.

— Няма нищо — усмихнах се аз и на двамата поред.

Улових погледа на нашия сервитьор и му кимнах да донесе нови напитки. Докато той дойде и налее питиетата, мълчахме, а после взехме чашите и аз вдигнах наздравица:

— За Карла! Дано има десет дъщери и всичките да се омъжат добре!

— За Карла! — повториха и другите, чукнаха се с чаши и ги обърнаха на екс.

Вдигахме трета наздравица, май за нечие кученце, когато Махмуд Мелбааф влезе в радостния, шумен, бърборещ ресторант и ме погледна с очи, които все още бяха там, горе, сред премръзналите планини на войната.

— Какво ти се е случило? — побърза да попита, щом забеляза раните по лицето и главата ми, когато станах да го поздравя.

— Нищо — усмихнах се.

— Кой го направи? — настоя той.

— Сблъсках се с момчетата на мадам Жу — отговорих и той се поуспокои. — Защо? Какво става?

— Назир ми каза, че ще си тук — прошепна той с болезнено намръщено лице. — Радвам се, че те намерих. Назир ти казва да не ходиш никъде. Не прави нищо няколко дена. В момента има война, война между бандите. Бият се за властта на Кадер. Опасно е. Не ходи по местата за дунда.

С думата „дунда“, или „бизнес“ на жаргон наричахме всички черноборсаджийски операции на Кадер в Бомбай. Те по някакъв начин се бяха превърнали в мишени.

— Какво се е случило? За какво е всичко това?

— Предателят Гани е мъртъв — отвърна той. Гласът му беше спокоен, но погледът му суров и решителен. — Мъжете с него, неговите хора от бандата на Кадер, също ще умрат.

— Гани?

— Да. Лин, имаш ли пари?

— Имам — измънках. Мислех за Абдул Гани. „Той беше от Пакистан. Това трябва да е. Връзките с тайната полиция, с пакистанското ИСИ, трябва да са били негови. Разбира се, той е бил. Разбира се, че той е бил предателят. Разбира се, той е уредил да ни арестуват и убият в Карачи. Ето за кого говореше Халед в нощта преди битката — не за Абдула, а за Гани. Абдул Гани.“

— Имаш ли си скривалище? Сигурно скривалище?

— Какво? Да.

— Добре. — Той стисна сърдечно ръката ми. — Тогава ще се видим тук след три дни, денем, в един часа, иншаллах.

— Иншаллах — отвърнах и той излезе, вдигнал високо красивата си глава, с горда походка и изправен гръб.

Седнах отново, като избягвах да поглеждам приятелите си в очите, докато не успях да прикрия ужаса в тях, който знаех, че ще забележат.

— Какво има? — попита Дидие.

— Нищо — излъгах, тръснах глава и се усмихнах престорено. Вдигнах чашата си и се чукнах с другите. — Докъде бяхме стигнали?

— Тъкмо щяхме да пием за кучето на Ранджит — спомни си Викрам и се ухили до уши, — но аз искам да пием също и за коня му, ако не е късно.

— Но ти не знаеш дали той има кон! — възрази Дидие.

— Ние не знаем дали има и куче — каза Викрам, — но това не ни спря. За кучето на Ранджит!

— За кучето на Ранджит! — повторихме.

— И за коня му! — додаде Викрам. — И за коня на съседа му!

— За коня на Ранджит!

— И… за конете… по принцип!

— И за влюбените навсякъде! — предложи Дидие.

— И за влюбените… навсякъде… — повторих.

Но някак си, по някакъв начин, по някаква причина, любовта бе умряла в мен и аз внезапно го осъзнах; и изведнъж се изпълних с увереност. Не, чувствата ми към Карла не си бяха отишли съвсем. Те никога не си отиват съвсем. Но нямаше и помен от ревността, която някога бих почувствал към непознатия Ранджит. Нямаше гняв към него и нямаше болка заради нея. Седях там и се чувствах вцепенен и изпразнен, сякаш войната, и загубата на Кадербай и Халед, и сблъсъкът лице в лице с мадам Жу и нейните близнаци бяха налели обезболяваща струя в сърцето ми.

Вместо болка, имаше почуда — не се сещам за друг начин, по който да опиша чувствата си — предизвикана от предателството на Абдул Гани. И зад това почти свръхестествено смайване се спотайваше глух, пулсиращ, фаталистичен ужас. Защото дори и в този миг кървавото бъдеще, в което ни беше вкарало неговото предателство, се разгръщаше и се изливаше в живота ни като внезапно принуден от сушата да разцъфне розов цвят, чиито червени листенца се сипят по сухата, неумолима земя.

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Един час след като излязох от къщата на Абдул Гани, за да се срещна лице в лице с Мадам Жу, Назир и трима от най-доверените му хора разбили вратата на съседната къща и преминали през дългата работилница в мазето, свързваща двете сгради. Горе-долу по времето, когато аз се промъквах през развалините на разрушения Дворец на мадам Жу, Назир и хората му, с плетени черни маски, бутнали капака на пода в кухнята на Гани и влезли у тях. Хванали готвача, градинаря, двамата прислужници на Абдул и фалшификаторите от Шри Ланка, Вилу и Кришна, и ги заключили в една стаичка в мазето. Докато съм се изкачвал по обгорялото стълбище на Двореца към таванската стая, където намерих мадам Жу, Назир се прокраднал на горния етаж до огромния кабинет на Абдул и го заварил да седи в креслото, ридаещ и неподвижен. По-късно, горе-долу по времето, когато аз разтворих стиснатия юмрук на моето отмъщение и пожалих съсипания си враг, точещата лиги Мадам, Назир отмъстил за себе си и за Кадер Хан, като убил предателя, продал всички ни в Пакистан.

Двама мъже притиснали ръцете на Абдул към креслото, а третият дръпнал главата му назад и го накарал да отвори очи. Назир свалил маската си. Взрян в очите на Абдул, той го пронизал в сърцето. Абдул сигурно е знаел, че трябва да умре. Седял е сам и е очаквал убийците си. Но викът му, казват, идвал чак от ада.

Съборили тялото му от креслото на излъскания под, и докато аз съм се бил с Раджан и близнака му в таванската стая в другия край на града, Назир и хората му отсекли със сатъри ръцете, стъпалата и главата на Абдул и разпръснали парчетата от трупа му из огромната къща точно както Абдул Гани заповядвал на убийците Сапна да постъпят с разчленения труп на стария верен Маджид. А когато съм си тръгвал от разрушения Дворец със сърце, свободно и изпълнено с покой за първи път след толкова много месеци, изпълнени с копнеж за мъст, Назир и хората му освободили Кришна, Вилу и прислугата — решили, че те нямат никакво участие в предателството на Гани — а после напуснали къщата и тръгнали да издирват членовете от групата на Гани, за да ги избият до крак.

— Гани от много време се беше побъркал, йаар — вметна Санджай Кумар, докато превеждаше свободно разказа на Назир от урду на английски. — Смяташе, че Кадер е полудял. Мислеше, че е… обсебен, разбираш ли? Беше си въобразил, че Кадер ще изгуби целия си бизнес, всичките си пари и цялата си власт в Съвета. Мислеше, че Кадер харчи твърде много за Афганистан, войната и прочие. Знаеше, че Кадер е планирал всякакви други мисии — разни неща в Шри Ланка, Нигерия и тям подобни. И затова, след като не можа да разубеди Кадер, нито да го накара да се промени, той реши да използва цялата тази история със Сапна. Това със Сапна беше начинание на Гани от самото начало.

— Цялото ли? — попитах.

— Разбира се — отвърна Санджай. — На Гани и на Кадер. Но го оглавяваше Гани. Използваха историята със Сапна, за да получат онова, което искаха от ченгетата и от властите.

— Как?

— Идеята на Гани беше да наплашат всички — ченгетата, политиците и другите Съвети — с общ враг. Това беше Сапна. Когато тези типове, Сапна, започнаха да кълцат хора навсякъде из града, да приказват за революция и че Сапна бил царят на крадците и така нататък, всички се разтревожиха. Никой не знаеше кой стои зад всичко това. Това ги накара да работят заедно с нас, за да хванем копелето, в замяна на нашата помощ. Но Гани се надяваше да му се отвори възможност да посегне на самия Кадер.

— Не съм убеден, че го е искал от самото начало — намеси се Салман Мустаан и подчерта думите си с поклащане на глава срещу близкия си приятел. — Мисля, че започна както винаги, с пълна подкрепа за Кадер. Но тази история със Сапна беше много смахната и гадна, човече, и мисля, че тя, разбираш ли, му обърка ума.

— Както и да е — продължи Санджай, отхвърляйки тънкостите. — Резултатът пак е същият. Гани си има банда, тези Сапна, бандата си е негова и се подчинява само на него. И убива разни копелета из целия град. Повечето са хора, от които той така или иначе е искал да се отърве, по делови причини, с което аз нямам проблеми. И всичко вървяло чудесно, йаар. Целият шибан град пощурява и търси това копеле Сапна, а всички традиционни врагове на Кадер се надпреварват да му помагат да пренася контрабандно оръжия, експлозиви и други тежки лайна през Бомбай, защото искат той да им помогне да разберат кой е този Сапна и да го ликвидират. Шибан смахнат план, обаче сработва, йаар. А после един ден едно ченге идва да го види. Беше онзи Патил — Лин, ти го познаваш, подинспектор Суреш Патил. Работеше в „Колаба“ и е страшна путка, йаар.

— Обаче умна — промълви Салман уважително.

— О, да, умен е. Много умна путка. И той казва на Гани, че убийците Сапна оставили следа на последното си местопрестъпление и тя води към Съвета на Кадер Хан. Гани откача. Вижда как всички извършени от него гадости пристигат у тях, на прага му. И затова решава, че трябва да жертва някого. Някой от самия Съвет на Кадер Хан, разбираш ли, който е в шибания център на всичко, и типовете Сапна да го накълцат и да подведат полицията. Според тях ако ченгетата видят накълцан някой от техните хора, ще решат, че Сапна е наш враг.

— И избрал Маджид — довърши Салман вместо него. — Получило се. За случая отговаряше Патил и той бил там, когато събирали парчетата от тялото на Маджид в чували. Той знаеше колко е близък Маджид с Кадербай. Таткото на Патил — ето това вече е кораво ченге, йаар — и Кадербай били стари познайници. Някога той тикнал Кадербай в затвора.

— Кадербай е лежал в затвора? — попитах, разочарован, че никога не попитах Хана сам. Достатъчно често разговаряхме за затвора.

— Разбира се! — разсмя се Салман. — Дори избягал, разбираш ли, от „Артър Роуд“.

— Ти се бъзикаш!

— Не го ли знаеше, Лин?

— Не.

— Прекрасна история, йаар — заяви Салман, клатейки въодушевено глава. — Трябва някой път да накараш Назир да ти я разкаже. Той бил външният човек на Кадер Хан по време на бягството му. Мамка му, Назир и Кадербай били направо бесни типове по онова време, йаар.

Санджай плясна утвърдително Назир по гърба, силно и добродушно. Почти улучи мястото, където Назир беше ранен. Знаех, че го е заболяло, но той с нищо не го показа. Вместо това се вгледа в лицето ми. Това беше първият ми официален инструктаж след смъртта на Абдул Гани и краят на двуседмичната гангстерска война, отнела шест живота и върнала властта в мафиотския Съвет обратно в ръцете на Назир и хората на Кадер. Погледнах го в очите и кимнах бавно. Мрачното му строго лице се поотпусна за миг, а после бързо възприе отново обичайния си свиреп израз.

— Горкият стар Маджид — въздъхна тежко Санджай. — Той беше просто… Как, по дяволите, се наричат ония червените? Рибите?

— Червена херинга[1] — обясних.

— Да, херинга беше, копелето. Ченгетата — оная путка Патил и неговите хора — решиха, че няма връзка между Сапна и Съвета на Кадер.

Те знаеха колко много Кадер обича Маджид, и насочиха търсенето си другаде. Гани се откачи от куката и след време неговите хора почнаха пак да кълцат разни копелета. Бизнес, както обикновено.

Как го приемаше Кадер?

— Кое? — попита Санджай.

— Говори за убийството на Маджид — намеси се Салман. — Нали така, Лин?

— Да.

Последва кратко колебание — и тримата мъже ме погледнаха. Чертите им бяха застинали неподвижно в мрачни, почти възмутени изражения, сякаш им бях задал неучтив или срамен въпрос. Но погледите им, в които просветваха тайни и лъжи, като че бяха разкаяни и нажалени.

— Кадер нямаше нищо против — отвърна Салман. Почувствах как сърцето ми се сепна и промълви болката си.

Бяхме в „Мокамбо“, ресторант и кафене в квартал „Форт“. Беше чист, с добро обслужване и модно-бохемски. Богати бизнесмени от „Форта“ се смесваха с гангстери, адвокати и знаменитости от киното и от бързо развиващата се телевизионна индустрия. Мястото ми харесваше и се радвах, че Санджай го е избрал за срещата. Бяхме се справили с обилен, но здравословен обяд и десерт куфли и вече пиехме второто си кафе. Назир ми седеше отляво, с гръб към ъгъла и с лице към входната врата, излизаща на главната улица. До него беше Санджай Кумар, печеният млад гангстер индус от покрайнините на Бандра и някогашен мой партньор в тренировките. Той бе успял да си завоюва, както изглежда, постоянно място в остатъка от мафиотския Съвет на Кадер. Беше трийсетгодишен, здрав и набит, с гъста тъмнокестенява коса, която сушеше със сешоар, за да прилича на тупираните коси на киногероите. Лицето му беше красиво. Широко разположените му кафяви очи под високото чело гледаха с хумор и увереност над широкия нос, усмихнатата уста и меко закръглената брадичка. Той лесно се разсмиваше и винаги с добродушен, сърдечен смях, без значение колко често се смееше. Беше и щедър — бе почти невъзможно да си платиш сметката в неговата компания, не — както мислеха някои — защото с този жест се правеше на важен, а защото отвътре му идваше да се раздава и да споделя. Беше и смел, и много надежден в период на яростна криза, всеки досаден ден. Лесно беше да го харесаш и аз наистина го харесвах; и от време на време се налагаше да си напомня с малко напрягане на волята, че е един от мъжете, отсекли ръцете, стъпалата и главата на Абдул Гани с месарски сатър.

Четвъртият човек на масата ни, който седеше до Санджай както винаги, беше Салман, най-добрият му приятел. Салман Мустаан беше роден в една и съща година със Санджай и двамата бяха израсли заедно в шумното и пренаселено предградие Бандра. Бил преждевременно развито дете, разказаха ми, и изненадал родителите си сиромаси с отлични оценки по всички предмети във всички класове на прогимназията. Успехът му бил още по-забележителен заради това, че откакто навършило пет години, момчето се трудело по двайсет часа седмично с баща си, скубело пилета и метяло местната птицеферма.

Знаех добре историята му — бях я сглобил от разказите и изповедите, които ми споделяше, докато тренирахме заедно в спортната зала на Абдула. Когато Салман обявил, че трябва да напусне училище, за да работи повече и да подпомага семейството си, един от учителите му, който познавал Абдел Кадер Хан, помолил дона да се намеси в негова полза. Салман станал едно от децата, които получавали стипендия от Кадербай — също като моя съветник, доктор Хамид, когато работех в клиниката в бордея — и решили да го насочат към адвокатска кариера. Кадер записал Салман в католически колеж, ръководен от йезуитски свещеници, и всеки ден момчето от бордея обличало чистата си бяла униформа и заемало мястото си сред синовете на богаташкия елит. Получил добро образование — Салман проявяваше красноречие, когато говореше на английски, а общите му познания обхващаха история и география, литература, науки и изкуства. Но момчето притежаваше някаква необузданост, неутолима жажда да експериментира, която дори здравите ръце и твърдите пръчки на йезуитите не бяха успели да укротят.

Докато Салман се борел с йезуитите, Санджай си намерил работа в бандата на Кадербай. Той пренасял съобщения и контрабанда между офисите на мафията из целия град. През първите седмици на службата го намушкали по време на сбиване с мъже от съперническа банда, които се опитали да го оберат. Момчето се защитило, избягало от нападателите и доставило контрабандния си пакет в центъра за събиране на Кадер, но раната му била сериозна и минали цели два месеца, докато заздравее. Салман, неговият приятел, откакто се помнел, обвинил себе си за това, че не е бил със Санджай, и начаса напуснал училище. Той помолил Хана за разрешение да работи заедно с приятеля си и да пренася контрабанда. Кадер се съгласил и от този ден насам момчетата вършеха заедно всички престъпления от каталога на Съвета.

Тогава, в началото, били само на по шестнайсет. И двамата бяха навършили трийсет през седмиците преди срещата ни в „Мокамбо“.

Щурите момчета се бяха превърнали в корави мъже, които обсипваха с подаръци семействата си и живееха с някакво очебийно, агресивно спокойствие. Въпреки че бяха успели да омъжат престижно сестрите си, и двамата бяха неженени. Отказвали да се оженят, каза ми Санджай, заради общата им вяра или предчувствие, че ще умрат от насилствена смърт, и то млади. Перспективата нито ги плашеше, нито ги тревожеше. Те го виждаха като разумна сделка: вълнения, власт и богатство, достатъчно да осигурят семействата си, срещу кратък живот, свършващ на острието на ножа или дулото на пистолета. И когато групата на Назир спечели гангстерската война срещу групата на Гани, двамата приятели се оказаха в новия Съвет — пълноправни млади мафиотски донове.

— Мисля, че Гани наистина се опита да предупреди Кадербай какво му е на сърце — рече Салман замислено с ясен глас, на английски, закръглен до най-близкия децибел. — Той говореше за това проклятие на героя близо година, преди да реши да създаде Сапна.

— Майната му, йаар — изръмжа Санджай. — Кой, мамка му, беше той, че да предупреждава Кадербай? Кой, мамка му, беше той, че да ни вкара всичките в тия лайна с Патил да накара неговите хора да накълцат стария Маджид? А после, когато всичко свърши, отишъл и продал всичко на шибаните пакистански ченгета, йаар. Майната му. Ако можех да изровя тоя мадачуд и да го убия пак, щях да го направя още днес. Всеки ден бих го правил. Щеше да ми е шибаното хоби.

— Кой беше истинският Сапна? — попитах. — Кой всъщност извършваше убийствата за Абдул? Спомням си, веднъж Кадер ми каза, след като убиха Абдула, че е — открил истинския Сапна. Каза, че го е убил. Кой беше той? И защо изобщо го е убил, след като той е работел за него?

Двамата млади мъже се обърнаха към Назир. Санджай му зададе няколко въпроса на урду, в знак на уважение към по-възрастния — те знаеха фактите също толкова добре, колкото и Назир, но се обърнаха към него да разкаже спомените си и го включиха в разговора. Разбрах по-голямата част от отговора на Назир, но изчаках Санджай да преведе.

— Името му беше Джитендра. Джитудада го наричаха. Беше от Делхи, владееше пистолета и ножа. Гани го доведе тук заедно с още четирима. Всъщност, той ги настаняваше в петзвездни хотели, през цялото шибано време — две години, човече! Бахинчуд! Оплакваше се, че Кадер харчел пари за муджахидините, за войната и така нататък, а междувременно държеше тия шибани психари в петзвездни хотели цели две шибани години!

— Джитудада се напи, когато убиха Абдула — додаде Салман. — Много се върза, когато всеки разправяше, че Сапна бил мъртъв. Правеше се на Сапна от близо две години и това беше започнало да му разбърква мозъка. Той започна да вярва в собствените си дивотии — или в дивотиите на Гани.

— Много тъпо име, йаар — намеси се Санджай. — Та Сапна е женско име! Все едно аз да се кръстя Люси, да го еба, или нещо такова. Що за смотаняк се кръщава с женско име, йаар?

— Такъв, който убива единайсет души — отвърна Салман, — и почти му се разминава. Както и да е, вечерта, когато убиха Абдула и всички разправяха, че Сапна бил мъртъв, той се натряска до козирката. И се раздърдори, и обясняваше на всекиго, склонен да го изслуша. А че той бил истинският Сапна. Седели в един бар в хотел „Президент“, и внезапно се разкрещял, че бил готов да разкаже всичко — кой стоял зад убийствата на Сапна, кой планирал всичко и кой плащал за всичко.

— Шибан ганду — изръмжа Санджай, използвайки жаргонната дума за „задник“. — Не съм срещал нито един от тия психари, който да не е шибано пискало, йаар.

— За наш късмет онази вечер в бара имало предимно чужденци и те не разбирали за какво говори. В бара имало и един от нашите и той казал на Джиту да си затваря устата. Джитудада отвърнал, че не го било страх от Абдел Кадер Хан, защото имал планове и за Кадер. Казал, че Кадер ще свърши, насечен на парчета, също като Маджид. После размахал пистолет. Нашият човек веднага се обадил на Кадер. Ханът отишъл и пречукал онзи лично. Отишъл заедно с Назир и Халед, Фарид, Ахмед Заде, младият Андрю Ферейра и още неколцина други.

— Това го пропуснах, мамка му! — изпсува Санджай. — Още от първия ден исках да го пречукам този мадачуд, майкоебец, и особено след Маджид. Но изпълнявах задача в Гоа. Както и да е, Кадер се оправи с тях.

— Намериха ги близо до паркинга на хотел „Президент“. Джитудада и неговите хора се съпротивлявали. Станала голяма престрелка. Улучили двама от нашите. Единият беше Хюсеин — нали го знаеш, сега върти работите на кея „Балард“. Така изгубил ръката си — изстреляли по него заряда на пушка двуцевка, любимата на народа пушка с къса цев, и куршумите откъснали ръката от тялото му. Ако Ахмед Заде не беше го завил и измъкнал оттам и не го беше закарал в болницата, щеше да му изтече кръвта и да умре там, на паркинга. И четиримата, които присъствали — Джитудада и неговите трима, пукнали. Кадербай изстрелял сам последните куршуми в главите им. Но един от тези типове, Сапна, не бил на паркинга и му се разминало. Така и не можахме да го издирим. Върнал се в Делхи и изчезнал оттам. Оттогава не сме чували нищо за него.

— Тоя Ахмед Заде ми харесваше — Санджай изрече тази разточително висока за него похвала с малка тъжна въздишка.

— Да — съгласих се и си спомних мъжа, който вечно изглеждаше така, все едно търси приятел в тълпата. Мъжът, умрял с ръка, вкопчена в моята. — Той беше свестен човек.

Назир заговори отново — изсумтяваше думите, все едно бяха заплахи, както говореше, когато е разгневен.

— Когато съобщили на пакистанските ченгета за Кадербай — преведе Санджай, — стана очевидно, че зад тях трябва да е Абдул Гани.

Кимнах утвърдително. Беше очевидно. Абдул Гани беше от Пакистан. Връзките му там отиваха надълбоко и нависоко. Неведнъж ми го беше казвал, докато работех за него. Зачудих се защо не съм го прозрял тогава, когато ченгетата нахлуха в хотела в Пакистан, Първата ми мисъл беше, че просто го харесвах прекалено много и не можех да го заподозра. Вярно беше. Но може би по-скоро, защото се чувствах твърде поласкан от неговото внимание — Гани беше мой покровител в Съвета след самия Кадер и той влагаше време, енергия и привързаност в нашето приятелство. А имаше и още нещо, което можеше да ме е залисало в Карачи: съзнанието ми бе изпълнено със срам и отмъстителност — поне това си спомням от посещението в джамията, когато седях до Кадербай и Халед и слушахме Слепите певци. Спомних си, че прочетох писмото на Дидие и реших, още там, на онази трепкаща жълта светлина от лампите, че ще убия мадам Жу. Спомних си как го помислих, а после се обърнах и видях обичта в златистите очи на. Кадер. Можеше ли тази обич и този гняв да бяха потулили нещо толкова важно и толкова очевидно като предателството на Гани? И ако не бях го забелязал, какво още не бях забелязал?

— Кадер не трябваше да се върне от Пакистан — додаде Салман. — Кадер, Назир, Халед… дори и ти. Абдул Гани смяташе, че това е неговият шанс да ликвидира целия Съвет с един удар, всички онези от Съвета, които не бяха с него. Но Кадербай си имаше свои приятели в Пакистан и те го предупредиха. Успяхте да се измъкнете от капана. Мисля, че от онзи ден Абдул Гани е знаел, че с него е свършено. Но кротуваше и не предприемаше нищо тук. Предполагам, че се надяваше Кадер и всички вие да бъдете убити във войната.

Назир го прекъсна — нямаше търпение да изслуша презирания от него английски. Стори ми се, че разбрах какво каза, и преведох думите му на Санджай, за да потвърди дали догадката ми е вярна.

— Кадер казал на Назир да пази истината за Абдул Гани в тайна. Казал, че ако нещо му се случи през войната, Назир трябва да се върне в Бомбай и да отмъсти за него. Това ли е?

— Да — поклати глава — Санджай. — Разбрал си го. А след това трябваше да ликвидираме и останалите, които бяха на страната на Гани. Никой от тях не остана жив. Всички са мъртви или офейкаха от Бомбай.

— Което ни води до разговора по същество — усмихна се Салман. Това беше рядка, ала добра усмивка, усмивката на уморен мъж, усмивката на нещастен мъж, усмивката на корав мъж. Издълженото му лице беше с малко разкривени черти, едното му око беше с един пръст по-ниско от другото, счупеният му нос беше зараснал накриво, а единият ъгъл на устата му беше обтегнат — юмрук беше разцепил устната и шевът бе изопнал кожата. Късата му коса оформяше идеален кръг над челото му като тъмен ореол, здраво притиснал малко смачканите му уши. — Искаме ти да поемеш за известно време паспортите. Кришна и Вилу много настояват. Те са малко…

— Направо са откачили от страх — намеси се Санджай. — Загубили са ума и дума, защото разчленяваха хора из целия Бомбай, като почнем с Гани, докато те са били там, в шибаното мазе! Войната вече свърши и ние спечелихме, но тях още ги е страх. Не можем да си позволим да ги загубим, Лин. Искаме ти да работиш с тях и да ги поуспокоиш. Непрекъснато питат за теб и искат ти да работиш с тях. Харесват те, човече.

Погледнах подред всеки от тях и спрях погледа си върху Назир. Ако бях разбрал правилно, това бе изкусително предложение. Победилата фракция на Кадер беше реформирала местния мафиотски Съвет под ръководството на стария Собхан Махмуд. Назир беше станал пълноправен член на Съвета, както и Махмуд Мелбааф. Останалите включваха Санджай и Салман, Фарид и още трима донове, родени в Бомбай. Последните шестима говореха марати толкова добре, колкото хинди и английски. Това ми осигуряваше уникален и много важен контакт с тях, защото бях единственият им познат гора, който говори марати. Аз бях единственият им познат гора, оковаван в пранги в затвора „Артър Роуд“. И бях един от малцината, с кафява или бяла кожа, оцелели във войната на Кадер. Те ме харесваха и ми се доверяваха. Те ме смятаха за ценна придобивка. Гангстерската война беше свършила. В новия Pax Mafia, управляващ тяхната част от града, можеха да се натрупат състояния. А на мен парите ми трябваха. Живеех от спестяванията си и бях почти разорен.

— Какво точно сте наумили? — попитах Назир, но знаех, че ще отговори Санджай.

— Ти поемаш „книгите“, печатите, всичко, свързано с паспортите, лицензите, разрешенията и кредитните карти — отвърна той бързо. — Ще имаш пълен контрол. Точно както беше при Гани. Никакви шибани проблеми. Каквото ти трябва, го получаваш. Получаваш дял от всичко — мисля за пет процента, но можем да го обсъдим, ако според теб не са достатъчни, йаар.

— И можеш да посещаваш Съвета, когато си искаш — додаде Салман. — Един вид със статут на наблюдател, ако ме разбираш. Какво ще кажеш?

— Ще трябва да преместите работилницата от мазето на Гани — казах тихо. — Никога не бих се чувствал щастлив, ако работя там, и не съм изненадан, че мястото е ошашкало Вилу и Кришна.

— Няма проблеми — разсмя се Санджай и плясна по масата. — И без това смятахме да продадем къщата. Знаеш ли, братко Лин, онзи тлъст шибаняк Гани записал двете големи къщи, неговата и съседната, на името на зет си. В това няма нищо лошо — мамка му, човече, всички правим така. Но те струват шибани кророве, Лин. Те са шибани имения, баба. И след като накълцахме и разпарчадисахме тлъстата гад, зет му решава, че не иска да ни прехвърли къщите. Прави се на голяма работа и почва да приказва за адвокати и полиция. Затова се наложи да го вържем над голям варел киселина, йаар. И той взе, че омекна. Нямаше търпение да ни припише къщите. Пратихме Фарид да свърши работата и той се погрижи. Но страшно се впрегна, йаар заради неуважението, с което се отнесе към нас зетят на Гани, и много се беше ядосал на тоя мадачуд, задето го принуди да сложи варела с киселина и прочие. Той обича нещата да са прости, нашият брат Фарид. Цялата тая история с окачането на тоя путьо над киселината беше малко… Как се нарича, Салман? Как беше думата?

— Натруфено — предположи Салман.

— Да, натруфено, да го еба, цялото това нещо. Фарид обича или да го уважават, или да не протака и да застреля копелето. И тъй като е много ядосан, взема и собствената къща на зетя — кара го да ни припише собствената си къща само защото е бил такъв мадачуд за къщите на Гани. И сега тоя тип няма нищо, а ние имаме три къщи на пазара вместо една.

— Гаден и кръвожаден рекет е тоя бизнес с недвижимите имоти — заключи Салман с иронична усмивка. — Ще преместя работилницата при първа възможност. Водим преговори с една от големите агенции, Фарид се е заел с това. Добре, Лин, щом не искаш да работиш в къщата на Гани, къде би искал да се установим?

— „Тардео“ ми харесва — предложих. — Някъде около „Хаджи Али“.

— Защо „Тардео“? — попита Санджай.

— „Тардео“ ми харесва. Чисто е… и е тихо. И е близо до „Хаджи Али“. „Хаджи Али“ ми харесва. Свързан съм сантиментално с това място.

— Тик хаин, Лин — съгласи се Салман. — Значи, „Тардео“. Ще кажем на Фарид веднага да започне да търси. Нещо друго?

— Ще ми трябват двама куриери, хора, на които мога да се доверя. Бих искал сам да ги избера.

— Кого имаш предвид? — попита Санджай.

— Вие не ги познавате. Външни хора са. Но и двамата са свестни. Джони Пурата и Кишор. Аз им имам доверие и знам, че мога да разчитам на тях.

Санджай и Салман се спогледаха, после погледнаха Назир. Той кимна.

— Няма проблеми — каза Салман. — Това ли е всичко?

— Още нещо. — Обърнах се към Назир. — Искам Назир да бъде свръзката ми със Съвета. Ако възникне някакъв проблем, по каквато и да било причина, първо искам да разговарям с Назир.

Назир отново кимна и ме удостои с малка усмивка от дълбокото на очите му.

Ръкувах се с всички мъже подред, за да приключим сделката. Ръкостисканията бяха малко по-официални и тържествени, отколкото очаквах, и стиснах челюсти, за да възпра напушилия ме смях. Различното отношение, тяхната сериозност и моят дисидентски напушил ме смях отразяваха разликата между нас. Колкото и да харесвах Салман, Санджай и останалите — а в интерес на истината Назир го обичах и му дължах живота си — за мен мафията беше средство за постигане на някаква цел, а не цел сама по себе си. За тях мафията беше семейство, нерушима връзка, която ги свързваше всяка минута чак до последния им дъх. Тяхната тържественост изразяваше свещеното родово задължение, „единни, ръка за ръка“, но знаех, че те не вярват и за мен да е същото. Приемаха ме и работеха с мен, белия, дивия гора, отишъл на война с Абдел Кадер Хан, но очакваха рано или късно да ги напусна и да се върна в другия свят, света на моите спомени и на моята кръв.

Аз не мислех така и не го очаквах, защото бях изгорил всички мостове, които можеха да ме отведат у дома. И въпреки че трябваше да потисна смеха си, породен от сериозността на малката церемония, ръкостискането всъщност официално ме включваше в редовете на професионалните престъпници. До този момент престъпленията, извършени от мен, бяха извършени на служба при Кадер Хан. Колкото и трудно е да го разберат хората извън този свят, аз бих могъл съвсем искрено да заявя, че съм ги извършил от обич към него. За моята собствена сигурност, несъмнено, но над всичко — заради бащината обич, която копнеех да получа от Кадер. Него вече го нямаше и аз можех окончателно да скъсам с всичко това. Можех да отида… почти навсякъде. Можех да се заема… с нещо друго. Но не го направих. Аз свързах съдбата си с тяхната и станах гангстер единствено заради парите, властта и закрилата, обещани от тяхното братство.

Да изкарвам прехраната си с престъпване на закони, ме поддържаше зает, толкова зает, че успях да скрия от сърцето си почти всички чувства, от които то се вълнуваше. След срещата в „Мокамбо“ всичко тръгна бързо. За една седмица Фарид откри нова сграда. Двуетажното здание, съвсем наблизо до плаващата джамия „Хаджи Али“, беше бившият архив на клон на Бомбайската общинска корпорация. След като се бяха изнесли в по-големи и по-модерни офиси, те бяха изоставили там повечето стари пейки, бюра, шкафове и етажерки, които подхождаха на нашите нужди. Една седмица ръководех екип от чистачи и работници, които избърсаха и лакираха всяка повърхност и разместиха мебелите, за да има място за машините и масите с осветление от мазето на Гани.

Нашите натовариха специализираното оборудване в голям покрит камион и през една късна нощ го докараха в сградата. Улицата беше тиха, когато тежкият камион спря пред двойната врата на нашата нова фабрика. Но в далечината се чуваше звън на алармени звънци и по-тежкото дрънкане на пожарни камбани. Застанах до камиона и се огледах по пустата улица нататък, откъдето идваше трескавият звън.

— Сигурно има пожар — измърморих на Санджай и той избухна в смях.

— Фарид запали пожар — отговори Салман вместо приятеля си. — Казахме му, че не искам да ни видят как внасяме нещата на новото място и затова той направи пожар за отклоняване на вниманието. Затова улицата е толкова пуста. Всички будни хора са отишли да гледат.

— Запали конкурентна компания — засмя се Санджай. — Сега официално сме в бизнеса с недвижими имоти, защото най-големите ни съперници току-що бяха закрити заради повредите от пожара. Утре, недалеч оттук, отваряме новия си офис за недвижими имоти. А тази вечер никакви любопитни копелета няма да ни видят как се нанасяме в новата работилница. Фарид уби с един куршум два заека, на?

И така, на около километър от нас белият огън и пушек опърлиха среднощното небе, а ние наредихме на нашите момчета да внесат тежкото оборудване в Новата фабрика. Кришна и Вилу се заловиха за работа почти веднага.

През месеците, докато ме нямаше, Гани бе осъществил предложенията ми да съсредоточи усилията в разширяване на продукцията — разрешения, сертификати, дипломи, шофьорски книжки, акредитивни писма, пропуски и други документи. Това бе процъфтяващ занаят в процъфтяващата икономика на Бомбай. Често работехме до зори, за да задоволим търсенето. А бизнесът се развиваше — щом лицензионните и другите власти внасяха промени в документите, за да ни затруднят да ги фалшифицираме, ние прилежно копирахме и пак ги фалшифицирахме срещу допълнителна цена.

— Това е нещо като надпреварата на Черната царица — казах на Салман Мустаан. Новата фабрика за паспорти работеше прилежно вече цели шест месеца.

— Черната царица? — попита той.

— Да. Това е от биологията, става дума за гостоприемниците, като човешките тела, и за паразитите — вируси и тям подобни. Учих го, докато работех в моята клиника в жопадпати. Гостоприемниците — нашите тела, и вирусите — всяка гад, която ни разболява, се надпреварват едни с други. Когато паразитът нападне, гостоприемникът развива защита. После вирусът се променя така, че да преодолее защитата, и гостоприемникът създава нова защита. И това продължава вечно. Наричат го Надпреварата на Черната царица. От една книга е, „Алиса в страната на чудесата“.

— Знам я — отвърна Санджай. — Учихме я в училище. Но така и не я разбрах.

— Няма нищо, нея никой не я разбира. Както и да е — момиченцето, Алиса, среща Черната царица, която тича невероятно бързо, но никога не стига никъде. Тя казва на Алиса, че в нейното царство трябвало да бягаш с всички сили, за да останеш на едно място. Същото е с нас и паспортните власти, лицензните съвети и банките по цял свят. Те постоянно променят паспортите и другите документи, за да ни затруднят. А ние непрекъснато намираме нови начини да ги подправяме и фалшифицираме, да ги приспособяваме към нас. Това е Надпреварата на Черната царица и всички ние трябва да тичаме много бързо, просто за да останем на мястото си.

— Мисля, че ти далеч не стоиш на едно място — увери ме той с тих, но нетърпящ възражения глас. — Ти свърши страхотна работа, Лин. Подправянето на документи за самоличност е смъртоносен занаят, пазарът е наистина огромен. Няма насищане. Работата си я бива. Досега всички наши хора, ползвали твоите документи, минават без проблеми, йаар. Всъщност точно затова те поканих днес да обядваш с нас. Имам изненада за теб, нещо като подарък, и съм убеден, че ще ти хареса. За да ти благодарим, йаар за страхотната работа.

Не го погледнах. Вървяхме бързо един до друг по булевард „Махатма Ганди“ към площад „Регал Съркъл“ в един горещ, безоблачен следобед. Там, където тротоарът беше задръстен от купувачи, натрупали се пред уличните сергии, ние ги заобикаляхме по платното, а зад нас и покрай нас течеше бавният неспирен поток от коли. Не погледнах Салман, защото през тези шест месеца го бях опознал достатъчно добре и бях сигурен, че се чувства неудобно заради похвалите, с които ме беше засипал. Салман беше роден водач, но като много мъже, притежаващи дарбата да командват и инстинкта да управляват, всеки израз на водаческото изкуство силно го притесняваше. В душата си той беше скромен човек и тази скромност го правеше достоен мъж.

Веднъж Лети каза, че й се струвало странно и нелепо, когато описвам престъпници, убийци и мафиоти като доблестни мъже. Мисля обаче, че тя бъркаше, не аз. Тя бъркаше доблестта с добродетелта. Добродетелта се отнася до онова, което вършим, а доблестта — как го вършим. Ти можеш да водиш война по доблестен начин — Женевската конвенция е за това — или да наложиш мир напълно безчестно. По същество доблестта е изкуството да бъдеш скромен. И гангстерите, също като полицаите, политиците, войниците и светците са добри в своята дейност единствено ако не се възгордяват.

— Знаеш ли — продължи той, когато тръгнахме по широкия тротоар срещу сградите на университета. — Радвам се, че още от самото начало не се получи с приятелите ти, онези, които ти искаше да ти помагат за паспортите.

Намръщих се и си замълчах, като гледах да не изоставам от бързата му крачка. Джони Пурата и Кишор бяха ми отказали да работят с мен в паспортната фабрика. Това ме потресе и разочарова. Мислех, че те веднага ще се възползват от възможността да спечелят пари — да спечелят с мен толкова пари, колкото всеки от тях не беше и мечтал. Изобщо не бях очаквал тъжните, обидени изражения, заменили усмивките им, когато най-сетне разбраха, че им предлагам ни повече, ни по-малко златната възможност да извършват престъпления заедно с мен. Дори не ми мина през ум, че ще откажат да работят с престъпници и за престъпници.

Спомних си как тогава извърнах очи от техните каменни, недружелюбни, засрамени усмивки. Спомних си въпроса, свил се на юмрук в ума ми: „Толкова ли съм се откъснал от мислите и чувствата на порядъчните хора?“ Въпросът все така ме глождеше и шест месеца по-късно. Отговорът все така ме гледаше от огледалните стени на магазините, край които минавахме.

— Ако твойте хора се бяха съгласили — продължи Салман, — ти нямаше да заработиш с Фарид. А аз ужасно се радвам, че уредих Фарид при теб. Сега той е много по-щастлив. Много по-спокоен. Той те харесва, Лин.

— И аз го харесвам — отговорих бързо и се усмихнах. Вярно беше. Наистина харесвах Фарид и се радвах, че станахме близки приятели.

Фарид, срамежливият, ала способен младок, с когото се бях запознал при първото си гостуване на Съвета на Кадеровата мафия преди повече от три години, беше възмъжал, бе станал суров, безстрашен и яростен мъж, чието чувство за лоялност изпълваше изцяло младия му живот. След като Джони Пурата и Кишор отхвърлиха предложението ми за работа, Салман прати на работа, при мен Фарид и младежа от Гоа, Андрю Ферейра. Андрю беше общителен и приказлив, беше напуснал неохотно компанията на младите си приятели-гангстери и с него така и не се сближихме. Фарид обаче прекарваше с мен по цели дни и нощи, харесвахме се и се разбирахме.

— Мисля, че той беше на ръба, когато Кадер умря и трябваше да очистим хората на Гани — призна Салман. — Стана доста напечено, спомняш си, всички вършехме… необичайни неща. Но Фарид беше обезумял. Започваше да ме тревожи. Понякога в нашия бизнес трябва да си жесток. Така стоят нещата. Но ако почне да ти харесва, тогава вече имаш проблем, на! Трябваше да поговоря с него. „Фарид — казах му, — да кълцаш хората не бива да е първият ти избор. То трябва да е много по-надолу в списъка. Дори не трябва да е на една и съща страница с първия избор.“ Но той продължи. И аз го пратих при тебе. И сега, след шест месеца, вече е много по-спокоен. Добре се получи, йаар. Мисля, че просто трябва да пращам всички гадни и откачени копелета при теб, Лин, да ги вкарваш в пътя.

— Той се обвиняваше за това, че не е бил там, когато Кадер е загинал — казах, докато обикаляхме около покритата с купол художествена галерия „Джехангир“. Забелязахме малка пролука в движението и притичахме през шосето на кръговото движение на „Регал-Съркъл“, лъкатушейки между колите.

— Всички се обвинявахме — промълви тихо Салман, когато застанахме пред кино „Регал“.

Това бяха само няколко думи и не казваха нищо ново — нищо повече от онова, което вече знаех, че е истина. Ала тази кратка фраза отекна в сърцето ми и една лавина от скръб се разтрепери, размърда се и се свлече надолу. Почти година, до този миг, гневът ми към Кадербай ме затулваше от болката на скръбта. Други рухнаха, съсипаха се, побесняха от шока и тъгата, предизвикани от смъртта му. Аз му бях толкова сърдит, че моята скръб беше все още там горе, под задушаващия сняг, в планините, където той умря. Чувствах загуба. Страдах заради нея от самото начало. И не мразех Хана — обичах го, винаги съм го обичал и още го обичах в онзи миг, докато чакахме приятелите ни пред киното. Но не бях скърбил за него — не както скърбях за Прабакер или дори Абдула. И непретенциозните думи на Салман, че всички ние сме се обвинявали за това, че не сме били с Кадер, когато е загинал, някак си бяха успели да освободят замръзналата ми скръб и бавната и неумолима лавина от болка се претъркули.

— Сигурно сме подранили — отбеляза весело Салман.

Трепнах и се принудих да се върна в настоящето, при него.

— Да.

— Те идват с кола, ние — пеша, и въпреки това ги изпреварихме.

— Хубава разходка е. Нощем е дори още по-хубаво. Често се разхождам по „Козуей“ до Ви Ти и обратно. Това е една от любимите ми разходки в целия град.

Салман ме погледна с усмивка. Набърченото му чело подчертаваше леко разкривеното разположение на бадемово кафявите му очи.

— Ти наистина обичаш този град, нали?

— Разбира се — отвърнах, малко отбранително. — Но това не значи, че всичко в него ми харесва. Много неща не ми харесват. Но града го обичам. Обичам Бомбай и мисля, че ще го обичам винаги.

Той се ухили и се загледа надолу по улицата. Мъчех се да се стегна, да запазя спокойно, равнодушно изражение. Но беше късно. Болката вече изпълваше сърцето ми.

Сега знам какво се случваше с мен, какво ме смазваше, какво се готвеше да ме погълне и почти да ме унищожи. Дидие дори му беше измислил име — някога го бе нарекъл „скръбта-убиец“: скръбта, която причаква и напада от засада, без предупреждение и без милост. Сега знам, че скръбта-убиец може да се спотайва години наред и да нападне внезапно, в най-щастливия ден, без видима причина или обяснение. Но в онзи ден, шест месеца, откакто работех в паспортния цех и почти година след смъртта на Кадер, аз не разбирах мрачното и разтреперано настроение, което ме завладяваше и прерастваше в скръбта, която твърде дълго бях отричал. Не можех да го проумея, затова се опитах да се преборя с нея така, както човек се бори с болката и отчаянието. Но не можеш да я задушиш и да я пропъдиш. Врагът те дебне, крачка след крачка, и знае всичките ти ходове още преди да ги предприемеш. Врагът е собственото ти скърбящо сърце и когато нанесе удар, не може да не улучи.

Салман отново се обърна към мен. Кехлибарените му очи блестяха от бурята в главата му.

— Тогава, докато водехме войната, за да се отървем от хората на Гани, Фарид се опитваше да стане новия Абдула. Той го обичаше като брат. И мисля, че се опитваше да стане Абдула. Като че ли си въобразяваше, че за да спечелим войната, ни е нужен нов Абдула. Но не става така, нали? Опитах се да му го кажа. Казвам го на всички младоци, особено на онези, които се опитват да бъдат като мен. Можеш да бъдеш единствено себе си. Колкото повече се мъчиш да си като някой друг, толкова повече собственото ти Аз ти пречи. Хей, ето ги и момчетата!

Бял „Амбасадор“ спря пред нас. Фарид, Санджай, Андрю Ферейра и един суров четирийсетгодишен бомбайски мюсюлманин на име Амир слязоха от колата и дойдоха при нас. Ръкувахме се, а колата потегли.

— Момчета, да изчакаме, докато Файсал паркира — предложи Санджай.

Да, Файсал — който оглавяваше рекета заедно с Амир — паркираше. Да, и на Санджай му харесваше да стои с нашата биеща на очи група в топлия следобед и да привлича плахите, но пламенни погледи на повечето минаващи момичета по оживената улица. Ние бяхме гунда, гангстери, и почти всеки го знаеше. Дрехите ни бяха нови, скъпи и модерни. Всички бяхме стегнати. Всички бяхме уверени. Всички бяхме въоръжени и опасни.

Файсал се подаде иззад ъгъла и поклати глава — знак, че колата е паркирана. Настигнахме го и извървяхме трите преки до хотел „Тадж Махал“, наредени в широка редица. Пътят от „Регал Съркъл“ до хотел „Тадж“ минаваше през просторни, открити, многолюдни площади. Тълпата ни правеше път. Ние не разкъсвахме редицата, а подир нас се надигаше вълна от шепот.

Изкачихме белите мраморни стъпала на „Тадж“ и влязохме в ресторант „Дамиана“ на долния етаж. Двама келнери ни настаниха на дългата запазена маса до високия прозорец с изглед към двора. Аз седнах начело откъм страната на изхода. Странното потискащо мрачно настроение, което кратката фраза на Салман бе събудила у мен, се засилваше с всяка минута. Исках на мига да се освободя и да си тръгна, без да наруша равновесието на групата. Сервитьорите ме посрещнаха с широки усмивки и ме нарекоха гао алай, или „земляк“, индийското съответствие на италианското „paisano“. Познаваха ме добре — онзи гора, който говореше марати — и си побъбрихме на селския диалект, който бях научил в Сундер преди повече от четири години.

Храната пристигна и мъжете започнаха да се хранят с апетит. И аз бях гладен, но не можех да ям и само побутвах храната от учтивост. Изпих две чаши черно кафе и се опитах да съсредоточа измъчените си бушуващи мисли върху темите на разговора. Амир разказваше филма, който гледал предната вечер — индийски гангстерски филм, в който бандитите били кръвожадни главорези и героят ги победил всичките, сам и без оръжие. Той описа всички бойни сцени с подробности. Мъжете се смееха гръмогласно. Амир беше мъж с плоска глава, целият в белези, с рунтави вежди и мустаци над надигналата се вълна на пълната му горна устна, подобна на широкия нос на кашмирска плаваща къща. Обичаше да се смее и да разказва истории, а самоувереният му звучен глас завладяваше вниманието.

Неразделният му спътник Файсал беше боксьор, шампион от младежката лига. На деветнайсетия му рожден ден, след година сурови професионални боеве, открил, че мениджърът му присвоил и отмъкнал всичките пари, които спечелил. Файсал го намерил, ударил го и продължил да го удря, докато мъжът не умрял. Излежал осем години в затвора и му забранили да се боксира за цял живот. В затвора наивният сприхав тийнейджър станал пресметлив и хладнокръвен млад мъж. Един от търсачите на таланти на Кадербай го вербувал още там и той чиракувал за мафията през последните три години от присъдата си. От четири години, откакто беше свободен, Файсал работеше като дясна ръка на Амир в процъфтяващия бизнес с рекета. Той беше бърз, безмилостен и решен да изпълни успешно всяка възложена му задача. Сплесканият му счупен нос и правилният белег, разсичащ лявата му вежда, придаваха страховит и по-суров вид на иначе обикновеното и твърде красивото му лице.

Те бяха свежата кръв, новите донове от мафията, новите господари на града: Санджай, сръчният убиец с външност на кинозвезда; Андрю, общителният младеж от Гоа, който мечтаеше да заеме мястото му в Съвета на мафията; Амир, прошареният ветеран с дарбата на разказвач; Файсал, хладнокръвният изпълнител, който, задаваше един-единствен въпрос, когато му възлагаха задача: „Пръст, ръка, крак или врат?“; Фарид, известен като „Ремонтьора“, който разрешаваше проблемите с огън и страх, отгледал сам шестима много по-малки братя и сестри, след като родителите му умрели от холерна епидемия в бордея; и Салман, мълчаливецът, скромният, роденият водач, контролиращ живота на стотици в малката империя, която бе наследил и отстоял.

И бяха мои приятели. Повече от приятели — те бяха мои братя в тяхното братство на престъпността. Бяхме свързани помежду си с кръв — не само с чужда кръв — и с безграничен дълг. Ако имах нужда от тях, без значение какво съм сторил и без значение какво исках от тях, те щяха да дойдат. Ако те имаха нужда от мен, аз щях да се отзова без никакви възражения и оплаквания. Те знаеха, че могат да разчитат на мен. Знаеха, че когато Кадер ме беше помолил да тръгна с него на война, аз бях тръгнал и бях рискувал живота си. Аз знаех, че мога да разчитам на тях. Когато имах нужда от Абдула, той дойде и ми помогна да се отървем от тялото на Маурицио. Това е тъжна проверка — да помолиш някого да ти помогне да се отървеш от трупа на убит човек. Не са много тези, които я издържат. Всеки човек на масата беше издържал тази проверка, някои — повече от веднъж. Те бяха здрав екип, казано на австралийски затворнически жаргон. Те бяха идеалният екип за мен, човека извън закона, за чиято глава бе обявена награда. Никога не бях се чувствал толкова сигурен, дори и под закрилата на Кадербай, и никога не биваше да се чувствам самотен.

Но аз бях самотен по две причини. Мафията си беше тяхна, не моя. За тях организацията винаги беше на първо място. Но аз бях верен на хората, не на мафията, на братята, не на братството. Работех за мафията, но не се приобщих към нея. Не съм от тези, които се приобщават. Така и не съм намерил клуб, клан или идея, които да станат по-важни за мен от мъжете и жените, които вярваха в тях.

Имаше и още една разлика между мен и мъжете групата — разлика, толкова дълбока, че дружбата сама по себе си не можеше да я преодолее. Аз бях единственият на масата, който никога не беше убивал човек под напора на страстта или хладнокръвно. Дори и Андрю, дружелюбният и словоохотлив младеж Андрю, беше стрелял с „Беретата“ си по притиснат в ъгъла враг, един от убийците Сапна, и бе изпразнил всичките седем патрона от пълнителя в гърдите на мъжа — и накрая онзи, както би се изразил Санджай, „бил мъртъв двойно и тройно“.

Точно в този миг разликите изведнъж ми се сториха огромни и непреодолими — много по-големи и много по-важни от стотината дарби, желания и склонности, които ни свързваха. Аз се отдалечавах от тях, там и тогава, на дългата маса в „Тадж“. Докато Амир разказваше историите си, а аз се мъчех да кимам, да се усмихвам и да се смея заедно с останалите, скръбта нахлу в мен. Денят бе започнал добре и трябваше да е като всеки друг, но няколкото думи на Салман бяха отклонили курса накриво. В залата беше топло, но на мен ми беше студено. Стомахът ми беше празен, но не можех да ям. Бях заобиколен от приятели в големия и препълнен ресторант, но се чувствах по-самотен от муджахидин на пост в нощта преди битка.

И тогава вдигнах очи и видях как в ресторанта влезе Лиса Картър. Дългата й руса коса беше подстригана. Новата къса прическа отиваше на откритото й хубаво лице. Беше облечена в бледосиньо — любимия й цвят, със свободна риза и панталони и подхождащи им сини слънчеви очила, прихванали гъстата й коса. Изглеждаше като създание на светлината, създание от небе и чиста, бяла енергия.

Без да осъзнавам какво правя, аз станах, извиних се и оставих приятелите си. Щом се приближих до нея, тя ме видя. Усмивка, огромна като обещание на комарджия, грейна на лицето й и тя разтвори ръце да ме прегърне. И тогава разбра. Едната й ръка докосна лицето ми и пръстите й прочетоха брайловото писмо на белезите, а другата ме пое подръка и ме поведе навън, във фоайето.

— Не съм те виждала от седмици — каза тя, когато се настанихме в един тих ъгъл. — Какво има?

— Нищо — излъгах. — Да обядваш ли дойде?

— Не, само за едно кафе. Държа стая тук, в старата част с изглед към „Портата“. Гледка за един милион долара. Наех я за три дни, докато Лети сключи сделка с един голям продуцент. Това беше една от допълнителните облаги, които тя успя да изцеди от него. Филмов бизнес, какво да ти кажа.

— Как върви?

— Прекрасно — усмихна се тя. — Лети обожава всяка минута от него. Сега тя се занимава с всички студии и агенти. По-добра е от мен в това. Всеки път успява да сключи по-добра сделка за нас. А аз се занимавам с туристите. Това повече ми допада. Обичам да се срещам с тях и да работя с тях.

— Обичаш и това, че рано или късно, без значение колко са готини, винаги си тръгват?

— Да, и това.

— Как е Викрам? Не съм го виждал от… Откакто ви видях за последно с Лети.

— Супер е. Нали го знаеш Викрам. Сега разполага с много повече време. Каскадите му липсват. Много беше запален и се справяше страхотно. Но това подлудяваше Лети. Той вечно скачаше от камиони в движение, през затворени прозорци и други подобни. Тя много се тревожеше и затова го накара да се откаже.

— С какво се занимава сега?

— Той е шефът, един вид, разбираш ли? Изпълнителен вицепрезидент на компанията — тази, която Лети основа заедно с Кавита, Карла и Джит. И с мен. — Тя се поколеба, преди да каже нещо, но после продължи. — Тя питаше за теб.

Гледах я, без да кажа нищо.

— Карла — обясни тя. — Мисля, че иска да те види.

Продължавах да мълча. Донякъде ми харесваше, че толкова много емоции се преследваха по мекия и безупречен пейзаж на лицето й.

— Гледал ли си негови каскади? — попита тя.

— На Викрам?

— Да. Изпълняваше страшно много, преди Лети да го спре.

— Бях зает. Но наистина искам да наваксам, що се отнася до Викрам.

— Защо не?

— Ще наваксам. Чувам, че всеки ден се мотае по пазара „Колаба“ и ми се искаше да го видя. Много често работя нощем и затова напоследък не съм се мяркал в „При Леополд“. Просто… бях… зает.

— Знам — каза тихо тя. — Може би прекалено зает, Лин. Не ми изглеждаш много добре.

— Я стига! — въздъхнах и се опитах да се разсмея. — Бачкам постоянно. През ден тренирам бокс и карате. По-здрав не мога и да бъда.

— Знаеш за какво говоря — настоя тя.

— Да. Знам за какво говориш. Слушай, трябва да те оставя…

— Не, не трябва.

— Не трябва ли? — попитах аз с престорена усмивка.

— Не. Сега трябва да дойдеш с мен в стаята ми. Можем да поръчаме да ни донесат кафето. Хайде, да се качваме.

Права беше — гледката беше великолепна. Туристически фериботи, пътуващи към пещерите на остров Елефанта или завръщащи се към брега, се издигаха над вълничките и се плъзгаха по тях — горди, опитни глисади. Стотици по-малки лодки се люлееха по вълните като птици, почистващи с клюн перата си на плиткото, а огромните товарни кораби, закотвени на хоризонта, не помръдваха в спокойните води там, където океанът преминаваше в залив. По улицата долу под нас туристи плетяха шарени гирлянди, докато шестваха през високата каменна галерия на паметника на „Портата“ и около нея.

Тя смъкна обувките си и седна по турски на леглото. Аз приседнах до нея на ръба и се втренчих в пода, близо до вратата. Мълчахме и се вслушвахме в шумовете, които проникваха в стаята заедно с ветреца, който люлееше, издуваше и отпускаше пердетата.

Тя пое дълбоко дъх и заговори:

— Мисля, че ти трябва да дойдеш да живееш при мен.

— Ами, това е…

— Изслушай ме — прекъсна ме тя и вдигна длани, за да ме накара да мълча. — Моля те.

— Просто не мисля, че…

— Моля те.

— Добре — усмихнах се, настаних се на леглото и отпуснах гръб на облегалката.

— Намерих си нова квартира в „Тардео“. Знам, че харесваш „Тардео“. Аз също. И знам, че апартаментът ще ти хареса, защото е точно от онези, които и двамата харесваме. Мисля, че това се опитвам да ти намекна и да го изкажа — ние харесваме едни и същи неща, Лин. И много неща ни свързват. И двамата сме победили дрогата. Това е страшно трудно и ти го знаеш. Не са много тези, които успяват. Но ние успяхме — и двамата — и мисля, че е така, защото с тебе си приличаме. Ще ни е добре, Лин. Ще ни е… ще ни е много добре.

— Не мога да твърдя… със сигурност… че съм победил дрогата, Лиса.

— Победил си я, Лин.

— Не. Не мога да кажа, че никога повече няма да я докосна, затова не мога и да кажа, че съм я победил.

— Но това е още по-основателна причина да се съберем, не разбираш ли? — настоя тя. Гледаше умолително, готова да се разплаче. — Аз ще те опазя. Аз мога да кажа, че никога повече няма да я докосна, защото я мразя. Ако сме заедно, можем да работим във филмовия бизнес и да се забавляваме, и да се пазим взаимно.

— Има твърде много…

— Слушай, ако се тревожиш за Австралия и затвора, можем да заминем някъде другаде — някъде, където никога няма да ни намерят.

— Кой ти каза за това? — попитах, все така с невъзмутимо изражение.

— Карла — отвърна тя без колебание. — В същия онзи малък разговор, в който тя ми каза да се грижа за теб.

— Карла е казала това?

— Да.

— Кога?

— Много отдавна. Попитах я за теб, за това какви са чувствата й и какво иска да прави.

— Защо?

— Как така „защо“?

— Искам да знам — отвърнах бавно и взех нейните длани в моите — защо си питала Карла за чувствата й?

— Защото бях хлътнала по теб, глупако! — обясни тя, погледна ме за миг в очите и отново извърна глава. — Затова тръгнах с Абдула — за да те накарам да ревнуваш, да се заинтересуваш и просто за да бъда близо до теб чрез него, защото той беше твой приятел.

— Господи! — въздъхнах. — Съжалявам.

— Все още ли е заради Карла? — попита тя, а очите й следяха как завесите на прозореца се издигат и падат. — Още ли си влюбен в нея?

— Не.

— Но още я обичаш.

— Да.

— Ами… мен?

Не й отговорих, защото не исках тя да узнае истината. Аз самият не исках да знам истината. Тишината се сгъсти и набъбна; усетих парещия й натиск по кожата си.

— Имам един приятел — каза тя най-накрая. — Той е художник, скулптор. Казва се Джейсън, виждал ли си го?

— Не, не мисля.

— Той е англичанин и възприема нещата по много английски начин, по-различен от нашия, от американския, искам да кажа. Има голямо ателие близо до „Джуху Бийч“. Ходя там понякога.

Тя отново млъкна. Седяхме и усещахме как от улицата лъха ту хладен, ту топъл ветрец и как заливът нахлува в стаята. Чувствах погледа й върху себе си, все едно се изчервявах от срам. Бях вперил очи в допрените си длани, отпуснати върху леглото.

— Последния път, когато отидох там, той работеше по една нова идея. Пълнеше празни пакети с хоросан, използваше кашони от играчки, подплатени с фолио с мехурчета, и кутии от стиропор, с които опаковат новите телевизори. Нарича ги негативни пространства. Използва ги като калъпи и прави скулптури от тях. Имаше сто неща — фигури, направени от кори за яйца, от опаковка на нова четка за зъби, от празната опаковка на моите слушалки.

Обърнах се и я погледнах. В небето на очите й се вихреха малки бури. Устните й, украсени с тайни мисли, бяха назрели от истината, която се опитваше да ми каже.

— Разхождах се там, из студиото му, разглеждах тези бели скулптури и си помислих: „Ето това съм аз. Винаги съм била това. Цял живот. Негативно пространство. Вечно чакам някой или нещо, или някакво истинско чувство да ме изпълни и да ми даде основание…“

Когато я целунах, бурята в сините й очи нахлу в устите ни и сълзите, потекли по ухаещата й на лимон кожа, бяха по-сладки от меда на свещените пчели в жасминовата градина на храма „Момбадеви“. Оставих я да плаче за нас. Оставих я да живее и да умира за нас в дългите бавни истории, които разказваха телата ни. А после, когато сълзите секнаха, ни обви успокоена плавна красота — красота, която беше само нейна, родена в смелото й сърце и въплътена в истината на нейната любов и нейната плът. И почти се получи.

Целунахме се отново, докато се приготвях да напусна стаята — добри приятели, любовници, събрани един в друг тогава и завинаги от сблъсъка и ласката на телата ни, но неизлекувани докрай от нея, неизцелени докрай. Все още не.

— Тя все още е там, нали? — попита Лиса, докато увиваше около тялото си хавлия, за да застане до прозореца, под полъха на ветреца.

— Днес съм тъжен, Лиса. Не зная защо. Денят беше дълъг. Но това няма нищо общо с нас. Ти и аз… беше хубаво — поне за мен.

— И за мен също. Но мисля, че тя все още е там, Лин.

— Не, преди не те излъгах. Вече не съм влюбен в нея. Нещо се случи, след като се върнах от Афганистан. Или може би докато бях в Афганистан. Просто… секна.

— Ще ти кажа нещо — промълви тя, а после се обърна към мен и заговори със силен, ясен глас. — За нея. Вярвам ти за онова, което каза, но мисля, че трябва да узнаеш, преди наистина да можеш да кажеш, че си приключил с нея.

— Нямам нужда от…

— Моля те, Лин! Такива сме жените. Налага се да ти го съобщя, защото не можеш да кажеш, че наистина си приключил с нея, ако не знаеш истината за нея… ако не знаеш какво я кара да бъде такава. Ако ти го кажа и това не промени нищо, и не те накара да се чувстваш по различен от сегашния начин, тогава ще знам, че вече си свободен.

— Ами ако наистина промени нещо?

— Е, може би тя заслужава втори шанс. Не знам. Мога само да те уверя, че ти никога не си разбирал Карла, докато тя не ми каза. След това поведението й придоби смисъл. Затова… мисля, че трябва да знаеш. А и ако нещо ще се получи между нас, искам всичко да бъде ясно… Говоря за миналото.

— Добре — отстъпих аз и седнах на стола до вратата. — Разказвай.

Тя отново се настани на леглото и придърпа плътно увитите си в кърпата колене под брадичката. Беше се променила и не можех да не забележа разликите — някаква честност, може би, в движенията на тялото й и нов, почти замечтан покой, смекчаващ погледа й.

— Карла казвала ли ти е защо е напуснала Щатите? — попита тя, макар че знаеше отговора.

— Не — отвърнах. Реших да не повтарям малкото неща, казани ми от Халед в нощта, когато той потегли в снега.

— Така и предполагах. На мен каза, че нямало да ти каже. Казах й, че не е добре. Казах й, че трябва да е честна с теб. Но тя не искаше. Смешно е, нали? Тогава аз исках да ти разкажа, защото мислех, че това би могло да те отблъсне от нея. А сега аз ти го казвам, за да й дадеш още един шанс, ако поискаш. Както и да е, ето какво се е случило. Карла напуснала Щатите, защото й се е налагало. Тя бягала… защото убила човек.

Разсмях се. Отначало само се разкисках, но кискането неовладяно премина в гръмогласен, разтърсващ смях. Превих се и се подпрях на бедрата си.

— Не е много смешно, Лин — намръщи се Лиса.

— Не е. — Мъчех се да овладея смеха си. — Не е… това. Просто… Мамка му. Ако знаеш колко пъти съм се тревожил как ще й разкажа моя смахнат прецакан живот! Постоянно си повтарях, че нямам право да я обичам, защото съм беглец. Доста смешно е, трябва да признаеш.

Тя впери поглед в мен. Полюляваше се леко, прегърнала коленете си. Не се засмя.

— Добре — въздъхнах аз и се стегнах. — Добре, продължавай.

— Този мъж… — продължи тя с тон, който издаваше колко сериозно подхожда към темата. — Бил баща на едно от децата, които гледала, когато самата тя била дете.

— За това ми разказа.

— Така ли? Добре, значи знаеш. Никой не предприел нищо, тя го преживяла много тежко. А после, един ден се сдобила с пистолет, отишла в къщата му, когато бил сам, и го застреляла. Шест пъти. Два пъти в гърдите, каза тя, и четири пъти в чатала.

— Разбрали ли са, че е била тя?

— Не е сигурна. Знае, че не е оставила никакви отпечатъци в къщата. Никой не я е видял да излиза оттам. Отървала се от пистолета. И офейкала от страната много бързо. Никога не се е връщала и не знае дали има обвинение срещу нея, или не.

Облегнах се на стола и издишах бавно и продължително. Лиса ме наблюдаваше внимателно, сините й очи се присвиха леко и ми напомниха начина, по който ме погледна онази нощ, преди години, в апартамента на Карла.

— Имали още?

— Не — отвърна тя и бавно поклати глава, но продължаваше да ме гледа в очите. — Това е.

— Добре — въздъхнах, обърсах с длан лицето си и станах да си вървя. Отидох при нея, коленичих до леглото и приближих лице до нейното.

— Радвам се, че ми каза, Лиса. Това прави много неща, по-ясни… предполагам. Но не променя нищо в чувствата ми. Бих искал да й помогна, ако можех, но не мога да забравя… случилото се… и не мога и да й простя. Де да можех. Това много щеше да облекчи всичко. Тежко е да обичаш някого, на когото не можеш да простиш.

— Не толкова тежко, колкото да обичаш някого, когото не можеш да имаш — възрази тя и аз я целунах.

Слязох сам с асансьора във фоайето, в компанията на моите огледални изображения — отстрани и зад мен, неподвижни и мълчаливи — нито едно от тях не можеше да ме погледне в очите. Излязох през стъклената врата, слязох по мраморните стъпала и се запътих през широкия двор и покрай „Портата“ към морето. Под сводестата сянка се облегнах на вълнолома и се загледах в корабите, връщащи туристите в пристанището. „Колко ли от тези животи — зачудих се, наблюдавайки как едни пътници позират, а други ги снимат — са щастливи, и безгрижни, и… просто свободни? Колко от тях скърбят? Колко…“

А после ме превзе пълният мрак на отдавна отблъскваната тъга. Осъзнах, че от доста време скърцам със зъби и челюстта ми е схваната, но не можех да отпусна мускулите. Обърнах се и видях едно от уличните момчета, мой добър познат, да върти бизнес с млад турист. Погледът на момчето, Мукул, се метна наляво и надясно, бързо като гущер, и той подаде на туриста бяло пакетче. Оня беше около двайсетгодишен, висок, здрав и хубав. Предположих, че е германски студент — имах набито око за такива неща. Беше отскоро в града, познавах признаците. Свежа кръв с пари за трошене — пред него се откриваше цяла вселена от преживявания. Запъти се към приятелите си с пружинираща походка. В пакета, който стискаше, беше отровата. Ако не го убиеше още сега, в някоя хотелска стая, тя щеше да навлезе по-дълбоко в живота му, както някога в моя, докато не отрови всяка секунда от него.

Не ми пукаше — нито за него, нито за мен, нито за никого. Исках я. Исках дрогата, начаса, повече от всичко на света. Кожата ми помнеше сатенения порой от екстаз и пропълзяването на лишеите на треската и страха. Мирисът и вкусът бяха толкова силни, че направо ми се повдигаше. Жаждата за забрава, безболезнена, без чувство за вина и без скръб, бушуваше в мен и тръпнеше от гръбнака до дебелите, здрави вени на ръцете ми. Исках я — златната минута в дългата оловна нощ на хероина.

Мукул улови погледа ми и ми се усмихна по навик, но усмивката му трепна и се разтвори в изражение на несигурност. И тогава разбра. И той имаше набито око. Живееше на улицата и познаваше този поглед. Усмивката му се върна, но различна. В нея имаше съблазън — „То е тук… Тук, у мен… Добро е… Ела и си го вземи…“ — и порочната, презрителната, тържествуващата усмивчица на пласьора. „Ти не си по-добър от мен… Не си кой знае какво… И рано или късно ще ми се молиш да ти дам…“

Денят угасваше. Всеки ослепителен кристален проблясък по вълните на залива се оцвети от блестящо бяло в розово и бледо кървавочервено. Гледах Мукул и в очите ми потече пот. Челюстта ме болеше, устните ми трепереха от напрежение — напрежението да не откликна, да не проговоря, да не кимна с глава. Чух глас или си го спомних: „Трябва само да кимнеш с глава, само това и всичко ще свърши.“ И сълзи на скръб закипяха в мен, безмилостни като надигащия се прилив, който заливаше вълнолома. Но тогава не можех да изплача тези сълзи и почувствах как се давя в мъка, по-голяма от сърцето, което се опитваше да я побере. Притиснах длани в малките планини от издялан базалт върху вълнолома, сякаш можех да забия пръсти в града, да се вкопча в него и така да се спася.

Но Мукул… Мукул се усмихна и ми обеща покой. Знаех, че има толкова много начини да намеря този покой — можех да го изпуша в цигара, да вдишвам парите му, нагрят на фолио, да го шмръкна, да го изпуша с шилом, да го бия във вената си или просто да го изям, да го глътна и да изчакам промъкващото се вцепенение да задуши всяка болка на света. А Мукул разчиташе потната ми агония като мръсна страница в мръсна книга и бавно се примъкваше към мен, приплъзвайки се покрай мократа каменна стена. Знаеше го. Той знаеше всичко.

Една ръка докосна рамото ми. Мукул трепна, все едно го ритнаха и се дръпна от мен, а празните му очи се свиха и помръкнаха в горящото великолепие на залеза. Извърнах глава и се втренчих в лицето на призрак. Това беше Абдула, моят Абдула, скъпият ми приятел, убит от полицейска засада преди толкова много страдалчески месеци. Дългата му коса сега беше подстригана късо и беше гъста като на кинозвезда. Черните му дрехи ги нямаше. Беше облечен с бяла риза и сиви панталони с модна кройка. И тези различни дрехи изглеждаха странни, почти толкова странни, колкото необикновено беше да го видя там. Но това беше Абдула Тахери — неговият призрак, красив като Омар Щариф на трийсетия си рожден ден, смъртоносен като дебнеща котка, черна пантера, и с онези очи с цвят на пясък в твоята длан половин час преди залеза. Абдула.

— Толкова се радвам да те видя, братко Лин. Ще влезем ли да пийнем чай?

Само това ми трябваше.

— Ами… не мога.

— Защо не? — намръщи се призракът.

— Ами, за начало — смотолевих, затулих очите си от късните следобедни лъчи с длан и вперих поглед в него, — защото си мъртъв.

— Не съм мъртъв, братко Лин.

— Да.

— Не. Говори ли със Салман?

— Салман?

— Да. Той уреди да се срещнем в ресторанта. Изненада…

— Салман… ми каза… че ще има изненада.

— И изненадата съм аз, братко Лин — усмихна се призракът. — Ти дойде, за да се срещнеш с мен. Той трябваше да ти организира изненадата. Но ти излезе от ресторанта. Другите те чакаха, но ти не се върна и аз излязох да те намеря. Сега изненадата е истински шок.

— Не говори така! — креснах. Спомних си нещо, което Прабакер ми беше казал някога. Все още главата ми се маеше и бях объркан.

— Защо?

— Няма значение! Майната му, Абдула… това е… ама че шибан сън, човече!

— Върнах се — каза той спокойно и малка тревожна бръчка пресече челото му. — Пак съм тук. Простреляха ме. Полицията. Знаеш за това.

Разговорът течеше със съвсем обикновен тон. Притъмняващото небе зад главата му и минувачите по улицата не се открояваха с нищо. Нищо не напомняше за унеса на сънищата. Но това нямаше как да не е сън. После призракът вдигна бялата си риза и показа многобройните рани, заздравели и заздравяващи, кръгове, серпантини и драскотини, дебели колкото палец, от тъмна кожа.

— Виж, братко Лин — каза мъртвецът, — да, простреляха ме много пъти, но оживях. Измъкнаха тялото ми от полицейския участък на пазар „Крофорд“ и ме закараха в Тхана, където прекарах първите два месеца. После ме закараха в Делхи. Една година бях в болница, частна болница, недалеч от Делхи. Една година, в която ми направиха много операции. Не беше хубава година, братко Лин. А после ми отне още почти цяла година, докато оздравея, Нушкур’аллах.

— Абдула… — възкликнах и протегнах ръце да го прегърна. Тялото му беше силно. Топло. Живо. Притиснах го здраво, стиснал китката си зад гърба му. Усетих как ухото му се притиска в лицето ми и аромата на сапун по кожата му. Чух гласа му, преминаващ през гърдите му в моите като океански звуци, отекващи отново и отново, вълна след вълна, обливащи плътния мокър пясък на бреговете нощем. Затворил очи, притиснат в него, аз плавах по черната вода на скръбта си за него, за двама ни. Със сърце, вцепенено от страх, че съм полудял, че това в действителност е сън, кошмар, го стисках, докато не почувствах как силните му ръце ме оттласкват леко на една ръка разстояние.

— Всичко е наред, Лин — усмихна се той. Усмивката му беше нееднозначна, колебаеща се между обич и утеха, и малко шокирана, може би, от чувствата, изпълнили очите ми. — Всичко е наред.

— Не е наред! — изръмжах и се изтръгнах от ръцете му. — Какво се случи, мамка му? Къде беше, мамка му? И защо, мамка му, не ми каза?

— Не, не можех да ти кажа.

— Глупости! Разбира се, че можеше! Егати тъпотията!

— Не — настоя той, приглади косата си, присви очи и впери в мен решителен поглед. — Помниш ли едно време как пътувахме с мотор и видяхме едни хора? Те бяха от Иран. Казах ти да изчакаш до мотора, но ти не изчака. Последва ме и се бихме заедно с тях. Помниш ли?

— Да.

— Те бяха мои врагове. И врагове на Кадер Хан. Имаха връзка с иранската тайна полиция, новия Савак.

— Можем ли… Чакай малко! — прекъснах го и се подпрях с ръка на вълнолома. — Имам нужда да запаля.

Отворих табакерата и му предложих.

— Забрави ли? — ухили се той щастливо. — Аз не пуша цигари. И ти не бива да пушиш. Пуша само хашиш. Имам, искаш ли?

— Заеби! — засмях се и запалих. — Няма да се напушвам с призрак!

— Тези мъже, с които се бихме, въртят бизнес тук. Предимно с дрога, но понякога и с оръжие, а и с паспорти. Те бяха пратени да ни шпионират и да докладват за всеки от нас, иранците, избягали от войната с Ирак. Хиляди хора избягаха тук, в Индия, хиляди, които мразят аятолах Хомейни. Иранските шпиони докладваха за нас в Иран на новия Савак. Те мразят Кадер, защото искаше да помогне на муджахидините в Афганистан и защото помогна на толкова много от нас, иранците. Разбираш ли я тази работа, братко Лин?

Разбирах я. Общността на ирански изгнаници в Бомбай беше огромна и имах много приятели, изгубили родината и семействата си, които се бореха да оцелеят. Някои работеха за съществуващите мафиотски банди като Съвета на Кадер. Други бяха събрали свои собствени банди и ги наемаха да изпълняват мокрите поръчки в бизнеса, който ставаше все по-кървав с всеки работен ден. Знаех, че иранската тайна полиция има шпиони, циркулиращи сред изгнаниците, които докладваха за тях и от време на време понамокряха ръцете си.

— Продължавай — казах и поех глътка задимен въздух от цигарата.

— Когато тези мъже, шпионите, докладваха, семействата ни в Иран страдаха много тежко. Майки, братя, бащи — всички ги прибраха в затвора на тайната полиция. Там измъчват хора. Някои умряха. Собствената ми сестра я измъчват и изнасилват заради доклада за мен. Чичо ми го убиват, защото семейството ми не могло да плати достатъчно бързо на полицията. Когато разбрах за това, казах на Абдел Кадер Хан, че искам да го напусна, за да се боря с тези мъже, шпионите от Иран. Той пожела да не го напускам. Каза ми, че заедно ще се борим с тях. Каза ми, че ще ги намерим един по един, и ми обеща, че ще ми помогне да ги избием всичките.

— Кадербай… — вдъхнах дим.

— И ние — двамата с Фарид и с помощта на Кадер — ги намерихме; някои от тях. В началото бяха девет. Открихме шестима. Довършихме ги. Останалите оживяха. Трима мъже. И те знаеха нещо за нас, знаеха, че има шпионин в Съвета, много близък до Кадер Хан.

— Абдул Гани.

— Да. — При споменаването на името на предателя той се извърна и плю. — Гани, той идваше от Пакистан. Имаше много приятели в пакистанската тайна полиция, ИСИ. Те работят тайно с иранската тайна полиция — новия Савак, и с ЦРУ, и с Мосад.

Кимнах. Слушах го и си мислех за нещо, което някога ми беше казал Абдул Гани: „Всички тайни полиции на света работят заедно, Лин, и това е най-голямата им тайна“.

— И така, пакистанското ИСИ съобщило на иранската тайна полиция за тяхната свръзка в Съвета на Кадер.

— Абдул Гани, да — отвърна той. — В Иран много се разтревожили. Шест добри предатели си отишли. Никой никога няма да намери телата им. Останали само трима. Тримата мъже от Иран и тогава работели с Абдул Гани. Той им казал как да ми заложат клопка. По онова време, помниш ли, ние не знаехме, че Сапна работи за Гани и крои нещо срещу нас. Кадер не знаеше. Аз не знаех. Ако го знаех, щях сам да пусна парчетата от тези Сапна в дупката на Хасаан Обикуа в земята. Но не знаех. Когато попаднах в капана близо до пазар „Крофорд“, иранците стреляха от едно място, близо до мен. Полицията реши, че аз стрелям, и стреля по мен. Умирам, знам, затова вадя пистолетите и отвръщам на огъня. Останалото ти е известно.

— Не всичко — изсумтях. — Недостатъчно. Дойдох там онази вечер, вечерта, когато те застреляха. Бях в тълпата, събрала се около участъка на пазар „Крофорд“. Беше лудница. Всички разправяха, че си прострелян толкова много пъти, че лицето ти е неразпознаваемо.

— Имаше страшно много кръв. Но хората на Кадер ме познаваха. Те предизвикаха безредици, после се биха стъпало по стъпало и влязоха в полицейския участък; измъкнаха тялото ми оттам и го закараха в болницата. Кадер беше пратил камион и лекар — познаваш го, доктор Хамид, помниш ли? И те ме спасиха.

— Халед беше там онази вечер. Той ли те спаси?

— Не. Халед беше един от онези, които вдигнаха безредиците. Фарид измъкна тялото ми.

— Фарид Ремонтьора те е изнесъл оттам? — Аз ахнах, поразен, че той не ми е споменал нищо през всички тези месеци, през които работехме нонстоп заедно. — И той е знаел през цялото това време?

— Да. Ако имаш тайна, Лин, то я скрий в сърцето на Фарид. Той е най-добрият от тях, мой брат сега, когато вече го няма Кадер. След Назир той е най-добрият от тях. Никога не го забравяй.

— Ами тримата мъже? Тримата иранци? Какво стана с тях, след като те простреляха? Кадер залови ли ги?

— Не. След като Абдел Кадер уби Сапна и неговите хора, те избягаха в Делхи.

— Един от типовете на Сапна е избягал. Ти знаеш ли?

— Да, и той заминал за Делхи. Когато отново укрепнах — не напълно здрав, но достатъчно силен, че да мога да се бия, само преди два месеца, тръгнах да търся тези четиримата и приятелите им. Открих един. Един от Иран. Довърших го. Сега остават само трима от онези времена — двама шпиони от Иран и един от убийците Сапна на Гани.

— Знаеш ли къде са?

— Тук. В града.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм. Затова се върнах в Бомбай. Но сега, братко Лин, трябва да се върнем в хотела. Салман и останалите ни чакат. Искат да празнуваме. Ще се зарадват, че можах да те открия — видели са как си тръгваш преди часове с красиво момиче и ми казаха, че няма да те намеря.

— Беше Лиса — казах и неволно погледнах през рамо към прозореца на стаята на първия етаж в „Тадж“. — Ти… искаш ли да я видиш?

— Не — усмихна се той. — Срещнах някого — братовчедката на Фарид, Амина. Тя се грижеше за мен повече от година. Добро момиче е. Ще се женим.

— А стига бе! — изтърсих, шокиран повече от намерението му да се ожени, отколкото от оцеляването му след убийствения обстрел.

— Да — усмихна се той и импулсивно посегна да ме прегърне. — Хайде де, другите чакат. Чало.

— Ти върви — отвърнах и се усмихнах в отговор на щастливата му усмивка. — След малко ще дойда при вас.

— Не, Лин, хайде! — настоя той. — Да тръгваме.

— Трябва ми една минута — настоях. — Ще дойда… след минута.

Той се поколеба още малко, но се усмихна, кимна и тръгна обратно под арката с купола към хотел „Тадж“.

Вечерта угаси яркия ореол на следобеда. Прашен дим и изпарения замъглиха хоризонта, пращейки беззвучно, сякаш небето в далечния край на света се разтваряше във водите на залива. Повечето лодки и фериботи бяха завързани здраво на кея под мен. Други се издигаха, пропадаха и пак се издигаха, люлеейки се на сигурните вериги на котвите си. Приливът изтласкваше набъбналите вълни към дългия каменен вълнолом, на който стоях. Тук-там по булеварда струеше пяна като въздишки, плискащи и разливащи се върху белите пътеки. Минувачите заобикаляха пулсиращите фонтани или се втурваха със смях през внезапно връхлетелите пръски. В малките морета на моите очи, тези мънички сиво-сини океани, вълни от сълзи се блъскаха във вълнолома на волята ми.

„Ти ли го изпрати?“ — прошепнах на мъртвия Хан, моя баща. Скръбта-убиец ме беше довела до тук, където уличните момчета продаваха хероин. А после, когато почти беше станало късно, се появи Абдула. „Ти ли го изпрати да ме спаси?“

Залязващото Слънце, тази погребална клада в небето, обгаряше очите ми. Извърнах се, за да проследя последните проблясъци от вишнево и малиново, които струяха и избледняваха в отразения в океана сапфир на вечерта. И загледан над вълните на залива, се опитах да наместя чувствата си в рамката на мислите и фактите. Странно, безумно, аз отново бях намерил Абдула и отново бях загубил Кадербай — в един и същи ден, в един и същи час. И това преживяване, този факт, този неминуем, съдбовен императив, ми помогна да разбера. Скръбта, която отхвърлях, ме бе търсила толкова дълго, защото не можех да се освободя от него. В сърцето си продължавах да го стискам здраво — толкова здраво, колкото притиснах Абдула само преди минути. В сърцето си аз още бях там, на планината, коленичил в снега и прегърнал красивата му глава.

Докато звездите бавно изгряваха в безмълвния небесен безкрай, аз прерязах последното стягащо въже на скръбта и се предадох на крепящия всичко прилив на съдбата. Пуснах Кадер. И видях думи, свещените думи: „Прощавам ти“…

И това беше добро. Беше правилно. Оставих сълзите да потекат. Оставих сърцето си да се разбие заради обичта на моя баща — като високите вълни зад гърба ми, които се хвърляха с гърди към вълнолома и кървяха по широката бяла алея.

[1] Идиом — примамка за отвличане на вниманието. — Б.пр. ↑

ЧЕТИРИЙСЕТА ГЛАВА

Думата „мафия“ идва от сицилийската дума за хвалба. Ако попитате някой сериозен мъж, който си изкарва прехраната със сериозни престъпления, той ще каже, че тъкмо това — хвалбата, гордостта — в края на краищата ни вкарва в гроба. Но ние така и не се учим. Може би е невъзможно да нарушаваш закона, без да се хвалиш на някого. Може би е невъзможно да си извън закона, без да се гордееш с това. В последните дни на старата мафия, братството, което Кадербай бе създал, предвождал и управлявал, несъмнено имаше много хвалба и не по-малко гордост. Но тогава за последен път някой от нас от подземния престъпен свят на Бомбай би могъл да каже напълно честно: „Гордеем се, че сме гангстери“.

Кадер Хан беше мъртъв от близо две години, но неговите правила и принципи определяха всекидневните действия на основания от него мафиотски Съвет. Кадер мразеше хероина, отказваше да търгува с него и не позволяваше на никого, освен на безнадеждно пристрастените улични наркомани да го продават в контролираните от него райони. Проституцията също го отвращаваше. Според него тя обиждаше жените, унижаваше мъжете и опозоряваше квартала, където се вършеше. Полусферата на неговото влияние обхващаше всички улици, паркове и сгради на територията на няколко квадратни километра. В това малко царство всеки мъж или жена, които се занимаваха с проституция и порнография скришом или дискретно, рискуваха да си навлекат заслужено наказание. И така продължи и при новия Съвет, оглавен от Салман Мустаан.

Старият Собхан Махмуд, все още официален глава на Съвета, беше тежко болен. През годините след смъртта на Кадер той преживя два удара, които бяха увредили силно речта му и способността му да се движи. Съветът го премести в крайбрежната къща на Кадер във Версова — същата, в която аз преживях абстиненцията заедно с Назир. Погрижиха се да осигурят на възрастния дон най-доброто лечение и настаниха там семейството и прислугата му.

Назир бавно обучаваше племенника на Кадер, младия Тарик, за водеща роля. Въпреки потеклото на момчето, зрелостта и необикновената му сериозност (никой друг — мъж или момче — не ми напомняше толкова за Халед с мрачната си пламенност), решиха, че Тарик е твърде млад да претендира за място в Съвета и дори да присъства на събранията. Вместо това Назир му възложи задължения и отговорности, които постепенно го запознаваха със света, който можеше да управлява един ден. Във всяко практическо отношение Салман Мустаан беше донът, новият Хан, ръководителят на Съвета, и управляваше мафията на Кадербай. А Салман, по свидетелствата на всички, които го познаваха, беше човек на Кадербай телом и духом. Той управляваше действията на клана, все едно властелинът с прошарените коси все още бе жив и го съветваше и предупреждаваше на лични срещи всяка нощ.

Повечето мъже подкрепяха безрезервно Салман. Те разбираха наложените принципи и бяха съгласни, че си струва да се запазят. В нашата част на града думите „гунда“ и „гангстер“ не бяха обидни. Местните знаеха, че нашият клон от мафията пази улиците от хероина и престъпленията на сладострастието по-добре от полицията. Полицията в края на краищата беше податлива на подкупи и дори мафиотският клан на Салман се оказа в уникалното положение да я подкупва — същите тези ченгета, на които сводниците и наркопласьорите плащаха да извръщат очи, когато блъснеха някой непокорен пласьор на хероин в тухлена стена или смачкаха с чук ръцете на някой порнограф.

Старците в квартала си кимаха и сравняваха относителното спокойствие на улиците с хаоса, бушуващ по улиците на останалите квартали. Децата вземаха пример от младите гангстери и понякога обявяваха някой от тях за местен герой. Ресторантите, баровете и другите заведения посрещаха на драго сърце хората на Салман като пазители на мира със сравнително високи морални критерии. А доносничеството в неговия район, обемът доброволно предоставена на полицията информация — сигурен индикатор за популярността или недоволството на хората — беше по-ниска, отколкото навсякъде другаде в огромния и бушуващ Бомбай. Ние имахме гордост, имахме принципи и почти наистина бяхме доблестните мъже, които си представяхме, че сме.

Но вътре в клана все пак имаше разногласия и някои събрания се превръщаха в свирепи и неразрешени спорове за бъдещето на групата. Чрез търговията с хероин другите мафиотски съвети забогатяваха. Новоизпечени милионери се фукаха с вносните си коли, дизайнерските си дрехи и модерните електронни джаджи в най-луксозните и скъпи заведения в града. По-важно беше, че използваха непресъхващите потоци на доходите си, за да наемат нови хора, наемници, на които плащаха добре, за да се бият мръсно и нагло. Малко по малко тези банди разширяваха териториите си и предизвикваха сблъсъци, в които загинаха някои от най-суровите мъже, мнозина бяха ранени, а ченгетата из целия град палеха благовонни пръчици, за да благодарят за късмета си.

С канските печалби от новия и ненаситен пазар за вносни хард порнофилми някои от конкурентните Съвети бяха събрали достатъчно пари, че да се запасят с върховния символ на статут за всяка престъпна банда — оръжието. Завидели на богатствата, натрупани от тези банди, вбесени от завоюваната от тях територия и осъзнаващи нарастващата им сила, някои от хората на Салман Мустаан настояваха той да промени политиката си. Пръв сред тези критични гласове бе Санджай, най-старият и най-близък приятел на Салман.

— Трябва да се срещнеш с Чуха — каза Санджай сериозно, докато пиеше чай с мен, Фарид и Салман в малка чайна на булевард „Маулана Азад“, близо до яркозелените миражи на хиподрума „Лакшми“. Говореше за Ашок Чандрашекар, влиятелен брутален тип от бандата Уалидлала. Нарече го по прякор, Чуха — „Плъха“.

— Срещал съм се с това копеле, йаар — въздъхна Салман. — Непрекъснато го срещам. Всеки път, когато някой от хората му се опита да откъсне парченце от нашата територия, се срещам с Чуха, за да се разберем. Всеки път, когато нашите хора се сбият с техните и ги смелят от бой, се срещам с Чуха. Всеки път, когато той ми излезе с предложение да слеем нашия Съвет с неговия, се срещам с него. Познавам твърде добре това копеле. Там е проблемът.

Съветът на Уалидлала поддържаше обща граница с нашия. Отношенията между двете банди бяха, общо взето, уважителни, но не и сърдечни. Уалид, водачът на съперническия Съвет, беше близък приятел на Кадербай и заедно с него бе един от първооснователите на системата на съветите. Въпреки че Уалид бе въвлякъл Съвета си в търговията с хероин и порнография, които някога презирал също като Кадербай, той бе настоял да не се влиза в никакви конфликти със Съвета на Салман. Чуха, заместникът му, имаше амбиции, които обтягаха поводите на Уалидовата власт. Тези амбиции довеждаха до спорове дори битките между бандите и твърде често принуждаваха Салман да се среща с Плъха на сковани официални вечери на неутрална територия, в апартамент на петзвезден хотел.

— Не, ти не си разговарял наистина с него, на четири очи, за парите, които можем да спечелим. Ако беше разговарял, братко Салман, знам, че щеше да разбереш, че той говори много разумно. Той трупа кророве от шибаната херинга, човече. На наркоманите тая гадост все не им стига. Налага се да го кара с шибан влак. А пък тая работа с мръсните филми е направо лудница, кълна ти се! Бизнесът е направо смъртоносен, йаар. Прави по петстотин копия от всеки филм и ги продава по петстотин бройката. Това са два и половина лака, Салман, от всеки шибан мръсен филм! Ако с убийства можеше да се изкарват такива пари, проблемът с пренаселеността на Индия щеше да се реши за месец! Просто поговори с него, братко Салман.

— Не ми е симпатичен — заяви Салман. — А и му нямам доверие. Мисля, че някой ден трябва да довърша тоя мадачуд веднъж и завинаги.

Това не е особено обещаващо за начало на бизнес, на?

— Ако се стигне дотам, аз ще убия този ганду за теб, братко, и ще го направя с удоволствие. Но дотогава, преди да ни се наложи да го убием, можем да изкараме много пари заедно с него.

— Не съм убеден.

Санджай се огледа за подкрепа и най-сетне се обърна към мен.

— Кажи, Лин, ти как мислиш?

— Това си е работа на Съвета, Санджу — отвърнах и се усмихнах на неговата сериозност. — Тя няма нищо общо с мен.

— Но тъкмо затова питам тебе, Линбаба. Ти можеш да ни представиш независима гледна точка. Познаваш Чуха. Знаеш и колко пари се изкарват от хероин. Той има доста добри идеи за печелене на пари, не мислиш ли?

— Арей, не питай него! — намеси се Фарид. — Освен ако не искаш да чуеш истината.

— Не, кажи — настоя Санджай и очите му светнаха. Той ме харесваше, знаеше, че и аз го харесвам. — Кажи ми истината. Какво мислиш за него?

Погледнах Салман и той кимна, точно както би кимнал Кадер.

— Мисля, че Чуха е от онези типове, които създават лошо име на престъпността.

Салман и Фарид прихнаха и се задавиха с чая, а после се обърсаха с кърпички.

— Добре — намръщи се Санджай, но очите му още светеха. — И какво… точно… не харесваш в него?

Отново погледнах Салман. Той ми се ухили и вдигна вежди и да обичам издевателите.

— Издевател, Санджай. Той напада хора, които знае, че не могат да му излязат насреща, и взема от тях, каквото си иска. В моята страна наричаме такива хора издеватели, защото те наистина издевателстват над по-слабите и ги ограбват.

Санджай погледна Фарид и Салман с израз на объркана невинност.

— Не виждам проблема — каза той.

— Да, знам, че ти нямаш проблем с това. Приемам го. Не мога да очаквам всички да мислят като мен. Знам, че много мъже успяват така. Но това, че го разбирам, не означава, че ми харесва. Срещал съм такива в затвора. Двама от тях се опитаха да издевателстват над мен. Намушках ги. Никой от другите повече не се опита. Мълвата плъзна. Само опитай да издевателстваш над този тип и ще пробие дупка в теб. И така ме оставиха на мира. Точно това е. Ако бяха продължили да издевателстват над мен, щях да ги уважавам повече. Аз не бих престанал да се боря с тях — пак щях да ги коля, така е, но щях да ги уважавам повече, докато ги коля. Питай сервитьора тук, Сантош, какво мисли за Чуха. Дошли тук миналата седмица, Чуха и хората му, и го смачкали за петдесет кинта.

„Кинти“ наричахме в Бомбай рупиите. Петдесет рупии бяха толкова, колкото знаех, че Санджай оставя обикновено за бакшиш и на по-добрите шофьори на таксита.

— Тоя тип, ако вярваш на глупостите му, е шибан милионер — продължих, — а издевателства над скромен, работещ човек като Сантош за петдесет кинта. Това не го уважавам. А и вдън душата си, Санджай, мисля, че и ти не го уважаваш. Аз няма да предприема нищо. Това не е моя работа. Чуха си трупа печалбите, като мачка хората. Това го разбирам. Но ако някога се опита да издевателства над мен, ще го заколя. При това с удоволствие, човече.

Никой не каза нищо. Санджай присви устни, извъртя длан нагоре и погледна Салман, после Фарид. После и тримата избухнаха в смях.

— Ти го попита! — изкиска се Фарид.

— Добре де, добре — отстъпи Санджай. — Не попитах, когото трябва. Лин е луд, йаар. Хрумват му безумни идеи. Той замина — за Афганистан с Кадер, човече! Защо ли попитах човек, толкова луд, че да замине? Въртеше клиниката в жопадпати и не изкара от нея нито грош. Напомни ми за това, братко Лин, ако пак се обърна към теб по делови въпрос, на?

— Има и още нещо — додадох с каменно лице.

— Ей, Бхагван! — възкликна Санджай. — Имало и още нещо!

— Ако се замислиш за девизите, ще разбереш откъде съм стигнал до това.

— Девизите ли? — възрази Санджай и накара приятелите си да избухнат в още по-силен смях. — Какви шибани девизи, йаар?

— Знаеш за какво ти говоря. Девизът или мотото на бандата Уалидлала е „Пахилей шахад, таб джулм“. Мисля, че ще съм прав, ако го преведа като „Дърво медът, после безчинствата“, или дори „зверствата“. Правилно ли е? И не си ли го казват помежду си като свой девиз?

— Да, да, точно такъв е, човече.

— А какъв е нашият девиз? Девизът на Кадер?

Те се спогледаха и се усмихнаха.

— „Саач аур Химат“ — изговорих го вместо тях на глас. — „Истина и смелост“. Познавам мнозина, на които ще допадне девизът на Чуха. Ще го сметнат за хитър и забавен. Освен това той звучи безмилостно и те ще решат, че е суров. Но на мен не ми допада. Допада ми девизът на Кадер.

Разнесе се бръмчене на „Енфийлд“, аз вдигнах очи и видях как Абдула паркира пред чайната и ми махва. Време беше да тръгвам.

Бях казал истината — така, както я виждам, и бих се подписал под всяка дума, но вдън душата си знаех, че аргументът на Санджай, макар и да не бе по-добър, ще се окаже по-силен от моя. Бандата Уалидлала под ръководството на Чуха бе бъдещето на всички мафиотски съвети, в известен смисъл, и всички ние го знаехме. Уалид все още оглавяваше Съвета от негово име, но беше стар и болен. Бе преотстъпил толкова много власт на Чуха, че той беше младият управляващ дон. Чуха беше агресивен, преуспяваше и печелеше нови територии чрез завладяване или принуда през няколко месеца. Рано или късно, ако Салман не се съгласеше да се обедини с Чуха, това разширяване щеше да доведе до открит конфликт и щеше да избухне война.

Естествено аз се надявах, че Съветът на Кадер под ръководството на Салман ще победи. Но знаех, че ако победи, щеше да бъде невъзможно да претендира за територията на Чуха, без да поеме търговията с хероин, жени и порно. Просто в нея имаше твърде много пари. А парите, ако натрупат достатъчно висока купчина, са нещо като политическа партия — прави колкото добрини, толкова и злини, дава твърде много власт в твърде малко ръце. И колкото повече се приближаваш до тях, толкова повече се омърсяваш. В дългосрочна перспектива Салман можеше: или да се оттегли от борбата с Чуха, или да го победи и да стане като него. „Съдбата винаги ти дава две възможности за избор — каза веднъж Джордж Скорпиона. — Тази, която трябва да избереш, и тази, която избираш“.

— Хей, обаче това няма нищо общо с мен! — казах аз и станах да си вървя. — Честно, на мен не ми пука дали е така, или иначе. Транспортът ми дойде. Хайде, доскоро.

Излязох, сподирван от протестите на Санджай и смеха на приятелите му, заглушил тракането на порцелановите и стъклените чаши.

— Бахинчуд! Ганду! — провикна се Санджай. — Не може така да ми прецакаш веселбата и да си тръгнеш, йаар, връщай се!

Щом стигнах до Абдула, той запали мотора и го изправи, готов да потегли.

— Много бързаш за тренировка. — Настаних се на седалката зад него. — Спокойно, колкото и бързо да стигнем, аз пак ще те победя, братко.

От девет месеца тренирахме заедно в една малка, тъмна, потна и много сериозна зала, близо до Слонската порта на кея „Балард“. Беше гунда фитнес зала, открита от Хюсеин, едноръкия оцелял от битката на Кадер с убийците Сапна. Имаше тежести и лежанки, постелка за джудо и боксов ринг. Миризмата на мъжка пот — и прясна, и застояла — попила в шевовете на кожените ръкавици, колани и обтегачи, така лютеше на очите, че се насълзяваха, а залата беше единственото място в квартала, презряно от плъховете и хлебарките. По стените и дървения под имаше петна от кръв, а младите гангстери, които тренираха там, за седмица тренировки се сдобиваха с повече рани и увреждания, отколкото спешното отделение на градска болница в гореща съботна нощ.

— Не днес — засмя се Абдула през рамо и зави с мотора в по-бързата лента. — Днес няма да се бием, Лин. Ще те водя на едно място, където те чака изненада. Хубава изненада!

— Това ме притесни — извиках в отговор. — Каква изненада?

— Помниш ли, когато те заведох при доктор Хамид? Помниш ли онази изненада?

— Да, спомням си.

— Е, по-хубава е от нея. Много по-хубава.

— Ъхъ. Е, не ме успокои кой знае колко. Намекни ми още нещо.

— Помниш ли, когато ти пратих мечока за прегръщане?

— Кано. Естествено, че помня.

— Е, много по-хубава е!

— Лекар и мечок — надвиках аз ръмженето на мотора. — Голямо пространство ги разделя, братко. Още един жокер.

— Ха! — засмя се той и спря на един светофар. — Ето какво ще ти кажа — изненадата е толкова хубава, че ще ми простиш всичките си страдания, докато си ме мислел за мъртъв.

— Прощавам ти, Абдула.

— Не, братко Лин. Знам, че не ми прощаваш. Имам твърде много белези и направо ме смачкваш на бокс и на карате.

Не беше вярно — никога не бях го удрял толкова силно, колкото той удряше мен. Въпреки че оздравяваше добре и беше много заякнал, той още не бе възстановил напълно свръхестествената си сила и харизматичната си жизненост отпреди престрелката. А когато събличаше ризата си, за да се боксира с мен, приличаше на раздран от нокти на диви зверове и горен с нажежени клейма, а това винаги ме караше да контролирам ударите си. Но не му го признавах.

— Добре — засмях се. — Щом така ще играеш, не ти прощавам!

— Но когато видиш тази изненада, ще ми простиш напълно, от все сърце! — засмя се и той с мен. — Стига си ме разпитвал и ми кажи какво каза Салман на Санджай за онова прасе Чуха?

— Как разбра, че сме говорили за това?

— Виждам погледа на Салман — извика ми той. — А Санджай, той ми каза тази сутрин, че иска да моли Салман пак да завъртят бизнес с Чуха. Е, какво каза Салман?

— Знаеш отговора — отвърнах малко по-тихо, щом спряхме заедно с движението.

— Това е добре! Нушкур’Аллах. Слава на Бога.

— Ти много мразиш Чуха, нали?

— Не го мразя — изясни той и продължи с потока от коли. — Само искам да го убия.

Мълчахме, вдишвахме топлия вятър и гледахме как черният бизнес върви по улиците, по които толкова често бяхме скитали. Всяка минута около нас се случваха по стотина едри и дребни измами и сделки и всички ни бяха познати.

Когато попаднахме в задръстване зад един закъсал автобус, аз огледах тротоара и забелязах Тадж Радж, джебчия, който обикновено работеше около „Портата“, близо до хотел „Тадж Махал“. Преди години го бяха нападнали с мачете и беше оцелял. Почти му отрязали главата. Заради раната говореше с продран шепот, а главата му бе килната под такъв неуравновесен ъгъл, че когато кимаше утвърдително, бе готов да се катурне. Играеше играта „препъвам се-падам-пипам“ заедно с приятеля си Индра, който играеше онзи, който се спъва. Индра, известен и като Поета, говореше почти винаги в римувани куплети. Те въздействаха с красотата си — тоест първите няколко строфи, но неизменно стигаха до описания на секс и намеци толкова извратени и гнусни, че дори и закоравели в поквареността си мъже се мръщеха, като ги чуят. Легендата твърдеше, че Индра някога декламирал стиховете си по микрофон по време на уличен фестивал и успял да изгони от пазар „Колаба“ и купувачите, и продавачите. Дори и полицаите, разправяха, се свивали от ужас, докато най-сетне умората не надвила Поета. И когато той млъкнал да си поеме дъх, се юрнали и го хванали: Познавах и двамата мъже и ги харесвах, въпреки че не ги допусках на повече от лакът разстояние до джобовете си. И разбира се, когато автобусът най-сетне оживя със стон и колите запълзяха напред, видях как Индра се прави на слепец — не беше най-доброто му изпълнение, но ставаше — и се препъва в един чужденец. А Тадж Радж, отзивчивият минувач, помогна и на двамата да станат и освободи чужденеца от бремето на портфейла му.

— Защо? — попитах, след като отново потеглихме.

— Какво „защо“?

— Защо искаш да убиеш Чуха?

— Знам, че е имал среща… с онези мъже от Иран — извика Абдула през рамо. — Хората разправят, че била чисто делова… Санджай, той казва, че била чисто делова. Но аз мисля, че е нещо повече. Мисля, че той работи с тях срещу Кадер Хан. Срещу нас. Затова, Лин.

— Добре! — извиках, доволен, че собствените ми предчувствия за Чуха се потвърждават, но и разтревожен за буйния си ирански приятел. — Но не предприемай нищо без мен, ясно?

Той се засмя, извърна се и ми показа белозъбата си усмивка.

— Абдула, говоря сериозно. Обещай ми!

— Тик хаин, братко Лин! — провикна се той в отговор. — Когато му дойде времето, ще ти се обадя!

Той спря мотора и го паркира пред кафене „Странд“, едно от любимите ми места за закуска, близо до пазар „Колаба“.

— Какво става, по дяволите? — попитах, щом се запътихме към пазара. — Да ти имам изненадата, та аз идвам тук всеки ден!

— Знам — отвърна той и се усмихна загадъчно. — И не само аз го знам.

— Това пък какво значи?

— Ще разбереш, братко Лин. Ето ги приятелите ти.

Заварихме Викрам Пател и Зодиакалните Джорджовци, Скорпиона и Близнака, разположили се удобно върху пълни с леща чували до сергия за бобови растения да пият чай от стъклени чаши.

— Хей, пич! — поздрави ме Викрам. — Вземай чувал и се настанявай!

Двамата с Абдула се ръкувахме с всички и седнахме на реда от чували. Джордж Скорпиона махна на един продавач на чай да донесе още две чаши. Често бях зает с паспортите по цяла нощ, защото Кришна и Вилу, и двамата с малки деца в разрастващите се семейства, бяха започнали да се редуват, за да могат денем да остават по няколко безценни часа у дома. Работата с „книгите“ и други задължения към Съвета на Салман ми пречеха да ходя в „При Леополд“ толкова често, както едно време. Когато можех, се срещах с Викрам и Джорджовците близо до апартамента на Викрам, в края на пазар „Колаба“. Викрам ходеше там почти всеки ден, след като обядва с Лети. Той ми носеше новините от „При Леополд“ — Дидие се влюбил пак, Ранджит, новият приятел на Карла, печелел популярност — а Джорджовците ме осведомяваха какво се случва по улиците.

— Мислехме, че днеска няма да дойдеш, пич — каза Викрам, щом донесоха чая.

— Абдула ме докара — отвърнах и се намръщих, щом забелязах тайнствената усмивка на приятеля си. — Попаднахме в задръстване. Обаче си струваше. Наблюдавах от първия ред номера на Тадж Радж и Индра с препъването на булевард „Махатма Ганди“. Шоуто си го биваше.

— Нашият Тадж Радж вече не е такъв, какъвто беше — отбеляза Близнака и запокити гласните в името в Южен Лондон. — Вече не е толкова чевръст. Откакто стана злополуката, преценката за времето малко му куца. Но това е обяснимо, нали така? Та те едва не отрязаха проклетата му глава и тъй нататък, та нищо чудно, че преценката му за времето нещо прави засечки.

— Тук всички ние трябва да сведем глави и да се помолим — прекъсна го Джордж Скорпиона, наведе глава и си докара добре познатия ни набожен вид, който ни хвърляше в ужас. Бяхме попаднали в клопка.

— О, Господи — подхвана Скорпиона.

— О, Боже — изстена Близнака.

— И Богородице — продължи Скорпиона. — Безкраен дух на Ин и Ян в небето, ние скромно ти се молим днес да чуеш молитвите на пет души, които си довел на света и поверил временно на грижите на Скорпиона, Близнака, Абдула, Викрам и Лин.

— Как така временно? — прошепна ми Викрам. В отговор вдигнах рамене.

— Моля те, Господи, помогни ни — нареждаше Скорпиона със затворени очи и с лице, обърнато към рая, който явно се намираше горе-долу по средата на балкона на третия етаж на Академията за боядисване на коси и пробиване на уши на Виджай Премнаат. — Моля те, води ни, за да познаем какво е добро и да извършим каквото е добро. И можеш да започнеш, Боже, ако си навит, като ни помогнеш в дребната сделка, която тази вечер ще сключим с белгийската двойка. Няма нужда да ви обяснявам, Господи и Богородице, колко е сложно да доставиш на клиентите свестен кокаин в Бомбай. Но благодарение на вашето провидение, успяхме да намерим десет грама отличен „сняг“, а като се има предвид яката суша на улиците, чудничка услуга ни направи, Господи, позволи ми да ти изкажа професионалното си възхищение. Както и да е, на нас с Близнака комисионата от тази сделка ще ни дойде добре и хич няма да е зле да не ни одерат, смелят от бой, осакатят или пречукат, освен ако твоят план не е такъв, разбира се. Затова, моля те, Господи, осветявай пътя ни и изпълни сърцата ни с любов. А сега ще приключвам, но държа линията отворена както винаги. Казвам „Амин“.

— Амин! — откликна Близнака, явно успокоен, че молитвата се оказа много по-кратка от обичайните постижения на Скорпиона.

— Амин — изхлипа Викрам и обърса една сълза с опакото на юмрука си.

— Астагфирулла — измърмори Абдула. Прости ми, Аллах.

— Е, какво ще кажете да похапнем? — предложи бодро Близнака. — Нищо не може да те настрои да се направиш на свиня така, както малко религия, нали така?

В този миг Абдула се наведе и прошепна в лявото ми ухо:

— Погледни бавно… Не, бавно! Погледни там, зад магазинчето за фъстъци, до ъгъла. Виждаш ли го? Твоята изненада, братко Лин. Виждаш ли го?

И тогава една прегърбена фигура, която ни наблюдаваше от сенките под един навес, привлече все още усмихнатия ми поглед.

— Идва тук всеки ден — шепнеше ми Абдула. — И не само тук — и на други места, където ходиш. Наблюдава те. Чака и те наблюдава.

— Викрам! — измънках. Исках и някой друг да потвърди онова, което виждаха очите ми. — Виж! Там, на ъгъла!

— Какво да видя, пич?

Щом забеляза, че я гледам, фигурата се отдръпна в сенките, а после се обърна и се заотдалечава с куцукане, все едно цялата лява страна на тялото й бе схваната.

— Не го ли видя?

— Не, пич. Кого да видя? — измрънка Викрам, който се беше изправил и се взираше нататък, където се взирах и аз с безумен поглед.

— Това е Модена! — провикнах се и се втурнах след куцукащия испанец. Не погледнах към Викрам, Абдула и Зодиакалните. Не откликнах на вика на Викрам. Не мислех какво правя и защо го гоня. В ума ми имаше само една мисъл, един образ, една дума. Модена.

Той вървеше бързо и познаваше добре улиците. Докато хлътваше в скрити входове и почти невидими пролуки между сградите, ми хрумна, че вероятно бях единственият чужденец в града, който познаваше тези улици не по-малко добре. Всъщност и индийците, които можеха да го проследят, бяха малцина — само няколко улични викачи, крадци и наркомани. Той се мушна в една дупка, която някой беше пробил във високата каменна стена, за да може да се минава от едната улица на другата. Заобиколи преграда, която изглеждаше солидна, тухлена, но беше направена от опънато изрисувано платно. Минаваше за по-пряко през импровизирани магазинчета в покрити безистенчета и лъкатушеше из лабиринта от изпрани и проснати да съхнат яркоцветни сарита.

И после допусна грешка. Шмугна се в една тясна уличка, окупирана от бездомни обитатели на тротоара и техните роднини. Познавах я добре. Около стотина мъже, жени и деца живееха в тази преустроена уличка. Спяха на смени върху паважа в обширното заградено пространство между стените на няколко съседни сгради. Всичко останало вършеха в дългото, тъмно и тясно помещение, в което се бе превърнала уличката. Модена куцукаше между седящите и стоящи групички, между котлони, бараки за къпане и едно одеяло, на което няколко мъже играеха карти. И в края на улицата-стая свърна наляво вместо надясно — в уличката без изход, преградена от няколко глухи стени. Беше съвсем тъмно и тя завършваше с остра чупка, завиваща покрай слепия ъгъл на друга сграда. Понякога се криехме там, за да купуваме от наркопласьори, на които нямахме пълно доверие, защото там се влизаше и излизаше само от едно място. Завих зад ъгъла, едва на няколко крачки след него, спрях задъхан, напрегнах очи и се взрях в мрака. Не го виждах, но знаех, че трябва да е там, вътре.

— Модена — казах тихо и гласът ми отекна в мрака. — Аз съм Лин. Само исках да поговорим. Не се опитвам да… Знам, че си тук. Ще си оставя чантата и ще запаля по цигара, става ли? Една за теб и една за мен.

Оставих бавно чантата си. Очаквах той да се втурне покрай мен. Извадих пакет цигари от джоба на ризата си и извадих две. Стиснал ги между средния и безименния пръст, с дебелия край навътре, както ги държаха всички бедняци в града, отворих кутия кибрит и запалих една клечка. Припалих цигарите и си позволих да надзърна нагоре. И го видях — прикриваше се от малкия полукръг светлина, който хвърляше пламъкът. Щом клечката угасна, аз протегнах ръка и му поднесох едната от мъждукащите цигари. В падналия отново мрак изчаках една секунда, две секунди, три секунди и тогава почувствах пръстите му. Докосването му бе по-меко и по-деликатно, отколкото си представях. Те се сключиха около моите и поеха цигарата.

Щом засмука дима, видях ясно лицето му за пръв път. То беше гротескно. Разрезите на Маурицио бяха въплътили толкова страдание в меката кожа, че човек го хващаше страх само като го погледне. На мъждивата оранжева светлина видях как в погледа му проблесна подигравателна усмивка, щом забеляза ужаса ми. Колко ли пъти беше виждал този ужас в очите на другите, помислих аз — огромната пребледняла уплаха, докато те си представяха белезите по собственото си лице и мъките му — в душата си? Колко ли пъти беше виждал другите да потръпват, както потръпнах аз, и да се дръпват от раните му, приличащи на зейнали язви от болест? Колко пъти беше виждал мъже да се питат: „Какво е направил? С какво е заслужил това?“

Ножът на Маурицио беше разрязал и двете бузи под тъмните му очи. Разрезите бяха заздравели, но оставили два дълги белега с формата на буквата У, които издърпваха надолу клепачите му и се спускаха като грозни, присмехулни сълзи. Долните клепки, вечно зачервени и възпалени, зееха като малки страдалчески окопи и откриваха целите му очни ябълки. Ноздрите и носовата преграда бяха отрязани до кокал. Кожата отстрани беше зараснала, набръчкана и назъбена, но в средата, където разрезът беше твърде дълбок, беше останал отвор. Голямата дупка на мястото на ноздрите приличаше на свинска зурла и се издуваше при всяко вдишване. Покрай очите, около челюстта и по цялото му широко чело, под косата, имаше още много белези.

Сякаш Маурицио се бе опитал да обели цял слой от лицето на Модена и стотиците белези, обграждащи чертите му, тук-там се събираха в малки могилки от плът, подобни на разперените пръсти на мъжки ръце. Знаех, че под дрехите му се крият и още белези и рани — движенията на левите му ръка и крак бяха непохватни, все едно лакътната, раменната и колянната става са се вдървили около рани, които така и не бяха заздравели.

Беше чудовищно осакатяване, толкова премерено в своята жестокост обезобразяване, че се вцепених, неспособен да откликна с нищо. Забелязах, че по устата му и около нея няма белези. Удивих се на съдбата, запазила непокътнати неговите чувствени, изящно изваяни, съвършени, безупречни устни. После си спомних, че когато Маурицио го вързал на леглото, запушил устата му и вадел парцала от нея само понякога, когато го карал да говори. И докато гледах как Модена дърпа от цигарата, ми се стори, че гладката му, неосквернена уста е най-ужасна, най-страшна от всичко.

Изпушихме мълчаливо цигарите. Очите ми свикнаха с тъмното. Постепенно забелязах колко е дребен, колко са го смалили раните по лявата му половина. Струваше ми се, че се извисявам над него като великан. Отстъпих назад, на светло, взех чантата си и размахах окуражително ръка.

— Гарам чай пио? — попитах. Ще пием ли топъл чай?

— Тик хаин — отвърна той. Добре.

Поведох го обратно през преградената улица към една чайна, където работниците от местната мелница и пекарна се отбиваха да си починат между смените. Неколцината мъже се посвиха на дървената пейка, за да ни направят място. Целите бяха в брашно — и косите, и телата им. Приличаха на призраци или на оживели каменни статуи. Очите им, без съмнение възпалени от брашното, бяха червени като живите въглени от огнената яма под фурните. Устните им, влажни от чая, бяха черни пиявици на призрачно белия фон на кожата им. Те ни гледаха с обичайното за индийците откровено любопитство, но бързо извърнаха погледи, щом Модена вдигна към тях зейналите си очи.

— Извинявай, че побягнах — каза той тихо, забил поглед в ръцете си, които мърдаха в скута му.

Изчаках го да каже и още нещо, но той присви устни в малка гримаса и задиша шумно и равномерно през широкия, издуващ се нос.

Донесоха чая и попитах:

— Ти… добре ли си?

— Джарур — отвърна той, поусмихнат. — Разбира се. Ти добре ли си?

Стори ми се, че се шегува, и не скрих раздразнението си. Намръщих се.

— Не исках да те обидя — усмихна се пак той със странната си усмивка, тъй съвършена в извивката на устните и толкова изкривена от неподвижните бузи, които дърпаха долните му клепачи към малките кладенци на страданието. — Само ти предлагам помощ, ако имаш нужда. Имам пари. Винаги нося със себе си десет хиляди рупии.

— Какво?!

— Винаги нося…

— Да, да, чух те. — Той говореше тихо, но все пак погледнах работниците от фурната, за да проверя дали не са го чули. — Защо днес ме наблюдаваше на пазара?

— Много често те наблюдавам. Почти всеки ден. Наблюдавам теб и Карла, и Лиса, и Викрам.

— Защо?

— Трябва да ви наблюдавам. Това е един от начините да я намеря, знам.

— Кого да намериш?

— Ула. Когато се върне. Тя няма да знае къде съм. Аз не ходя… Вече не ходя в „При Леополд“, нито на другите места, където се събирахме.

Когато тя ме потърси, ще дойде при теб или при някого от другите. И аз ще я видя. И ще бъдем заедно.

Произнесе всичко това така спокойно, а после отпи от чая си толкова доволно и разсеяно, че заблудата му изглеждаше още по-налудничава. Как можеше да си мисли, че Ула, която го заряза да умре на кървавото легло, ще се върне от Германия, за да бъде с него? А и дори да се върнеше, можеше ли да реагира на неговото лице, обезобразено и превърнато в траурна маска, с нещо по-различно от ужас?

— Ула… замина за Германия, Модена.

— Знам — усмихна се той. — Радвам се за нея.

— Тя няма да се върне.

— Напротив — отсече той. — Ще се върне. Тя ме обича. Тя ще се върне за мен.

— Защо… — започнах, но изоставих тази мисъл. — Как живееш?

— Имам работа. Добра работа. Плащат добре. Работя с един приятел, Рамеш. Запознах се с него, когато… след като пострадах. Той се грижеше за мен. Когато в богатските къщи се роди син, отиваме там и аз си обличам специалните дрехи. Костюма.

От ужасното подчертаване на последната дума и придружаващата я крива усмивчица ме побиха тръпки по ръцете. Тревогата се прокрадна в дрезгавия ми глас, когато повторих думата.

— Костюм?

— Да, с дълга опашка, остри уши и верига от черепчета на врата. Преструвам се на демон, на зъл дух. А Рамеш пък се прави на светия, садху, изглежда като светия и ме прогонва от къщата. Аз се връщам и се преструвам, че се опитвам да открадна бебето. И когато отида при бебето, жените пищят. Рамеш пак ме гони с бой. Пак се връщам и той пак ме бие, и най-накрая така ме пребива, че аз се правя, че умирам, и побягвам. Хората ни плащат добре за представлението.

— Никога досега не съм чувал за такова нещо.

— Не, идеята си беше наша, моя и на Рамеш. Но след като първото богато семейство ни плати, всички останали искаха да са сигурни, че злият дух няма да се навърта около новороденото им синче. И ни плащат добри пари, всичките. Имам апартамент. Не собствен, разбира се, но съм платил в аванс наема за повече от година. Малък е, но е уютен. Хубаво ще си живеем там с Ула. От големия прозорец се виждат морските вълни. Моята Ула обича морето. Винаги е искала къща край морето…

Гледах го, омагьосан колкото от думите му, толкова и от смисъла им. Модена беше един от най-сдържаните мъже, които познавах. Когато и двамата ходехме редовно в „При Леополд“, понякога се случваше седмици наред, дори и цял месец, да не обели и дума в мое присъствие. Но новият Модена, белязаният оживял, беше приказлив. Вярно, че бях принуден да го погна и да го вкарам в сляпа улица, за да го накарам да проговори, но щом започна веднъж, той стана стряскащо словоохотлив. И докато го слушах и свиквах с обезобразения му вид и речовитостта му, долових мелодията на испанския му акцент, когато той минаваше плавно между хинди и английски, смесваше без усилия двата езика и сглобяваше от думите им свой собствен хибрид. Унесен от мекия му глас, аз се запитах дали това не е ключът към тайнствената връзка, която ги свързваше двамата, Ула и Модена — дали не бяха разговаряли насаме с часове и дали това нежно благозвучие, тази мелодия на гласа, не ги съединяваха.

А после — толкова внезапно, че ме завари неподготвен — срещата с Модена свърши. Той стана да плати, излезе на улицата и ме изчака на входа.

— Трябва да вървя — каза той, огледа се нервно наляво и надясно и ме погледна в очите с ранените си очи. — Рамеш вече ме чака пред хотел „Президент“. Когато Ула се върне, тя ще е там, ще отседне там. Тя обича този хотел, той й е любимият. Тя обича квартала около залива. А тази сутрин кацна самолет от Германия. Самолет на „Луфтханза“. Тя може да е там.

— Ти проверяваш… след всеки полет?

— Да. Не влизам вътре — измърмори той и вдигна ръка, сякаш да докосне лицето си, но вместо това приглади късата си побеляваща коса. — Рамеш влиза в хотела вместо мен и проверява за името й — Ула Фолкенберг. Пита дали не е пристигнала. Един ден тя ще пристигне. Тя ще пристигне.

Той тръгна, но аз стиснах рамото му и го спрях.

— Слушай, Модена, следващия път не бягай от мен! Ако имаш нужда от нещо, ако мога с нещо да помогна, само ми кажи. Става ли?

— Няма да избягам пак — отвърна той сериозно. — Просто съм свикнал да бягам. И бягах от тебе просто по навик. Не бягах аз, навикът ми бягаше. Не ме е страх от теб. Ти си ми приятел.

Той се обърна, но аз пак го спрях, притеглих го — и прошепнах в ухото му:

— Модена, не казвай на никого, че носиш у себе си толкова много пари. Обещай ми.

— Никой друг не го знае, Лин — увери ме той и ми се усмихна с онази своя гримаса с хлътналите очи. — Само ти. Няма да го кажа на никого. Дори и Рамеш не знае, че нося пари у себе си. Той не знае, че пестя. Не знае дори за апартамента ми. Той си мисли, че харча моя дял от спечелените пари за дрога. А аз не се дрогирам, Лин, и ти го знаеш. Никога не съм се дрогирал. Оставих го да си мисли така. Но ти си друго нещо, Лин, Ти си ми приятел. На тебе мога да ти кажа истината. Имам ти доверие. Как да нямам доверие на човека, убил самия дявол?

— Тоест?

— Говоря за Маурицио, моят кръвен враг.

— Не съм убил Маурицио — казах аз и потънах в червените пещери на очите му.

Съвършената му уста се изви в съучастническа усмивка, която изпъна още повече У-образните белези на мястото на долните му клепачи. Тези зейнали очи бяха толкова стряскащи на осветената от пламъците улица, че трябваше да се овладея, за да не се разтреперя и да не се дръпна, когато той положи длан на гърдите ми.

— Не се тревожи, Лин. Няма да издам тайната ти. Радвам се, че ти си го убил. Не само заради себе си. Познавах го. Аз бях най-добрият му приятел… единственият му приятел. Ако беше оживял, след като ми причини това, неговата злост нямаше да има граници. Така човек убива душата си — губи и последната граница на своята злост. А аз го гледах как ме реже, и когато си тръгна за последен път, знаех, че той е изгубил душата си. Стореното от него му струваше душата му… това, което ми причини.

— Не си длъжен да говориш за това.

— Не, сега вече не ме притеснява да говоря за това. Маурицио се страхуваше. Постоянно се страхуваше. Цял живот го беше страх от… всичко. И беше жесток. Това му вдъхваше властност. Познавал съм много властни мъже в живота си и поне това знам — всички властни мъже, които познавах, се бояха и бяха жестоки. Това е… съчетанието… което им даваше власт над другите мъже. Мен не ме беше страх. И не бях жесток. Нямах власт. Бях… Нали разбираш, това беше като чувството ми към моята Ула — аз бях влюбен в неговата властност. И тогава, когато той ме заряза там, на леглото, и Ула влезе в стаята, аз видях страха в очите й. Той й вдъхна този страх. Толкова я беше наплашил, че когато тя видя какво ми е сторил, избяга и ме заряза. И когато я видях как си тръгва и захлопва вратата…

Той се поколеба, преглътна тежко, пълните му, непокътнати устни трепереха, докато изговаряше думите. Исках да го накарам да замълчи, да му спестя спомена и може би да спася себе си от него. Но щом заговорих, той натисна гърдите ми с длан, за да ме накара да млъкна, и пак ме погледна в очите.

— Тогава за пръв път намразих Маурицио. Моят народ, хората от моята кръв, не искаме да мразим, защото когато мразим, мразим с цялата си душа, и никога не прощаваме на намразения. Но аз намразих Маурицио, и пожелах смъртта му и с това желание го проклех. Не заради това, което стори на мен, а за това, което причини на моята Ула, и заради онова, което щеше да стори в бъдеще като човек без душа. Затова не се безпокой, Лин. Аз не казвам на никого, че си бил ти. И се радвам, искрено съм ти благодарен, че го уби.

Един ясен вътрешен глас ми казваше, че трябва да му разкажа какво се случи в действителност. Той имаше право да знае истината. И аз исках да му я разкажа. Някакво чувство, което не ми беше съвсем понятно — последната частица от гнева към Ула, може би, или завистливо презрение към неговата вяра в нея, ме подтикваше да го разтърся и да му изкрещя истината и да го нараня с нея. Но не можех да промълвя и дума. Не можех да помръдна. И докато очите му червенееха и блестяха от потеклите сълзи точно по вдълбаните белези в бузите му, аз го гледах в очите, и кимнах безмълвно с глава. В отговор той също сведе бавно глава. Мисля, че беше ме разбрал погрешно или пък аз го бях разбрал погрешно. Никога няма да узная.

„Мълчанията могат да раняват дълбоко като свистящия бич“ — написал някога поетът Садик Хан. Но понякога мълчанието е единственият начин да кажеш истината. Гледах как Модена се обръща и се отдалечава с куцукане, и осъзнах, че споделената безмълвна минута, с неговата длан на гърдите ми и с разкъсаните му, плачещи очи срещу моите, винаги ще е по-ценна и по-честна за двама ни, колкото и заблуди и грешки да криеше тя, от студената и безсърдечна истина на неговия или на моя свят.

„И може би той е прав“ — помислих си. Може би той беше прав да запомни така и Ула, и Маурицио. Несъмнено бе преодолял болката, която му бяха причинили, много по-добре от мен, когато ме сполетя същата болка. Когато бракът ми се разпадна, с изневери и страдания, станах наркоман. Не можех да понеса, че любовта е разбита, че щастието така внезапно бе изпепелено до мъка. И съсипах живота си, и причиних страдания на много хора по дългия път надолу. А Модена работеше, спестяваше и чакаше любовта да се върне. Потънал в мисли и за живота му след онова, което му бяха сторили, удивен, крачейки обратно към Абдула и останалите, открих нещо, което трябваше още в самото начало да разбера като Модена. Беше просто, толкова просто, че трябваше да ме разтърси болка, огромна като болката на Модена, за да го осъзная. Той бе успял да преодолее болката, защото приемаше и своята част от вината за нея. А аз никога не бях поел своята отговорност за проваления си брак и за последвалите страдания — чак до този момент. Затова и никога не бях успял да я превъзмогна.

И тогава, щом влязох сред яркото и шумно гъмжило на пазара, я приех в себе си. Приех тази вина и почувствах как сърцето ми се разгръща, разширява и се освобождава от бремето на страха, на обидата и на съмненията. Вървях между оживените сергии и когато се върнах при Абдула, Викрам и Джорджовците, се усмихвах. Отговорих на въпросите им за Модена и благодарих на Абдула за изненадата. Той беше прав — след тази случка му простих всичко. И въпреки че не намирах думи, за да му обясня промяната в себе си, ми се стори, той усети, че по-различното в усмивката, която споделихме, идеше от този нов покой, който се роди в мен онзи ден и бавно започна да расте.

Мантията на миналото е скроена от късове чувства и е съшита с конци от загадки. Повечето пъти ние можем само да се увием в нея за уют или да я влачим подире си, докато се борим да продължим напред. Но всичко си има причина и смисъл. Всеки живот, всяка любов, всяко действие, чувство и мисъл си имат причина и значение — за началото и за ролята, която изиграват в края. Понякога наистина виждаме. Понякога виждаме миналото толкова ясно и разчитаме легендата на частиците му с толкова проницателност, че всеки бод на времето разкрива предназначението и посланието, скрити в него. Нищо в ничий живот, независимо дали е живян добре, или зле, не е по-мъдро от провала и не е по-ясно от мъката. И в малката безценна частица мъдрост, която ни дават дори и страшните омразни врагове, мъката и провалът добиват свой смисъл и свое право на съществуване.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Парите вонят. Пачка нови пари мирише на мастило, киселина и белина като стаята за вземане на отпечатъци в полицейски участък. Старите пари, напоени с надежда и копнеж, миришат на старо, на изсушени цветя, стояли твърде дълго между страниците на евтин роман. Когато струпаш много пари в една стая, и нови, и стари — милиони рупии, преброени два пъти и привързани в пачки с ластици — те вонят. „Аз обичам парите — каза ми веднъж Дидие, — но мразя миризмата им. Колкото повече щастие ми дават, толкова по-старателно после трябва да мия ръцете си“. Бях наясно за какво говори. В кантората на мафиотския чейндж, задушна дупка в квартал „Форт“, където светлината беше толкова ярка, че можеше да различиш и най-добрия фалшификат, а вентилаторите на тавана никога не се въртяха толкова бързо, че да вдигнат някоя заблудена банкнота от масите за броене, парите миришеха на потта и калта по ботушите на гробар.

Седмици след срещата с Модена аз се измъкнах през вратата на кантората на Раджубай, сбутах гундите — това беше грубичка, детинска игра, която всички обичахме — и вдъхнах свежия въздух на стълбището. Един глас ме повика по име и аз се заковах на третото стъпало с ръка на перилата. Погледнах нагоре и видях Раджубай да наднича през вратата. Нисичкият дебел и плешив валутен контрольор на Съвета на Кадеровата… не, на Салмановата мафия беше облечен както винаги с дхоти и бял потник. Знаех, че наднича, защото никога не излизаше от стаята, преди да я запечата малко преди полунощ, всяка нощ. Когато имаше нужда да се облекчи, използваше лична тоалетна, оборудвана с огледално стъкло, за да може да наблюдава стаята. Беше отдаден на счетоводството, беше най-добрият счетоводител в мафията, но не само професионалните задължения привързваха Раджубай към счетоводните таблици. Извън оживената кантора той беше намусен, подозрителен и странно отнесен човек. В кантората бе някак си по-цялостен и далеч по-самоуверен. Сякаш бе свързан с някаква духовна сила — докато част от тялото му все още беше в стаята, той продължаваше да е свързан с енергията, със силата, с парите.

— Линбаба! — извика ми той от вратата, която скриваше долната част на тялото му. — Не забравяй за сватбата! Нали ще дойдеш?

— Разбира се — усмихнах му се и аз. — Ще дойда!

Прескочих набързо трите етажа надолу, като подкачах и разбутвах гундите на всеки етаж, и изскочих покрай охраната на входа. В края на улицата откликнах на усмивките на още двама пазачи. С някои изключения бях симпатичен на повечето млади гангстери от мафията. Не бях единственият чужденец, работещ с Бомбайската мафия — в Съвета на Бандра имаше един ирландски гангстер, един американец на свободна практика, който градеше име в големите сделки с дрога, един холандец, който работеше с една банда в Кар, и още няколко мъже из целия град, но аз бях единственият гора в Съвета На Салман. Аз бях техният чужденец. Годините, когато индийската гордост покълваше като млади лози на обгорената постколониална почва, бяха последните години, когато да си чужденец, да си британец или да приличаш на британец и да говориш като британец беше достатъчно, за да печелиш сърцата и заинтригуваш умовете.

Поканата на Раджубай за сватбата на дъщеря му беше важна — това означаваше, че ме приемат като свой. Месеци наред работех със Салман, Санджай, Фарид, Раджубай и останалите от Съвета. Работата ми в паспортния отдел носеше почти толкова пари, колкото цялата търговия с валута. Моите собствени улични свръзки влагаха големи суми в злато, стоки и обмен на валута. Тренирах през ден в боксовата зала заедно със Салман Мустаан и Абдула Тахери. Използвах приятелството си с Хасаан Обикуа и създадох нов съюз с неговите хора в черното гето. Това беше полезна връзка, която ни осигури нови хора, пари и пазари. По молба на Назир се бях включил в делегацията, сключила договор за оръжия с афганските изгнаници в града — сделка, която осигуряваше постоянен приток на оръжия за Съвета на Салман от полуавтономните племенни области по границата между Афганистан и Пакистан. Имах дружбата им, имах уважението им, имах повече пари, отколкото можех да похарча, но чак когато Раджубай ме покани на сватбата на дъщеря му разбрах, че наистина са ме приели. Той беше един от старейшините в Съвета на Салман и неговата покана беше потвърждението, че съм приет във вътрешния доверен, задушевен кръг. Можеш да работиш с мафията, да вършиш работа, която печели високо признание, но ти не си един от тях, докато не те поканят у дома да целунеш дечицата.

Пресякох невидимата граница на квартал „Форт“ и тръгнах към фонтан „Флора“. Едно скитащо такси забави ход покрай мен и шофьорът ме подкани с агресивни жестове да се кача. Отпратих го. Той не предполагаше, че говоря хинди, подкара до мен със скоростта на охлюв и се наведе през прозореца да ми поговори.

— Хей, копеленце бяло, не виждаш ли, че таксито е празно? К’ви ги вършиш, мааш в жегата следобед като нечий загубен бял пръч?

— Кай пайджей тум? — попитах грубо на марати. К’во искаш, бе?

— Кай паджей? — повтори той, шашардисан, че говоря на марати.

— Какъв ти е проблемът? — попитах аз на грубия диалект на марати от бомбайските сокаци. — Марати не разбираш ли? Това е нашият Бомбай и Бомбай е наш. Ако не говориш марати, чий го дириш в Бомбай? Да нямаш мозък на пръч в копелдашкия череп?

— Арей! — ухили се той и мина на английски. — Баба, ти говориш на марати?

— Гора чиерра, кала маан — отговорих, като описах кръг около главата и около сърцето си. Бяло лице, черно сърце. После минах на хинди, като използвах най-учтивата форма на обръщение, за да го предразположа. — Външно съм бял, братко, но отвътре съм пълен индустанец. Разхождам се да минава времето. Защо не потърсиш истински туристи и не оставиш на мира клетите индийски смотаняци като мен, на!

Той се засмя на глас, подаде ми ръка през предното стъкло, стисна учтиво моята и даде газ.

Продължих да вървя, като заобиколих гъмжащите от хора тротоари и поех по платното покрай преминаващите коли. Вдишвах града дълбоко и най-после мирисът му прогони вонята на кантората от ноздрите ми. Вървях към „Колаба“, към „При Леополд“, където имах среща с Дидие. Исках да се разходя, защото се радвах, че се намирам отново в най-любимата си част на града. Работата за мафията на Салман ме отнасяше във всички далечни предградия на големия град и имах много любими места — от „Махалаксми“ до „Малад“, от „Котън Грийн“ до „Тана“, от „Санта Крус“ и „Андхери“ до Езерната област по пътя за Филмовия град. Но истинското седалище на властта на Съвета беше дългият полуостров, който започваше от острия завой на Крайбрежния булевард и следваше ятагановата извивка на брега чак до Световния търговски център. И там, сред тези богати улици, винаги само на няколко автобусни спирки от морето, аз бях отдал сърцето си на града и се бях научил да го обичам.

На улицата беше горещо, толкова горещо, че изпепеляваше всички мисли от разтревожените души, освен най-съкровените. Като всеки втори бомбаец, всеки втори мумбайкер, се бях разхождал хиляда пъти от фонтан „Флора“ до „Козуей“ и също като тях знаех къде по пътя да открия хладен ветрец и освежителна сянка. Косата, лицето и ризата ми подгизваха след няколко секунди на Слънце — кръщението при всяка дневна разходка — а после се охлаждаха и изсъхваха пак само за минута под ветровитите сенки.

Докато вървях между колите и гъмжилото, излязло на пазар, мислех за бъдещето. Парадоксално и дори извратено, тъкмо когато ме приеха в тайното сърце на Бомбай, чувствах мощен подтик да си тръгна оттук. Разбирах двете сили, колкото и несъвместими да ми изглеждаха. Толкова много от всичко, което обичах в Бомбай, се таеше в сърцата, мислите и думите на някои хора — Карла, Прабакер, Кадербай и Халед Ансари. Всички тях вече ги нямаше, по един или друг начин, ала те постоянно и меланхолично присъстваха на всяка улица, във всяко светилище, на всяка крайбрежна ивица, която обичах в този град. Но имаше и нови извори на обич и вдъхновение, нови начала, които се издигаха над угарите на загубата и разочарованието. Положението ми в Съвета на Салмановата мафия беше безспорно. Разкриваха се възможности за бизнес в боливудската киноиндустрия и новите области на телевизията и мултимедията; получавах предложения за работа през седмица. Имах хубав апартамент с изглед към джамията „Хаджи Али“ и много пари. И нощ след нощ все повече се сближавах с Лиса Картър и все повече се привързвах към нея.

Тъгата, която витаеше във всичките ми любими места, настояваше да напусна града, а новата обич и признание ме притегляха към сърцето му. И докато вървях по този дълъг кръщелен път от „Флора“ до „Козуей“, не можех да реша накъде да скоча. Нямаше значение колко често и колко задълбочено мислех за борбите от миналото и за мъката и обещанията на настоящето — не можех да направя този скок на увереността, на доверието или на вярата в бъдещето. Нещо липсваше — някакво изчисление, някакво доказателство за изместения паралаксов поглед към живота ми, който би ми изяснил всичко. Бях сигурен в това, но не знаех какво липсва. И затова вървях между безумния поток от коли, велосипеди, автобуси, камиони, двуколки и шляещи се туристи и купувачи, оставяйки мислите си на самотек в жегата и по улицата.

— Лин! — провикна се Дидие, когато влязох през широката арка и тръгнах към дългия сал от няколко съединени маси, на който седеше. — Направо от тренировка, а?

— Не, разхождах се. Мислех. По-скоро тренировка за ума… и може би за душата.

— Не се страхувай! — заповяда той и махна на келнера. — Всеки ден от всяка седмица лекувам тая болест. Или най-малкото всяка нощ. Артуро, направи му място. Премести се малко, нека той седне до мен.

Артуро, млад италианец, криещ се в Бомбай заради някакъв проблем с полицията в Неапол, който така и не разкри, бе новата страст на Дидие. Беше нисък и слабичък мъж с кукленско лице, за което много момичета биха му завидели. Говореше много слабо английски и реагираше на всяко обръщение, дори и на най-дружелюбното, с едно и също сприхаво и кисело потреперване. Вследствие на това много от приятелите на Дидие не му обръщаха внимание и наум даваха на тази връзка от няколко седмици най-много до няколко месеца.

— Изпусна Карла за малко — съобщи ми Дидие по-тихо, след като се ръкувахме. — Ще й бъде тъжно. Тя искаше…

— Знам — усмихнах се. — Искала е да ме види.

Донесоха питиетата и Дидие чукна чашата си в моята. Отпих и я оставих на масата до неговата.

На дългата маса седяха няколко души кинаджии, които работеха с Лиса Картър, заедно с още няколко от пресгрупата на Кавита Сингх. До Дидие бяха Викрам и Лети, по-здрави и по-щастливи отвсякога. Бяха си купили нов апартамент в сърцето на „Колаба“, близо до пазара, само преди няколко месеца. Изплащането му беше стопило спестяванията им и ги бе принудило да искат заем от родителите на Викрам, но беше доказателство за вярата им един в друг и в бъдещето на техния процъфтяващ филмов бизнес. Все още се вълнуваха от промяната.

Викрам ме поздрави сърдечно, стана от стола и ме прегърна. Каубойските му дрехи бяха изчезнали една по една под влиянието на Лети и на собствения му по-зрял вкус. От костюма на Клинт Истууд бяха останали само сребърният колан и черните каубойски ботуши. Любимата му шапка, от която се отказа с огромно неудоволствие, когато все по-често започна да му се налага да посещава заседателните зали на големи компании, отколкото бърлогата на каскадьорите, висеше на една закачалка в апартамента ми. Тя беше едно от безценните ми съкровища.

Когато се наведох да целуна Лети, тя ме хвана за ризата, придърпа ме и ми прошепна на ухо:

— Не губи самообладание, момко — произнесе тя загадъчно. — Не губи самообладание.

До Лети седяха кинопродуцентите Клиф де Суза и Чандра Мехта. Както се случва понякога между близки приятели, Клиф и Чандра с времето сякаш си бяха прелели телесно вещество — Клиф беше поотслабнал и беше станал по-кокалест, а Чандра беше наддал почти в идеална пропорция. Но колкото повече се различаваха физически, толкова повече започваха да си приличат в други отношения. Всъщност близките колеги, които често работеха и се забавляваха заедно по четирийсет часа без прекъсване, използваха толкова много еднакви жестове, изражения и фрази, че на снимачните площадки ги знаеха като Дебелия чичо и Кльощавия чичо.

Те ми подадоха ръце еднакво въодушевено, въпреки че всеки се радваше да ме види по свои причини. Клиф де Суза се беше влюбил страстно в Кавита Сингх, откакто ги запознах, и се надяваше да й повлияя в негова полза. Аз я познавах от много по-дълго време и бях наясно, че никаква сила не можеше да повлияе на Кавита за нищо, което не съвпада напълно с желанията й. Но тя като че не беше съвсем безразлична към него, а и доста неща ги свързваха. И двамата гонеха трийсетте и не бяха семейни — толкова необичаен статут за горните слоеве на средната класа по онова време, че семействата им страдаха на всеки празник и фестивал. И двамата бяха професионалисти от медиите, които се гордееха със своята независимост и артистичност. Един и същи инстинкт ръководеше и двамата — търпението да издирят и да изследват внимателно всяка гледна точка във всеки очевиден сблъсък на интереси. И двамата бяха привлекателни. Стройната фигура и опасно изкусителни очи на Кавита изглеждаха идеалното допълнение към длъгнестото и ъгловато тяло на Клиф и момчешката му простодушна извъртяна на една страна усмивка.

От своя страна, тъй като ги харесвах и двамата, нямах причини да се противопоставям на желанието му да се проявя като сватовник. Пред хора се стараех да покажа, че харесвам Клиф де Суза, а на четири очи дискретно го хвалех пред нея винаги, когато изникнеше възможност. Те имаха шанс, добър шанс, както ми се струваше, и моето сърце изпращаше в очите ми падаща звезда с пожелание да се съберат.

От друга страна, Чандра Мехта се радваше да ме види, защото бях най-близката му връзка с черните пари на Съвета на Салмановата мафия и единствената, която би могъл да нарече „приятелска“. Също като Кадер, и Салман Мустаан виждаше голямо предимство във връзките с бомбайския филмов свят, осигурени от Чандра Мехта. Новите правила на федерално и държавно ниво бяха затегнали притока на капитали и прането на черни пари беше станало още по-трудно. По много причини, сред които неустоимият блясък на индустрията беше далеч не най-маловажната, политиците бяха освободили филмовия бизнес от голяма част от контрола на парите и инвестициите. Това бяха години на бум в икономиката и боливудските филми изживяваха ренесанс на стила и самоувереността. Те ставаха все по-мащабни и все по-хубави и започваха да излизат на големия световен пазар. Но с нарастването на бюджета на успешните филми продуцентите изцеждаха традиционните източници на приходи. Сблъсъкът на интереси вкара немалко продуценти и продуцентски къщи в странни сизигии[1] с гангстерите — филмите за мафиотите гунди бяха финансирани от мафията, а печалбите от кинохитовете за наемни убийци отиваха за нови престъпления и истински нападения над истински хора, които на свой ред ставаха теми за сценарии и нови филми, отново финансирани с мафиотски пари.

И аз играех своята роля, така да се каже, на свръзка между Чандра Мехта и Салман Мустаан. Връзката беше доходна. Съветът на Салман влагаше кророве, а всеки крор беше равен на десет милиона рупии, в „Мехта-де Суза Продакшънс“ и получаваше чиста печалба, на която не можеха да й се хванат дирите. Онзи пръв контакт с Чандра Мехта, когато поиска да му намеря няколко хиляди американски долара на черно, беше прераснал в дебела връзка, на която пълничкият продуцент не можеше да устои и не можеше да откаже. Той беше богат и забогатяваше все повече. Но мъжете, които наливаха богатства в неговата компания, го плашеха, а на всяка среща с тях той надушваше недоверието им. Затова, когато пътищата ни се пресичаха, Чандра Мехта неизменно ми се усмихваше, радваше ми се и се опитваше да ме вкопчи по-здраво в треперливата хватка на приятелството си.

Нямах възражения. Харесвах Чандра Мехта, харесвах и боливудските филми и му позволявах да ме дърпа към тревожния богаташки свят на приятелството му.

До него на масата седеше Лиса Картър. Гъстата й руса коса беше израсла доста и вече падаше около овалната камея на лицето й. Сините й очи бяха ясни и в тях блестеше страст. Беше помургавяла и съвсем здрава. Дори беше понапълняла — нещо, за което тя се порицаваше, но аз и всички останали мъже на хоризонта намирахме за възхитително. Имаше нещо ново, съвсем различно в държанието й — една топла и спокойна мекота в усмивката, сърдечен смях, който спечелваше и смеха на другите, и лекота на духа, която търсеше и често намираше най-доброто в хората, които срещаше. Седмици и месеци наред наблюдавах как тези промени в нея се развиват и затвърждават, и отначало мислех, че са породени от моята обич. Въпреки че не се бяхме обявили официално за двойка — тя продължаваше да живее в своя апартамент, а аз — в своя, ние бяхме любовници и много повече от приятели. След време осъзнах, че промените не се дължат на мен, а на самата нея. След време започнах да прозирам колко дълбок е кладенецът на любовта й и колко много щастието и увереността и зависят от излизането на тази любов на светло и споделянето й. А нейната любов беше прекрасна. Тя бе безоблачно небе, което Лиса разпръскваше с тези нейни очи, и лятна утрин в усмивката й.

Поздравих я и тя ме целуна по бузата. Целунах я и аз и когато се отдръпнах, се запитах защо малка загрижена бръчка проряза челото й и се спусна в очите и с цвят на синчец.

До нея на дългата маса седяха журналистите Дилип и Ануар. Те бяха млади, завършили колеж само преди няколко години и още учеха занаята в анонимните подземия на бомбайския ежедневник „Пладне“. Нощем заедно с Дидие и малкия му двор обсъждаха големите новини на деня все едно играеха ключови роли в сензациите или собствените им инстинкти ги бяха извели до изхода на разследването. Възбудата, ентусиазмът, амбициите и безграничната им надежда за бъдещето толкова възхищаваха всички от компанията в „При Леополд“, че Кавита и Дидие се чувстваха длъжни понякога да откликват с хапливи забележки. Дилип и Ануар го понасяха добре, смееха се и често отговаряха подобаващо, докато цялата група не започнеше да вика и да удря по масата от удоволствие.

Дилип беше висок, светъл пенджабец с бадемови очи. Ануар, трето поколение бомбаец, беше по-ниският, по-тъмният и по-сериозният от двамата. „Свежа кръв“ — каза ми Лети с усмивка няколко дни преди този следобед. Някога беше използвала същата фраза и за мен, скоро след пристигането ми в Бомбай. И докато обикалях масата и гледах как двамата младежи разговарят толкова пламенно и целенасочено, ми хрумна, че някога, преди хероина и престъпленията, и аз живях като тях. Някога и аз бях щастлив, здрав и пълен с надежди. И се зарадвах, че ги познавам и знам, че те са част от забавленията и обещанията на компанията от „При Леополд“. Там те бяха на правилното място и също толкова правилно беше, че Маурицио го няма, че Ула и Модена ги няма и че мен също един ден няма да ме има.

Аз също стиснах сърдечно ръцете им и минах към седящата до тях Кавита Сингх. Кавита стана да ме прегърне — нежната близка прегръдка на жена към мъж, за когото тя знае, че може да му има доверие, или когато е сигурна, че сърцето й принадлежи на друг. Между чужденци подобна прегръдка бе рядкост, а когато те прегръща индийка, за мен тя съдържа неповторима интимност. И беше важна. Живеех в града от години, можех да се обясня на марати, хинди и урду; можех да седна с гангстери, обитатели на бордеи и боливудски актьори и да се ползвам с добрата им воля, а понякога и с уважението им. Но малко неща ме караха да се чувствам така приет във всички индийски светове на Бомбай, както нежната прегръдка на Кавита Сингх.

Никога не й признах какво означава за мен нейното нежно и необикновено приемане. Толкова много, твърде много от добрите ми чувства през годините на изгнание бяха заключени в килията на сърцето ми — с високите стени от страх, малките прозорчета с решетки на надеждата, твърдия нар на срама. Сега говоря на глас. Знам, че когато мигът на обич и откровеност дойде, трябва да го грабнеш и да говориш, защото може никога да не се повтори. А неогласени, неподвижни, неизживени в сърдечните ни признания, тези истински чувства повяхват и се разпадат в ръката на спомена, която посяга към тях, когато вече е късно.

Тогава, докато сивкаво-розовият воал на вечерта бавно похлупваше следобеда, аз не казах нищо на Кавита. Оставих усмивката ми да се отрони като мозайка от натрошени камъни и да се плъзне от върха на нейната обич към земята под нозете й. Тя ме хвана за лакътя и ме обърна към седящия до нея мъж, за да ме представи.

— Лин, мисля, че не се познавате с Ранджит — каза тя, когато той стана и се ръкувахме. — Ранджит е… приятел на Карла. Ранджит Чудри, запознай се с Лин.

Изведнъж разбрах загадъчната забележка на Лети — „Запази самообладание, момко“ — и защо бръчката на челото на Лиса още не се беше изгладила.

— Казвай ми Джит — предложи той с широка, непринудена и уверена усмивка.

— Добре — отвърнах равнодушно и не се усмихнах. — Радвам се да се запознаем, Джит.

— И аз се радвам да се запознаем — отвърна той със закръглена мелодична интонация на най-добрите частни училища и университети в Бомбай, любимия ми акцент сред всички прекрасни произношения на английския език. — Много съм чувал за теб.

— Ачаа? — възкликнах, без да мисля, точно както би възкликнал индиец на моята възраст. Думата в буквален превод означава „добре“, но в контекста на интонацията означаваше „Ами?“

— Да — засмя се той и пусна ръката ми. — Карла често говори за теб. За нея ти си истински герой. Сигурен съм, че знаеш.

— Странно — отговорих. Не бях убеден, че той е толкова остроумен, колкото изглеждаше. — Някога тя ми каза, че героите били само три вида: мъртви, увредени и съмнителни.

Той отметна глава и изригна в смях с широко отворена уста, която разкриваше два идеални реда идеални индийски зъби. Като продължаваше да се смее, той ме погледна в очите и поклати учудено глава.

„Значи отчасти е заради това — той разбира нейните шеги — помислих си аз. — Обича играта й с думи. Разбира любовта й към тях и нейното остроумие. Това е една от причините да го харесва. Добре.“

Останалото беше очевидно. Той беше гъвкав, среден на ръст — висок колкото мен, с открито, красиво лице. Не просто сбор от хубави черти — високи скули, голямо широко чело, изразителни очи с цвят на топаз, властен нос, усмихната уста и волева брадичка. Това беше лице, което можеше да се нарече „смело“ — самотен мореплавател, планинар, търсач на приключения в джунглата. Носеше косата си къса. Темето му олисяваше, но дори й това някак си му отиваше, все едно влизаше в категорията на здравите атлетични мъже. И дрехите — добре ги познавах от експедициите, които Санджай, Андрю, Файсал и останалите мафиоти предприемаха по най-скъпите магазини в града. Нямаше гангстер в Бомбай, достатъчно уважаващ себе си, който не би одобрил със свиване на устни и поклащане на глава облеклото на Ранджит.

— Е… — казах аз и го заобиколих да поздравя Калпана, последната приятелка, седнала на ъгъла на масата. Тя работеше като първи помощник-режисьор в „Мехта Де Суза Продакшънс“ и се учеше, за да стане самостоятелен режисьор. Тя ме погледна и ми намигна.

— Чакай — помоли ме Ранджит тихо, но бързо. — Исках да ти кажа за твоите истории… разказите…

Обърнах се и погледнах навъсено Кавита Сингх, но тя прегърби рамене, допря длани и се загледа настрани.

— Кавита ми даде да ги прочета и исках да ти кажа колко са добри. Тоест, колко са добри според мен.

— Ами, благодаря — смотолевих и отново се опитах да го заобиколя.

— Наистина. Прочетох всичките и мисля, че са страхотни.

Малко неща ме притесняват повече от спонтанен изблик на неподправена любезност от страна на човек, когото си решен да намразиш без никаква основателна причина. Усетих как бузите ми леко се изчервяват.

— Благодаря — отвърнах и за пръв път вложих искреност в погледа и гласа си. — Много е приятно да го чуя, въпреки че Кавита не биваше да ги показва на никого.

— Знам, че не биваше — побърза да отвърне той. — Но мисля, че е редно… тоест, покажи ги на някого. Не стават за моя вестник, няма да са на мястото си. Но „Пладне“ би бил идеалното място за тях. И знам, че ще ги откупят на доста добра цена. Издателят на „Пладне“ Анил ми е приятел. Знам какво харесва и съм сигурен, че ще хареса твоите разкази. Не съм му ги показал, разбира се. Не бих го направил без твое позволение. Но му казах, че съм ги прочел и според мен са добри. Той иска да се запознае с теб. Ако му дадеш разказите си, сигурен съм, че ще се разберете с него. Но стига вече за това. Той се надява да те види, зависи от теб. Каквото и да решиш, желая ти всичко най-хубаво.

Той седна, а аз го заобиколих, за да поздравя Калпана и да седна до Дидие. Разговорът с Ранджит… Джит Чудри дотолкова беше обсебил мислите ми, че чух с половин ухо как Дидие съобщи, че с Артуро възнамерявали да ходят до Италия. „Три месеца“ — чух го да казва и си спомням как си помислих, че тези три месеца може да станат три години и може и да го изгубя. Тази мисъл беше толкова странна, че изобщо не можех да я възприема. Бомбай без Дидие беше все едно… Бомбай без „При Леополд“, без джамията „Хаджи Али“, без паметника „Портата“. Беше просто немислимо.

Пропъдих тази мисъл и огледах масата с насядалите около нея приятели, които се смееха, пиеха и разговаряха, и напълних празната чаша вътре в мен, налях успеха и надеждите им в очите си. А после отново заоглеждах Ранджит, приятеля на Карла. Знаех, че е вторият — любимият, според някои — от четиримата сина на Рампракаш Чудри, шофьор на камион, натрупал състояние от доставки на крайбрежните градове на Бангладеш, пометени от циклона. Първите правителствени оферти се превърнали във важни договори, изискващи цели флотилии от камиони, а по-късно и чартърни полети и кораби. По-късно Чудри се сдобил и с един не много популярен бомбайски вестник при сливането с една фирма за транспорт и комуникации с по-разнообразен профил. Предоставил вестника на сина си Ранджит, току-що завършил икономика, първия и по двете линии в семейството, завършил гимназия и продължил образованието си. Ранджит управляваше вестника, прекръстен на „Дейли поуст“, вече осем години. Успехът му с „Поуст“ му позволил да се залови и със зараждащата се телевизионна продукция.

Той беше богат, влиятелен, популярен и обсебен от предприемачески устрем в печата, киното и телевизията, медиен барон в процес на развитие. Слуховете твърдяха, че по-големият му брат Рахул, влязъл в бащиния си транспортен бизнес в ранна юношеска възраст и не успял да завърши гимназия — възможност, щедро предоставена на Ранджит и по-малките му братя — го недолюбвал. Носеха се и клюки за двамата му по-малки братя, за разюзданите купони, които организирали понякога — и за големите рушвети, които плащали, за да си нямат неприятности. Ранджит обаче не го критикуваха за нищо и освен споменатите грижи, той сякаш живееше като в приказка.

Беше доста тлъсто и бляскаво завоевание, както се бе изразила някога Лети. Наблюдавах го как се държи с приятелите ми — слуша повече, отколкото говори, усмихва се по-често, отколкото се мръщи, внимателен и критичен към себе си, тактичен и отзивчив; и ми се наложи да призная, че е симпатичен. И странно, стана ми жал за него. Преди няколко години или само преди няколко месеца щях да ревнувам от това, че е толкова симпатичен — страшно свестен човек, както ми казаха повечето хора, когато ги разпитвах за него. Щях да го намразя. Но не чувствах нищо подобно Към Ранджит Чудри. Нещо повече, докато го наблюдавах, потънал в спомена за чувствата си към Карла, и мислех за нея трезво за пръв път от… много време, ми дожаля за богатия и красив медиен барон. Пожелах му късмет.

Половин час разговарях през масата с Лиса и останалите, а после вдигнах очи и видях, че Джони Пурата стои на широката врата и се опитва да привлече погледа ми. Зарадван, че имам извинение да си тръгна, се обърнах към Дидие и го завъртях с лице към мен.

— Слушай, ако наистина сериозно възнамеряваш да заминеш за Италия за три месеца…

— Естествено, че да… — започна той, но аз бързо го прекъснах:

— И наистина сериозно ти трябва някой да наглежда апартамента ти, докато те няма, мисля, че разполагам тъкмо с хората, които ще свършат работа.

— Така ли? И кои са те?

— Джорджовците — отвърнах. — Зодиакалните Джорджовци. Близнака и Скорпиона.

Дидие се погнуси.

— Но тези… Тези Джорджовци… Те са, как да ти кажа…

— Надеждни? — предположих. — Честни. Чисти. Верни. Смели. И преди всичко, най-важното качество в подобни ситуации, абсолютно незаинтересовани да останат в апартамента ти и минута по-дълго, отколкото искаш ти. Ще ми струва страшни усилия изобщо да ги навия. Те обичат улицата. Няма да искат, но ако им обясня, че ще ми направят услуга, може и да се съгласят. Ще се грижат добре за апартамента ти и ще поживеят три месеца на сигурно и прилично място.

— Прилично? — присмя се Дидие. — Как така прилично? В Бомбай няма друг апартамент като моя, Лин, и ти го знаеш. Отличен — това го разбирам. Разкошен — това го приемам. Но приличен — non. Все едно да кажеш, че живея на рибния пазар и… как се казва… всеки ден го плакна с маркуч?

— Е, какво казваш? Трябва да тръгвам.

— Приличен! — изфуча той.

— Стига бе, човек, защо не го забравиш?

— Е, добре де, може и да си прав. Нямам нищо против тях. Джордж от Канада, Скорпиона, говори малко френски, вярно. Да, да. Кажи им, че според мен идеята е добра. Кажи им да ми се обадят, ще говоря с тях — и ще им дам много подробни инструкции.

Сбогувах се със смях и отидох при чакащия на вратата Джони Пурата. Той ме придърпа.

— Можеш ли да дойдеш с мен?

— Разбира се. Пеша или с такси?

— Мисля, че по-добре с такси, Лин.

Проправихме си път между бушуващите вълни от пешеходци до платното и намерихме такси. Помахах усмихнато и се качихме. От месеци се опитвах да помогна на Близнака и Скорпиона с нещо по-смислено от парите, които им давах от време на време. Почивката на Дидие с Артуро ми даваше идеалната възможност. Знаех, че три месеца в апартамента на Дидие щяха да удължат живота им с години — три месеца без напрежението на уличния живот, в добро здраве, каквото могат да осигурят само домът и домашната кухня. Знаех също, и че ако Зодиакалните Джорджовци се заселят в апартамента му, докато го няма, Дидие щеше да се тревожи малко повече и беше по-вероятно да се завърне в Бомбай, и то по-скоро.

— Накъде? — попитах Джони.

— Световния търговски център — каза той на шофьора и ми се усмихна, но явно беше угрижен.

— Какво става?

— В жопадпати има проблем — отвърна той.

— Добре — казах. Знаех, че няма да ми каже нищо повече за този проблем, докато според него не му дойдеше времето. — Как е бебето?

— Добре, много добре — засмя се той. — Страшно силно ми стиска пръстите! Ще стане голям и силен — по-голям от баща си! А бебето на Прабакер от сестрата на моята Сита, Парвати, това бебе също е много хубаво. Много прилича на Прабакер… в лицето и в усмивката.

Не исках да мисля за мъртвия си свиден приятел.

— А Сита как е? Ами момичетата?

— Добре са, Лин, всичките са добре.

— Трябва да внимаваш, Джони — предупредих го. — Три деца за по-малко от три години — няма да се усетиш как ще станеш тлъст старец, накачулен от девет деца!

— Прекрасна мечта! — въздъхна той щастливо.

— Как върви работата? Ти как си… как си с парите?

— Също добре, много добре, Лин. Всеки плаща данъци и всеки харесва работата ми. Добре върви. Със Сита решихме да купим съседната къща и да направим голяма къща за семейството.

— Фантастично! Нямам търпение да го видя.

Помълчахме, а после Джони се обърна към мен. Изражението му беше разтревожено, почти измъчено.

— Лин, онзи път, когато ме покани да работя за теб, с теб, и аз ти отказах…

— Няма нищо, Джони.

— Не, има нещо и искам да ти го кажа. Трябваше да се съглася и да работя с теб.

— Неприятности ли имаш? — попитах. Не го разбирах. — Работата ли не върви толкова, колкото казваш? Пари ли ти трябват?

— Не, не, с мен всичко е наред. Но ако тогава бях с теб и те пазех, може би нямаше да работиш толкова много месеци на черно с тия гунди.

— Не, Джони.

— Всеки ден се обвинявам, Лин. — Устните му се изпънаха в болезнена гримаса. — Мисля, че ти ме помоли да работя с теб, да съм ти приятел, защото по онова време имаше силна нужда от приятел. Аз бях лош приятел, Лин, и съм виновен. Всеки ден ми е тежко заради това. Толкова съжалявам, че ти отказах.

Сложих ръка на рамото му, но той не смееше да ме погледне в очите.

— Виж, Джони, разбери — това, с което се занимавам, не ми харесва, но и не ме притеснява. Тебе те притеснява и аз уважавам чувствата ти. Възхищавам им се. А ти си добър приятел. — Не — промълви той, забил поглед надолу. — Да — настоях. — Обичам те, човече.

— Лин! — Той стисна внезапно и тревожно ръката ми. — Моля те, моля те, внимавай с тези гунди. Моля те! Усмихнах се и се опитах да го успокоя.

— Човече, ще ми кажеш ли изобщо защо отиваме там, по дяволите?

— Мечки! — отвърна той. — Мечки?

— Ами, всъщност мечката, която ни създава проблеми, е само една. Нали го знаеш Кано? Мечока Кано?

— Естествено, че го знам — измърморих. — Бахинчуд мечок, какво се е случило? Да не би пак да са го опандизили?

— Не, не, Лин, не са го опандизили.

— Чудесно, поне не е рецидивист.

— Всъщност той… ами, той избяга от затвора.

— Мамка му.

— И сега е мечок беглец и за главата му е обявена награда, и за лапите му, и за всяка част от него, която хванат.

— Кано е беглец?

— Да. Дори са отпечатали плакат „Издирва се“.

— Какво?

— Плакат „Издирва се“ — обясни търпеливо той. — Взели са една негова снимка, на тоя Кано, с двамата сини мечкари, когато отново ги арестуваха. И сега са я сложили на плаката „Издирва се“.

— Но кои?

— Щатските власти, полицията на Махаращра, Граничните войски и Отделът за охрана на дивеча.

— Боже, но какво е направил Кано? Кого е убил?

— Никого не е убил, Лин. Ето какво стана — отделът по дивеча провежда нова политика против жестокостта спрямо танцуващите мечки. Те не знаят, че мечкарите на Кано толкова много го обичат, като голям брат, и той също ги обича, и те никога не биха му причинили зло. Но политиката си е политика. И тези от Дивеча хванали Кано и го закарали в затвора за животни. И той плакал, плакал за сините мечкари. А мечкарите стояли пред затвора за животни и също плачели, плачели. Двама от онези, от Дивеча, двама дежурни пазачи, много се натъжили, излезли и почнали да бият сините стопани на Кано с лати. Смлели ги от бой. А Кано, като видял, че пребиват неговите сини мечкари, направо подивял. Счупил клетката и избягал. Двамата мечкари много се окуражили, пребили онези от Дивеча и избягали с Кано. Сега се крият в нашия жопадпати, в същата колиба, дето беше твойта къща. Трябва да се опитаме да ги изведем от града, без да ни хванат. Проблемът ни е как да изкараме Кано от жопадпати до Нариман пойнт. Там чака камион, шофьорът се съгласи да откара Кано заедно с мечкарите.

— Няма да е лесно — измърморих. — А и с тоя проклет плакат „Издирва се“ със сините мечкари и мечока, Боже Господи!

— Ще ни помогнеш ли, Лин? Много ни е жал за този мечок. Обичта е ценно нещо на този свят. Когато двама мъже имат толкова много обич в сърцата си, макар и към един мечок, тя трябва да бъде закриляна, нали?

— Ами…

— Нали?

— Разбира се — усмихнах се. — Разбира се. С удоволствие ще помогна, ако мога. А и ти можеш да ми направиш една услуга.

— Само кажи.

— Опитай се да ми намериш един от тия плакати „Издирва се“ със снимката на мечока и сините мечкари. Трябва ми такъв плакат.

— Плакатът?

— Да. Дълга история. Не се безпокой, само ако видиш, ми го вземи. Имаш ли някакъв план?

Таксито спря пред бордея, а вечерният сумрак подир залеза разбули първите звезди и подкара децата, които си играеха и надаваха дивашки викове, обратно към къщите, където струите дим над печките се извиваха в хладния въздух.

— Планът е да маскираме мечока — обяви Джони, докато крачехме бързо по познатите улици, кимахме и се усмихвахме на приятелите.

— Не знам — усъмних се аз. — Много е висок, доколкото си спомням, и бая едър.

— Първо му сложихме шапка и палто, и дори чадър да виси от палтото му, като служител в офис.

— И как изглеждаше?

— Не много добре — отвърна Джони, без никаква следа от ирония или сарказъм. — Пак много прилича на мечка, само че облечена.

— Не думай.

— Да. И затова сега планът е да намерим голяма мюсюлманска дреха, нали се сещаш? От Афганистан? Да покрива цялото му тяло, само с дупки за очите.

— Бурка.

— Точно така. Момчетата отидоха на Мохамед Али Роуд да купят най-хубавата, която намерят. Те вече трябва да… я виж! Дошли са и можем да я пробваме, да го видим как ще изглежда.

Заварихме група от около десетина мъже и още толкова жени и деца, струпани около колибата, където живях и работих почти две години. Въпреки че бях напуснал жопадпати, убеден, че повече не мога да живея там, винаги се вълнувах радостно, когато видя скромната колибка и се поспра край нея. Малцината чужденци, които бях водил в бордея, и дори индийците, които ми идваха на гости като Кавита Сингх и Викрам, се ужасяваха от мястото и бяха втрещени, че съм живял там толкова дълго. Не можеха да разберат, че всеки път, когато отидех в бордея, изпитвах желание да зарежа всичко и да се отдам на по-простия, по-беден живот, който обаче бе много по-богат на уважение, обич и добросъседски чувства, свързващи морето от човешки сърца. Те не можеха да разберат за какво говоря, когато им разказвах за чистотата в бордея — бяха идвали там и бяха видели с очите си нищетата и мръсотията. Чистота не виждаха. Но те не бяха живели на тази чудна земя, не бяха разбрали, че за да оцелеят в тези скърби, мъки и надежди, хората трябва да са абсолютно, сърцераздирателно честни. Това бе изворът на тяхната чистота — те бяха верни на себе си преди всичко.

И така, докато приближавахме към някогашния ми най-любим дом, безчестното ми сърце тръпнеше. Отидох при мъжете и ахнах — грамадна забулена фигура излезе иззад колибата и мълчаливо навлезе сред нас.

— А стига, бе! — зяпнах аз срещу грамадата. Сивосинята бурка покриваше изправения на задни лапи мечок от главата до петите. Зачудих се за колко ли грамадна жена е шита тази дреха, защото мечокът беше с цяла глава по-висок от най-високия мъж в групата. — Леле-мале!

Докато гледахме, безформеният силует направи няколко тромави крачки, събори едно столче и една кана за вода и се наклони напред.

— Може би тя е много дебела, висока и… тромава жена — предположи услужливо Джитендра.

Мечката изведнъж се прегърби и падна на четири лапи. Следяхме я с очи. Облечената в сиво-синя бурка фигура се затътри напред и глухо изръмжа.

— Може би… — поправи се Джитендра — тя е ниска, дебела, ръмжаща жена.

— Ръмжаща жена? — възрази Джони Пурата. — Как една жена ще ръмжи, по дяволите?

— Не знам — изхленчи Джитендра. — Само се опитвам да помогна.

— Ще помогнете на мечката да я тикнат пак в затвора, ако я пуснете да излезе така оттук — измърморих.

— Можем пак да пробваме с шапката и палтото — предложи Джозеф. — Може би по-голяма шапка… и… и по-модерно палто.

— Не мисля, че в модата е проблемът — въздъхнах. — От това, дето ми го разказа Джони, разбрах, че трябва да прекарате Кано оттук до Нариман Пойнт незабелязано от ченгетата, нали така?

— Да, Линбаба — отвърна Джозеф. В отсъствие на Касим Али Хюсеин, заминал на шестмесечна почивка в родното си село с по-голямата част от семейството си, Джозеф беше първенецът на бордея. Мъжът, пребит и порицан от съседите си, задето пиян нападна грозно жена си, беше станал водач. През годините след деня на побоя той спря да пие спечели отново любовта на жена си и уважението на съседите.

Включваше се във всеки важен Съвет или Комитет и работеше повече от всички в групата. Трезвен, той до такава степен се промени и беше толкова отдаден на благополучието на семейството и на общността, че когато Касим Али го назначи за свой временен заместник, изобщо не предложиха друго име.

— Край Нариман Пойнт е паркирал камион. Шофьорът казва, че ще натовари Кано да го изкара извън общината, извън щата. Ще го закара заедно с мечкарите в родното им място, в Утар Прадеш, чак към Горакпур, близо до Непал. Но шофьора го е страх да дойде тук, за да натовари Кано. Иска сами да откараме мечока при него. Но как, Линбаба? Как да закараме такъв грамаден мечок? Ясно, че полицейският патрул ще види Кано и ще го арестува. Ще арестуват и нас за помощ при бягство на мечките. Ами после, какво? Как да го направим, Линбаба? Това е проблемът. Затова мислим за маските.

— Кано-уале кахан хей? — попитах. Къде са дресьорите на Кано?

— Тук, баба! — отвърна Джитендра и ги изтика отпред.

Бяха се изкъпали и отмили яркосинята боя, с която обикновено бяха намазани, махнали бяха и всичките си сребърни украшения. Дългите им сплъстени кичури и украсени плитки бяха скрити под тюрбани. Бяха облечени с прости бели ризи и панталони. Без боята и украшенията сините мъже изглеждаха безрадостни, много по-дребни и слаби от фантастичните създания, с които се срещнах за пръв път в бордея.

— Кажете ми, Кано ще се вози ли на платформа?

— Да, баба! — отвърнаха те гордо.

— Колко време ще кротува?

— Един час, ако сме с него, до него и му говорим. Може и повече от един час, баба, ако не му се припишка. А тогава той винаги си казва пръв.

— Добре. Ще се вози ли на малка подвижна каручка на колела, ако ние я бутаме?

Докато се опитвах да им обясня каква платформа имам предвид — монтирана на колела, за превоз на плодове, зеленчуци — и стоки из бордея за продан — те спореха. Когато се изясниха, намериха такава количка и я докараха на поляната. Мечкарите енергично заклатиха глави — да, да, да, Кано ще се вози на такава каручка. Казаха и че е възможно да го прикрепят с въжета и той няма да възрази, ако първо му обяснят, че е нужно. Но държаха да разберат, какво точно съм намислил.

— На път за насам с Джони подминахме работилницата на стария Ракешбаба — обясних бързо. — Лампите светеха и видях много части от неговите скулптури на Ганеша. Някои са доста големи. Направени са от папиемаше и не са много тежки, а отвътре са кухи. Според мен са достатъчно големи да наденем една на главата на Кано и да покрием тялото му, ако е седнал. С малко коприна и няколко гирлянди от цветя за украса…

— Значи… Ти мислиш… — заекна Джитендра.

— Трябва да маскираме Кано като Ганеша — заключи Джони Пурата — и да го закараме с количката, като поклонение на Ганпати, чак до Нариман пойнт, надолу, по средата на улицата. Страхотна идея, Лин!

— Но Ганеш Чатурни свърши миналата седмица — възрази Джозеф. Говореше за ежегодния фестивал, на който возеха през града към плажа Чоупати стотици фигури на Ганеша — някои толкова малки, че се побираха в ръка, а други високи по десет метра — и ги хвърляха в морето сред близо едномилионна тълпа. — Аз самият бях в мела в Чоупати. Времето му изтече, Линбаба.

— Знам. И аз бях там. Оттам ми хрумна идеята. Според мен няма значение, че фестивалът е свършил. Ако видя Ганпати, по което и да е време на годината, изобщо няма да се замисля. Някой от вас ще задава ли въпроси, ако види как карат Ганеша на количка по улицата?

Приемаше се, че Ганеша, богът с глава на слон, е най-популярният бог — от целия индуистки пантеон, и бях сигурен, че на никого не би минало през ума да спре и претърси малко шествие, возещо на количка негова голяма скулптура.

— Мисля, че той е прав — съгласи се Джитендра. — Никой нищо няма да каже за Ганеша. Пък и в края на краищата, Ганеша е бог на пречките, нали?

Богът с глава на слон бе познат като Властелинът на пречките и Великият разрешител на проблеми. Хората в беда се обръщаха към него с молитви така, както християните се обръщат към своите светци — покровители. Той беше и божественият закрилник на писателите.

— Няма да е проблем да закараме Ганеша до Нариман пойнт — потвърди жената на Джозеф, Мария. — Но как да сложим маската на тоя мечок Кано, това е проблемът. Дори да го облечем с роклята беше много трудно.

— Роклята не му хареса — обясни единият от мечкарите. — Той е мъж, знаете, и е докачлив за тези неща.

— Но няма да има нищо против маската на Ганеша — додаде приятелят му. — Знам, ще реши, че ще е голямо забавление. Той е много алчен за внимание, трябва да кажа. Това е един от двата му лоши навика — това и флиртуването с момичета.

Говорехме на хинди. Последните изречения бяха изговорени твърде бързо и не можах да ги схвана.

— Какво каза той? — попитах Джони. — Какъв бил лошият навик на Кано?

— Флиртуване — отвърна Джони. — С момичета.

— Флиртуване? Какво означава това, по дяволите?

— Ами, не съм съвсем сигурен, но мисля, че…

— Не, недей! — прекъснах го. — Моля ти се, не ми обяснявай какво означава.

Огледах настоятелните им очакващи изражения. За миг усетих трепет на завист и почуда към тази малка общност от съседи и приятели, които вземаха толкова присърце проблемите на двама странстващи мечкари и на мечока, разбира се. Тази недвусмислена загриженост един за други, безрезервната подкрепа, по-силна и по-настоятелна дори от сътрудничеството в селото на Прабакер, аз изгубих, когато напуснах бордея и заживях в уютния богат свят. Никога повече не я намерих, освен във високите планини на обичта на моята майка. И защото я бях познал заедно с тях някога — сред величието и нищетата на тези съборетини — никога не престанах да копнея за нея и да я търся.

— Е, за друг начин не се сещам — въздъхнах пак. — Ако просто го покрием с черги, плодове или нещо друго и се опитаме да го добутаме дотам, той ще мърда и ще шуми. И ако ни видят, ще ни спрат. Но ако го маскираме като Ганеша, можем да скандираме и да пеем, да се скупчим около него и да вдигаме шум, да вдигаме шум колкото си искаме. Мисля, че ченгетата никога не биха ни спрели. А ти какво мислиш, Джони?

— На мен ми харесва — Джони се ухили радостно в знак на одобрение. — Според мен планът е чудесен. Хайде да пробваме.

— Да, и на мен ми харесва — възкликна Джитендра, ококорен от вълнение. — Само че най-добре да побързаме, да знаете — мисля, че камионът ще чака само още един-два часа.

Всички кимаха и размахваха шапки одобрително — Сатиш, синът на Джитендра, Мария, Фарук и Рагхурам, двамата приятели, които се сбиха и Касим Али за наказание ги върза един за друг за глезена; и Аюб, и Ситхарта, двамата младежи, които се занимаваха с безплатната клиника, откакто напуснах бордея. Най-сетне Джозеф се усмихна и даде съгласието си. Потеглихме през тъмните улички заедно с тътрещия се на четири крака Кано към голямата двойна колиба — работилницата на стария Ракешбаба.

Щом влязохме, възрастният скулптор вдигна прошарените си вежди, но реши да не ни обръща внимание и продължи да изглажда с шкурка и да полира току-що отлятата част от фриз с религиозни фигури от фибростъкло, дълъг почти два метра. Работеше на една дълга маса от дебели греди, завързани една за друга и подпрени на две дърводелски стойки. Стружки — дървени и от фибростъкло — застилаха масата и бяха пръснати около краката му. Части от изваяни и отлети форми — глави, крайници, тела с великолепни издути шкембета, бяха наредени на пода сред респектиращо изобилие от плочи, релефи, статуи и други произведения.

Наложи се да го убеждаваме. Художникът беше прочут със своенравието си и първо реши, че се опитваме да му скроим номер и да се подиграем с боговете и със самия него. Накрая три неща го убедиха да ни помогне. Първо, пламенните молби на мечкарите към гения на Ганеша, Властелина на пречките, за разрешаване на проблеми. Богът с глава на слон се оказа стар любимец на Ракешбаба сред изобилието от божества. Второ, деликатното предположение на Джони, че може би задачата надхвърля творческите умения на стария скулптор, нанесе поразяващ удар. Ракешбаба се разкрещя, че можел да скрие и самия Тадж Махал в скулптура на Ганеша, ако поиска, и прикритието за някаква си мечка било нищо работа за такъв даровит художник, познат на целия свят и обявен от него за велик. Третият и може би най-влиятелният беше самият Кано. Търпението на огромния звяр навън явно се беше изчерпало, той нахълта в колибата, просна се по гръб до Ракешбаба и вдигна лапи във въздуха. Киселият скулптор начаса се преобрази в гръмогласно кикотещо се хлапе. Той се наведе, почеса го по корема и си поигра с полекичка мърдащите се лапи.

Най-сетне той се изправи и изпъди всички ни навън, без мечкарите и мечока. Вкараха вътре дървената каручка и жилавият побелял художник дръпна тръстиковите прегради на входа.

Притеснени, но и развълнувани, ние зачакахме — разказвахме си истории, пукахме балоните на новините. Бордеят беше преживял последния мусон почти без произшествия, каза ми Сидхарта, и без сериозни епидемии. Касим Али Хюсеин отпразнувал раждането на първия си внук, като завел семейството и роднините си в родното си село в щата Карнатака. Бил добре и в добро разположение на духа, потвърдиха всички. Изглежда, Джитендра се бе съвзел от мъката по жена си, покосена от холерната епидемия, доколкото това бе възможно. Въпреки че се беше заклел никога повече да не се ожени, той работеше, молеше се и се смееше достатъчно, за да поддържа светлината на душата, която грееше в очите му. Синът му Сатиш, който след смъртта на майка си беше станал сприхав и начумерен, най-сетне бе преодолял отчуждението на скръбта и се беше сгодил за момиче, което познаваше, откакто се помни. Годениците бяха още твърде млади за женене, но клетвата караше и двамата да се чувстват щастливи и това бъдещо обвързване радваше сърцето на Джитендра. Един по един, всеки посвоему, всички в групата похвалиха Джозеф, спасения, новия водач, който сведе смутено глава и вдигна очи само за да сподели неловката си усмивка със стоящата до него Мария.

Най-сетне Ракешбаба дръпна щорите и ни подкани да влезем в работилницата. Скупчихме се и влязохме в огряното от златистата светлина на лампата помещение. Щом погледна завършената скулптура, цялата група ахна — едни вдишаха шумно, а други изпъшкаха. Кано не просто беше маскиран, той бе преобразен в тялото на бога със слонска глава. Върху главата на мечока бе надяната огромна глава, която увенчаваше розово тяло с огромно шкембе с прикрепени към него ръце. Драперии от светлосиня коприна обвиваха основата на фигурата, покачена върху каручката. Плоската платформа беше обкичена с цветни гирлянди, а тези, които бяха окачили на шията на бога, скриваха цепнатината на врата.

— Мечокът Кано наистина ли е вътре? — възкликна Джитендра.

Щом чу гласа му, мечокът се обърна. Видяхме как живият бог Ганеша извърна слонската си глава и се вторачи в нас с нарисуваните си очи. Движението беше животинско, разбира се, и изобщо не приличаше на човешки жест. Цялата група, включително и аз, трепна от изненада и уплаха. Децата се разпищяха и се скриха сред джунглата — закрилница от човешки ръце и крака.

— Бхагваааан! — ахна Джитендра.

— Охо! — съгласи се Джони. — Лин, ти какво ще кажеш.

— Ами… радвам се, че не съм напушен — измърморих, докато наблюдавах как богът килна глава и изпъшка глухо. Напънах сили. — Хайде, да го направим!

Изкарахме количката от бордея сред тълпа от поддръжници. След като подминахме Световния търговски център и излязохме на булеварда, водещ към квартала отвъд залива, плахо подехме песнопение. Тези, най-близо до каручката, помагаха да я бутат и да я теглят. Тези по края, като Джони и мен, вървяха плътно до другите и пееха. Щом набрахме скорост, песента стана по-жива. След малко мнозина помощници сякаш забравиха, че прекарваме мечка, и занареждаха пламенни песнопения и отпявания — уверен бях, също така вдъхновено, както и в седмицата на истинското поклонение.

Докато вървяхме, ми хрумна, че бордеят бе странно опустял — нямаше ги кучетата парии, не се виждаха никакви и по улиците. Спомних си колко яростно посрещнаха Кано при първото му посещение в бордея, и се почувствах длъжен да го спомена на Джони.

— Арей, кутта наин. Гледай ти, кучетата ги няма.

Джони, Нараян, Али и неколцината други бързо се обърнаха към мен, ококорили очи, смаяни и тревожни. И, разбира се, мигове по-късно откъм тротоара отляво се надигна пронизителен вой. Едно куче изскочи от прикритието си и се хвърли към нас, като лаеше яростно. Беше дребно, измършавяло и краставо псе, не по-голямо от едър бомбайски плъх, но лаят му беше достатъчно силен да пробие паравана на нашето пеене.

Естествено след секунди завиха и още кучета парии. Идеха отляво и отдясно, поединично и на групи, виеха, скимтяха и ръмжаха заплашително. В опит да ги заглушим, запяхме още по-силно, като не изпускахме от очи щракащите им челюсти.

Когато приближихме квартала край залива, преминахме през открит майдан, или поле, където един сватбарски оркестър репетираше песните си, облечен в червено-жълти униформи с високи шапки с пера. Музикантите решиха, че нашето малко шествие е чудесна възможност да се упражнят да свирят в движение, наредиха се зад нас и подеха възторжена, макар и не особено мелодична версия на популярна религиозна песен. Въодушевени от зрелището, в което се бе превърнала нашата контрабандна мисия, радостни деца и набожни възрастни слизаха от тротоара, поемаха с нас и се включваха в гръмогласното пеене. Набъбнахме до повече от сто души.

Несъмнено възбуден от пощурялата тълпа и обезумелия лай, мечокът Кано се клатеше насам-натам и въртеше глава натам, откъдето идваше най-силният шум. Подминахме група разхождащи се полицаи. Рискувах да ги погледна и забелязах как зяпнаха и замряха, и извърнаха глави като един — като редица от кукли клоуни — към карнавалното шествие.

Гюрултията продължи още много протяжни минути и най-сетне наближихме Нариман Пойнт — кулата на хотел „Оберой“ вече се виждаше. Разтревожен, че никога няма да се отървем от сватбарския оркестър, аз изтичах назад, пъхнах пачка банкноти в ръцете на диригента и му наредих да завият надясно, да ни оставят и да тръгнат по Крайбрежния булевард. Щом приближихме морето, той поведе оркестъра вдясно, а ние свърнахме вляво. Музикантите, окуражени от успешното си шествие с нашия малък парад, подхванаха напеви от танцови шлагери, докато вървяха под ярките светлини на булеварда край океана. По-голямата част от тълпата подскачаше и танцуваше с тях. Дори и кучетата, подмамени твърде далеч от територията си, ни обърнаха гръб и изпълзяха обратно в злокобните сенки, откъдето се пръкнаха.

Продължихме да бутаме каручката по Крайбрежния булевард към едно пусто място, на което беше паркирал камионът. И точно тогава съвсем наблизо чух бибипкане на клаксон. Сърцето ми се сви при мисълта, че можеше да е полицията. Обърнах се бавно и видях Абдула, Салман, Санджай и Фарид да стоят около колата на Салман. Бяха спрели на обширен паркинг с чакълена настилка, на който нямаше никой друг, освен тях.

— Добре ли си, Джони? — попитах. — Можеш ли да ги поемеш оттук?

— Разбира се, Лин — отвърна той. — Камионът е ето там отпред, виждаш ли го? Ще се справим.

— Добре, тука се цепя, човече. Обади ми се да ми кажеш как е минало. Утре ще се видим. И гледай да ми намериш един от онези плакати „Издирва се“, братко!

— Няма проблеми! — засмя се той.

Пресякох улицата и отидох при Салман, Абдула и другите. Вечеряха с храна, купена от една от караваните в Нариман, паркирана до вълнолома. Щом ги поздравих, Фарид събори празните кутии и изхабените салфетки от покрива на земята. Веднага ме бодна чувството за вина, което загрижените за боклука хора от Запада неизменно изпитват, и си напомних, че събирачите на смет, чието препитание зависеше от тези боклуци, ще ги вземат.

— Какво правеше на тоя парад, да му се не види? — попита ме Санджай, след като се поздравихме.

— Дълга история — ухилих се аз.

— Много страшен Ганпати си имате — рече той. — Нищо подобно не бях виждал. Толкова беше истински! Стори ми се дори, че се движи. Изпаднах в благоговение. Казвам ти, човече, ще платя на някой балинчудх да запали благовония, като се прибера.

— Хайде де, Лин, кажи каква е тая работа, йаар? — подкани ме Салман.

— Ами… — избучах. Знаех, че нито едно обяснение няма да прозвучи разумно. — Трябваше да измъкнем тайно един мечок от бордея и да го докараме дотука, защото ченгетата имат заповед и искат да го арестуват.

— Какво да измъкнете тайно? — попита вежливо Фарид.

— Мечок.

— Що за… мечок?

— Танцуващ мечок, разбира се — троснах му се.

— Знаеш ли, Лин… — Санджай се ухили радостно, както чистеше зъбите си с клечка. — Понякога вършиш много шантави неща.

— За моя мечок ли говориш? — попита Абдула, изведнъж заинтригуван.

— Да, майната ти. Само ти си виновен, ако се върнеш достатъчно назад.

— Защо казваш, че мечокът е твой? — поиска да узнае Салман.

— Защото аз ги уредих с него — отвърна Абдула. — Пратих го на братко Лин, много отдавна.

— Защо?

— Ами, заради прегръдките — разсмя се Абдула.

— Не започвай — процедих през свити устни и го предупредих с очи.

— Каква е цялата тази работа с шибаните мечки! — попита Санджай. — Още ли говорим за мечки?

— Мамка му! — намеси се Салман иззад рамото на Санджай. — Файсал много бърза, взел е със себе си и Назир. Май ще имаме неприятности.

Още един „Амбасадор“ спря до нас и чакълът изхрущя. Само след две секунди го последва и втора кола. От първата изскочиха Файсал и Амир, от втората — Назир и Андрю. Видях, че от колата на Файсал слезе и трети мъж, но изчака там. Наблюдаваше пътя. Разпознах фините черти на моя приятел Махмуд Мелбааф. Още един едър и набит гангстер на име Радж чакаше заедно с малкия Тарик във втората кола.

— Те са тук! — съобщи Файсал задъхано, щом стигна при нас. — Знам, че трябваше да дойдат утре, но са вече тук. Току-що се събраха с Чуха и хората му.

— Вече? Колко са? — попита Салман.

— Само те са — отвърна Файсал. — Ако се задействаме сега, ще ги пипнем всичките. Останалата част от бандата е на сватба в Тана. Това е като небесна поличба! По-добър шанс няма да имаме. Но трябва да сме страшно бързи!

— Не мога да повярвам — промълви Салман, сякаш говореше на себе си.

Стомахът ми се сви на топка. Знаех точно за какво говорят и какво означаваше това. От няколко дни имахме сведения и се носеха слухове, че Чуха и бандата му под ръководството на Съвета на Уалидлала се е свързала с оцелелия от Сапна и двама от семейството му — брат му и зет му — и възнамеряваха да нападнат нашата група. Войната между бандите по границата за нова територия беше избухнала. Съветът на мафията на Чуха беше срещу нас, а Чуха беше алчен.

Връзката Сапна-Иран, всички оцелели от предателския опит за преврат на Абдул Гани бяха разбрали за враждата между Съветите и се бяха появили тъкмо в нужния момент, за да се възползват от алчността и ламтежите на Чуха. Бяха му обещали оръжие — нови пистолети и доходоносни връзки с пакистанските търговци на хероин. Те бяха ренегати — убийците Сапна работеха без Абдул Гани, а иранците нямаха официалната подкрепа на Савак. Събрала ги беше омразата. Искаха да отмъстят за смъртта на приятелите си и омразата им, заедно с омразата на Чуха, ги нахъсваше да убиват.

Ситуацията от толкова отдавна беше натегната, че Салман бе инфилтрирал в бандата на Чуха свой човек, Малкия Тони — гангстер от Гоа, неизвестен в Бомбай. Той ни снабдяваше с вътрешна информация. Неговите сведения бяха предупредили Салман за връзката Сапна-Иран и предстоящата атака. Когато Файсал потвърди, че са пристигнали в дома на Чуха, всички разбрахме, че според Салман има една-единствена възможност. Да се бием. Да воюваме. Да ликвидираме убийците Сапна и иранските шпиони веднъж завинаги. Да довършим Чуха. Да присвоим територията му. Да завладеем бизнеса му.

— Майната му, пич! Ама че късмет! — провикна се Санджай с очи, блеснали в белезникавата светлина на уличните лампи.

— Сигурни ли сте? — попита намръщеният Салман, вперил очи в по-възрастния си приятел Амир.

— Сигурен съм, Салман — отвърна провлачено Амир и приглади с длан късата сива коса на четвъртитата си глава, а после зави краищата на гъстите си мустаци. — Сам ги видях. Хората на Абдула, иранците, дойдоха преди половин час. Копелдаците от Сапна… те висят тука цял ден. Пристигнали са сутринта. Малкия Тони ни съобщи веднага. Наблюдавахме ги два часа у Чуха. Последния път, когато разговаряхме, Малкия Тони каза, че всички се събират — Чуха и най-доверените му хора, Сапна и иранците. Чакали иранците да пристигнат и искат да ни нападнат. Скоро. Може би утре вечер. Най-късно вдругиден. Чуха е пратил да извикат още много хора. Идват от Делхи и Калкута. Разработват някакъв план — да ни изненадат от десет места едновременно, да ни спрат и да не ги нападаме повече. Казах на Тони да се върне и да ни се обади, когато пристигнат иранците. Държахме мястото под наблюдение, както винаги. После ги видяхме да влизат, един ден по-рано, но бяхме сигурни, че са те. Малко след това Тони излезе навън и запали цигара. Това беше сигналът. Те са — същите, дето преследват Абдула. Сега са се събрали там, вътре, а ние сме само на две минути от тях. Знам, че е рано, но сме длъжни да отидем. Трябва да го направим сега, Салман — в следващите пет минути.

— Колко са всичките заедно? — попита Салман.

— Чуха и приятелчетата му — отвърна Амир с ленивия си, провлачен говор. Мисля, че спокойствието и плавната му интонация вдъхна нова смелост на всички ни — той изобщо не беше, поне привидно, изнервен колкото нас. — Те са шестима. Един от тях, Ману, е свестен. Познаваш го. Той сам ликвидира братята Харсан — и тримата. Братовчед му Бичу също е добър боец — неслучайно му викат Скорпиона. Останалите, включително и самият Чуха, тоя мадачуд, не са кой знае какво. После идват Сапна. Още трима. И още двама от Иран. Всичко единайсет. Може би още един-двама най-много. Хюсеин наблюдава къщата. Ще ни съобщи, ако дойдат и още.

— Единайсет — измърмори Салман, без да поглежда останалите в очите, и се замисли. — А ние сме… единайсет… Дванайсет, като броим и Малкия Тони. Но трябва да оставим двама на улицата, пред къщата — по един от двете страни, да спират ченгетата, ако дойдат и ни се разкрещят, докато сме вътре. Ще се обадя, преди да влезем, за да не ни закачат, но трябва да сме сигурни. При Чуха може да дойдат и още хора, затова отвън ни трябват поне още двама. Нямам нищо против да вляза там с бой, но не искам да излизам с бой, освен ако не се наложи. Хюсеин вече е там. Файсал, ще останеш ли и ти на улицата? Никой не влиза и не излиза, освен нас.

— Няма проблеми — съгласи се младият мъж.

— Проверете оръжието сега с Радж. Подгответе го.

— Готово. — Той събра пистолетите и изтича към колите, където чакаха Радж и Махмуд.

— А двама трябва да се върнат в къщата на Кадер заедно с Тарик — продължи Салман.

— Назир предложи да го вземем с нас — обади се Андрю. — Не искаше да го оставя там, когато Файсал и Амир дойдоха да съобщят новината. Казах му да не го води, но го знаеш какъв е, като му влезе нещо в главата.

— Назир може да заведе момчето в къщата на Собхан Махмуд във Версова и да го пази — заяви Салман. — Ти отиваш с него.

— Стига бе, човек! — нацупи се Андрю. — Защо пък аз? Защо аз да изпускам целия екшън?

— Трябват ми двама да пазят стария Собхан и момчето. Особено момчето — прав е бил Назир, че не иска да го остави. Тарик е мишена. Докато е жив, Съветът е още Съветът на Кадер. Ако го убият, това ще даде на Чуха много власт. Същото важи и за стария Собхан. Изведете момчето извън града и ги пазете, него и Собхан Махмуд.

— Но защо аз да пропускам екшъна бе, човек? Защо точно аз? Прати някой друг, Салман. Нека да дойда с тебе у Чуха.

— Ти ще ми се опъваш ли? — присви устни Салман.

— Не бе, човек — изръмжа сърдито Андрю. — Добре, ще отведа детето.

— Значи оставаме осем — заключи Салман. — Ние със Санджай, Абдула и Амир, Радж и Малкия Тони, Фарид и Махмуд… — Девет — прекъснах го. — Девет сме.

— Ти не бива да идваш, Лин — каза тихо Салман и ме погледна в очите. — Тъкмо смятах да те помоля да вземеш такси и да отидеш да кажеш на Раджубай и на момчетата в паспортната работилница.

— Няма да оставя Абдула — заявих.

— Може да се върнеш с Назир — предложи Амир, близкият приятел на Андрю.

— Веднъж оставих Абдула. Няма да го повторя — настоях. — Това е като съдба. Имам някакво предчувствие, Салман, предчувствие, че не бива да оставям Абдула. Идвам с вас. Няма да оставя и Махмуд Мелбааф. Идвам с тях. С вас.

Салман ме гледаше в очите, набърчил чело. Хрумна ми глупава мисъл — че леко изкривеното му лице, с едно око малко по-ниско от другото, изкривения от тежкото счупване нос и устата с белези по ъглите добиваха красива симетрия само тогава, когато бремето на мислите стягаше чертите му в решително изражение.

— Добре — съгласи се той най-сетне.

— Майната му! — избухна Андрю. — Значи той ще дойде, а аз ще дундуркам дечица?

— По-кротко, Андрю — опита се да го усмири Фарид.

— Не, неговата мама! Писна ми от тоя шибан гора, пич. Кадер го харесваше, хубаво, ходи в Афганистан, хубаво. Е, и какво толкова? Кадер е мъртъв, йаар. Свърши времето на Кадер.

— Пич, успокой се — намеси се Амир.

— Какво да се успокоя, бе? Да го еба и Кадер, и неговия гора!

— Внимавай какви ги приказваш — процедих през зъби.

— Така ли? — заядливо вирна брадичка той. — Е, да еба и сестра ти! Сега какво ще кажеш за устата ми, харесва ли ти?

— Нямам сестра — отвърнах спокойно на хинди. Няколко души се засмяха.

— Е, тогава ще еба майка ти и ще ти направя сестричка! — изръмжа той.

— Прекали — изръмжах и се стегнах за бой. — Горе! Горе ръцете, твойта мама! Хайде!

Нямаше да е лесно. Но нямаше и да ми е за пръв път. Удрях здраво. А по онова време, дори и да загазех, не се боях да забия острието на нож в тялото на човек. Андрю беше способен. С пистолет в ръка — смъртоносен. Амир мина от неговата страна и застана зад рамото му. По същия начин зад мен застана Абдула. Скарването щеше да прерасне в побой, всички го знаехме. Но младежът от Гоа не вдигна ръце. Мина секунда, пет, десет, петнайсет секунди. Като че да се бие не му стискаше толкова, колкото да говори.

Положението беше безизходно. Разреши го Назир. Той се вклини между нас и стисна Андрю за китката, над ръкава. Добре познавах тази хватка и знаех, че ако иска да се изтръгне, Андрю трябва да убие якия афганец. Назир се обърна, колкото да ме изгледа със смущаващо загадъчен израз — в него имаше и неодобрение, и гордост, и гняв, и обич в зачервените очи, а после изтика младежа от Гоа назад през кръга от мъже. В колата го набута зад кормилото, а после се качи отзад с Тарик. Андрю запали и потегли с мръсна газ. Изпод гумите се разхвърча чакъл и прахоляк, той зави и отпраши към Крайбрежния булевард. Когато профучаха покрай мен, през прозореца видях лицето на Тарик. Беше пребледняло. Само очите, като следи от лапи в снега, издаваха мислите и настроението му.

— Май джата ху — повторих, щом колата се отдалечи. Идвам. Всички се разсмяха — не знам дали ги разсмя моят плам, или безцеремонната простота на фразата.

— Това го разбрахме, Лин — отвърна Салман. — Мисля, че това е съвсем ясно, на? Добре, ще те сложа с Абдула, отзад. Зад къщата на Чуха минава улица — Абдула, ти я знаеш. От нея излизат две други улички, едната към главната, а другата завива към къщите в квартала. Тази на Чуха има заден двор. Виждал съм го. Има два прозореца и двата с дебели решетки, и само една врата, до нея се слиза по две стъпала. Ще пазите — никой не бива да влиза вътре, когато започнем. Ако се справим добре, някои от тях ще се опитат да избягат оттам. Не ги пускайте. Спрете ги там, в двора. Останалите ще влезем през входната врата. Файсал, какво става с пистолетите?

— Седем — отвърна той. — Две пушки с рязани цеви, два автоматични пистолета и три револвера.

— Дай ми единия от автоматичните — нареди Салман. — Абдула, ти вземи другия. Лин, налага се да го делите. Пушките не вършат работа вътре — там ще сме натясно и искаме да сме сигурни по какво точно стреляме. Нека останат на улицата за максимално прикритие, ако ни потрябва. Файсал, ти вземаш пушките, дай едната на Хюсеин. Като приключим, излизаме през задния вход, където са Абдула и Лин. Няма да излизаме отпред, затова като влезем, дупчете наред всичко, което се опита да влиза и излиза. Останалите три пистолета са за Фарид, Амир и Махмуд. Радж, налага се да ползваш нашето оръжие. Съгласни ли сте?

Мъжете закимаха и заклатиха глави.

— Слушайте, ако изчакаме, може да докараме още трийсет души с трийсет пистолета да влязат с нас. Но може да ги изпуснем. И без това приказваме тук десет минути по-дълго, отколкото трябва. Ако ги нападнем сега, бързо и ударно, преди да са се усетили, можем да ги изкараме навън и никой няма да ни се измъкне. Искам да ги довърша и да приключа с всичко това сега, тази вечер. Но искам вие да решите. Не ща да ви принуждавам, ако не се чувствате готови. Искате ли да изчакаме още хора, или да тръгнем сега?

Един по един мъжете се изказаха — бързо, повечето само с една дума: „аби“, което означаваше „сега“. Салман кимна, после затвори очи и занарежда молитва на арабски. И когато отново ги отвори, беше отдаден, напълно отдаден, за първи път. Очите му пламтяха от омраза и от страховития убийствен гняв, който бе сдържал досега.

— Саач… аур химмат — произнесе той, като погледна всекиго в очите. — Истина… и смелост.

— Саач аур химмат — повториха те.

И без повече думи мъжете взеха оръжията, качиха се в двете коли и за няколко кратки минути стигнаха до дома на Чуха на модната улица Сардар Пател. Преди да успея да подредя мислите си и дори да проумея какво правя, вече се промъквах по тясна уличка заедно с Абдула в мрака — толкова гъст, че усетих как очите ми се изцъклят от напрежение. После прескочихме глухата дървена ограда и скочихме в задния двор на вражия дом.

Постояхме в тъмното — гледахме светещите циферблати на часовниците си и се ослушвахме, наострили уши, докато очите ни свикнат. Абдула зашепна и аз едва не подскочих.

— Тук няма никой, няма никой наоколо.

— Добре изглежда — отвърнах с глас, пресипнал от задушаващ страх. Прозорците не светеха, зад синята врата на задния вход нямаше никаква светлина.

— Е, спазих обещанието си — прошепна тайнствено Абдула.

— Какво?

— Ти ме накара да ти обещая да те взема с мен, когато убия Чуха. Помниш ли?

— Да — отвърнах, а сърцето ми думкаше в гърдите. — Май трябва да внимаваш.

— Ще внимавам, братко Лин.

— Не… Искам да кажа, трябва да внимаваш какво си пожелаваш в тоя живот, на!

— Ще се опитам да отворя вратата — прошушна Абдула на ухото ми. — Ако се отвори, ще вляза.

— Какво?

— Ти чакай тук и стой до вратата.

— Какво?

— Ти чакай тук, и…

— Трябва да стоим тук и двамата! — процедих.

— Знам — отвърна той и се запромъква като леопард към вратата.

Последвах го по-непохватно, като котка, вдървена от дълъг сън. Щом стигнахме двете широки стъпала, които слизаха надолу към синята врата, го видях как я отвори, промуши се в къщата като сянката на връхлитаща птица и безшумно я затвори.

Сам в тъмното, аз извадих ножа от ножницата и стиснах дръжката в десния си юмрук с острието надолу. Взрян в мрака, се съсредоточих изцяло върху биенето на сърцето си и се опитах да забавя трескавия пулс със сила на волята. След време успях. Усетих как ударите намаляват и се успокоявах все повече, докато примката на размишленията се затягаше около една-единствена мисъл. Мисълта за Кадербай и за формулата, която той толкова често ме караше да повтарям: „Неправилното по правилни подбуди“. И докато повтарях думите в страшния мрак, аз осъзнавах, че боят с Чуха, войната, борбата за власт е винаги една и съща навсякъде и винаги е зло.

Салман и останалите си въобразяваха не по-малко от Чуха и убийците Сапна, че техните малки царства ги правят царе, че борбите за надмощие ги правят могъщи. А не беше така. Това не бе възможно и тогава го осъзнах толкова ясно, като че за пръв път проумявах математическа теорема. Единственото царство, което прави човека цар, е царството на собствената му душа. Единственото могъщество, което наистина имаше стойност, е могъществото да направиш света по-добър. И само хората като Касим Али Хюсеин и Джони Пурата бяха такива царе и притежаваха такова могъщество.

Изнервен и уплашен, аз залепих ухо до вратата и се напрегнах да чуя някакъв шум от Абдула или другите вътре. Страхът, който се гърчеше в мен, не беше страхът от смъртта. Тя не ме плашеше. Боях се, че може да ме ранят и да пострадам така, че да не мога да ходя, да не мога да виждам или заради нещо друго да не мога да избягам от плен. А най-много от всичко се боях от това — пак да ме пленят и да ме затворят в клетка. Щом притиснах ухо до вратата, започнах да се моля никакви рани да не отслабят силите ми. „Нека да стане тук — молех се. — Нека оцелея или нека умра тук.“

Не зная откъде дойдоха. Не бях чул никакъв звук, когато усетих как ме хващат. Двама мъже ме блъснаха мощно във вратата. Аз инстинктивно замахнах с десница.

— Чаку! Чаку! — изкрещя единият. Нож, нож!

Не можех да въртя ножа толкова бързо, че да ги спра. Единият ме притисна до вратата и ме стисна за гърлото. Беше грамаден и много силен. Другият сграби ръката ми с две ръце и се опита да ме принуди да пусна ножа. После и трети се втурна от мрака надолу по стълбите и с негова помощ извиха китката ми и ме накараха да го пусна.

— Гора каун хай? — попита новият. Кой е белият?

— Бахинчуд! Малум наи — отвърна грамадният. Шибаняк! Не го знам.

Той се втренчи в мен, явно объркан от това, че се е натъкнал на въоръжен с нож чужденец, който подслушва на вратата.

— Каум хай тум? — попита той почти дружелюбно. Кой си ти?

Не отговорих. Мислех само за това, че трябва да предупредя някак Абдула. Не проумявах как са стигнали тук без никакъв шум. Задната порта сигурно безшумно се е люшнала на пантите. Сигурно подметките на обувките или сандалите им бяха от мека гума. Няма значение, аз бях допуснал те да се промъкнат до мен и трябваше да предупредя Абдула.

Изведнъж започнах да се съпротивлявам, все едно се опитвах да се изтръгна от хватката им. Финтът успя. Всички се разкрещяха и три чифта ръце ме блъснаха в синята врата. Единият от двамата по-дребни се притисна до мен и прикова лявата ми ръка за вратата, а другият стисна дясната. Докато се борехме, успях да изритам силно вратата с кубинки три пъти. „Абдула трябва да е чул — помислих си. — Успях… Предупредих го… Той трябва да разбере, че нещо не е наред…“

— Каун хай шум? — попита отново едрият, пусна гърлото ми с едната ръка и заплашително тикна юмрук пред лицето ми, точно под очите. Кой си ти?

Пак не отговорих, само го гледах в очите. Ръцете им ме приковаваха за вратата като окови.

Той заби юмрук в лицето ми. Успях да извъртя глава съвсем леко, но ударът падна върху челюстта и бузата ми. Той носеше пръстени или имаше бокс. Не виждах, но усетих как твърдият метал раздроби костта.

— Какво правиш тук? — попита той на английски. — Кой си ти?

Мълчах и той пак ме удари. Юмрукът му се заби три пъти в лицето ми. „Това ми е познато… — мислех си. — Това ми е познато…“ Бях отново в затвора, в Австралия, в наказателното отделение — юмруците, ботушите, палките… „Това ми е познато…“

Той мълчеше и чакаше да проговоря. Двамата по-дребни му се ухилиха, после се ухилиха и на мен.

— Аур — каза единият от тях. Още. Удари го пак.

Грамадният отстъпи назад и заби юмрук в тялото ми. Нанасяше бавни, методични, професионални удари. Усетих как въздухът излиза от дробовете ми и сякаш самият живот изтичаше от мен. Той ме заудря в гърдите, в гърлото, по лицето. Почувствах как потъвам в черната вода, където пропадат пребитите боксьори. Това беше краят. С мен бе свършено.

Не им се сърдех. Бях се издънил. Бях ги оставил да се промъкнат до мен, едва ли не ги бях поканил. Бях отишъл там да се бия и трябваше да съм нащрек. Но не бях ги забелязал, бях се изложил и сам си бях виновен. Исках само да предупредя Абдула. Ритнах вяло вратата с надеждата той да го чуе и да се махне, да се махне, да се махне…

Пропаднах в непрогледен мрак и заедно с мен пропадна тежестта на целия свят. Когато се строполих на земята, чух викове и разбрах, че Абдула е изблъскал вратата и сме се стоварили върху него. В тъмното, подут и с плувнали в кръв очи, чух два пистолетни изстрела и видях проблясъците. После светът се изпълни със светлина, аз примигах, някъде се отвори втора врата и видях как към нас търчат мъже. Пистолетът изстреля отново, втори, трети път, аз се измъкнах изпод грамадния мъж и пред очите ми, на земята до отворената синя врата, лъсна моят нож.

Вдигнах го тъкмо когато единият от дребните се опита да изпълзи върху мен през вратата. Без да се замислям, замахнах назад и го забих в бедрото му. Той изкрещя, аз се притиснах до него и срязах лицето му близо до очите.

Невероятно, как щом пуснеш малко кръв на другия — или много, стига да можеш — колко сила влива тя в ръцете ти и колко заглушаващ болката адреналин в болезнените ти рани. Побеснял от гняв, аз се обърнах и видях Абдула, вкопчен в схватка с двама мъже. На пода лежаха тела, не можех да ги преброя. В другите стаи на къщата, навсякъде около нас и над нас, трещяха изстрели, като че от няколко места едновременно. Ехтяха крясъци. В стаята миришеше на лайна, на пикня и на кръв. Някой беше ранен в червата. Надявах се, че не съм аз. Лявата ми ръка заопипва корема ми за рани.

Абдула налагаше двамата мъже. Те се съпротивляваха, стискаха, хапеха. Запълзях към тях, но усетих как една ръка ме хвана за крака и ме дръпна назад. Силна ръка. Много силна ръка. Беше грамадният.

Беше прострелян, не се съмнявах в това, но не виждах кръв по ризата и по панталоните му. Дърпаше ме, все едно съм костенурка, хваната в мрежа, и когато ме притегли, аз замахнах с ножа да го намушкам, но той ме изпревари и заби юмрук отдясно в слабините ми. Не успя да нанесе пряк, убийствен удар, но все пак аз се загърчих от болка и се търколих по пода. Усетих го как се примъкна до мен, като се подпираше на тялото ми, и се изправи. Търколих се назад, повръщайки жлъчка, и го видях как се вдигна и направи крачка към Абдула.

Не можех да позволя това да се случи. Твърде много пъти мисълта за неговата смърт бе сломявала сърцето ми — сам, обкръжен от дула. Отблъснах болката, задращих и се заизвивах, плувнал в кръв, хвърлих се и забих ножа в гърба на грамадата — високо, точно под лопатката. Усетих как костта мръдна под острието и го извъртя към рамото. Той беше силен. Направи още две крачки, повлякъл увисналото ми на куката на ножа тяло, и чак тогава се свлече на земята. Аз паднах върху него и потърсих с поглед Абдула. Той беше пъхнал пръсти в очите на единия мъж. Беше извъртял главата му и я подпираше с коляно. Челюстта на мъжа увисна и вратът му изпука като подпалка.

Нечии ръце ме задърпаха към задния вход. Замахнах, но силните пръсти внимателно изтръгнаха ножа от ръката ми. И после чух. Гласа, гласа на Махмуд Мелбаф, и разбрах, че сме спасени.

— Хайде, Лин — избъбри иранецът, твърде тихо след цялото кърваво насилие, чийто рев кънтеше около нас.

— Трябва ми пистолет — изломотих.

— Не, Лин. Всичко свърши.

— Абдула? — попитах, докато Махмуд ме теглеше към двора.

— Работи — отвърна той. Чух как писъците в къщата заглъхват един по един, както замлъкват птиците, когато нощта пада над притихнало езеро. — Можеш ли да станеш? Да ходиш? Трябва веднага да тръгваме!

— Да, мамка му! Ще се справя.

Щом стигнахме задната порта, колона от наши хора се изниза един по един. Файсал и Хюсеин носеха някакъв мъж, Фарид и Малкия Тони — още един. Санджай беше преметнал мъжко тяло върху дясното си рамо, притискаше го към гърдите си и ридаеше.

— Загубихме Салман — съобщи ми Махмуд, щом забеляза накъде гледам, докато мъжете тичаха покрай нас. — И Радж. Амид е зле — жив е, но е тежко ранен.

Салман. Последният разумен глас в Съвета на Кадер. Последният човек на Кадер. Забързах по улицата към очакващите ни коли и усетих как животът изтича от мен, както докато грамадният ме налагаше. Всичко беше свършило. Със Салман си беше отишъл и старият Съвет на мафията. Всичко се беше променило. Погледнах другите в колата — Махмуд, Фарид и ранения Амир. Те бяха спечелили войната си. Убийците Сапна най-сетне бяха мъртви. Главата, книгата за живота и смъртта, започваща с името Сапна, бе затворена завинаги. Кадер бе отмъстен. Бунтът и предателството на Абдул Гани най-сетне бяха смазани. Иранците, враговете на Абдула, също бяха мъртви, безмълвни като окървавената, притихнала къща, където Абдула… работеше. Бандата на Чуха беше смазана. Войната за границата свърши. Всичко свърши. Колелото описа пълен кръг и нищо вече нямаше да е същото. Те победиха, ала всички плачеха. До един. Плачеха.

Отпуснах глава на облегалката. Зад стъклата нощта — този тунел от светлини, събиращ обещанието с молитвата — летеше край нас. Бавно и отчаяно, юмрукът на стореното разтвори ноктестата лапа на онова, в което се бяхме превърнали. Гневът омекна и се преобрази в мъка, както неизменно става и неизменно е длъжен да го стори. И нищо от онова, което искахме само допреди час от живота, не бе толкова наситено с надежда и смисъл, колкото една-единствена отронена сълза.

— Какво? — попита Махмуд, приведен към мен. — Какво каза?

— Дано мечокът е офейкал — смънках с напукани, кървави устни, а падналият дух започна да се надига в израненото ми тяло и сънят, като горска утринна мъгла, обви скърбящия ми разум. — Дано мечокът да е офейкал.

[1] Сизигия — положение на Луната по права линия спрямо Земята и Слънцето. — Б.пр. ↑

ЧЕТИРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Слънчевите лъчи блестяха по водата и разпръскваха бляскави кристалчета по вълните, които заливаха широкия мускул на залива. Огнени птици кръжаха на ята на фона на наближаващия залез като развени копринени знамена. От оградения с ниски зидове двор на белия мраморен остров — джамията Хаджи Али — аз гледах как поклонници и набожни местни жители си тръгват от светилището към брега по равната каменна пътека. Знаеха, че наближаващият прилив ще я залее и тогава само лодките можеха да ги отведат обратно. Скърбящите и каещите се, както онези от миналото, бяха хвърлили гирлянди от цветя в плиткото отстъпващо море. Понесени от вълните, оранжевочервените и избелелите сивкави цветя плаваха обратно към брега и обкичваха пътеката с любовта, скръбта и копнежа, за които хиляди сломени сърца се молеха над водата всеки ден, между отлива и прилива.

И ние, нашата братска банда, бяхме дошли в светилището да поднесем последните си почитания, както казват, и да се помолим за душата на нашия приятел Салман Мустаан. За първи път от нощта на убийството се събирахме заедно. Седмици след битката с Чуха и бандата му ние не се виждахме, криехме се и лекувахме раните си. Разбира се, пресата вдигна голям шум. Думите „клане“ и „касапница“ се размазваха по страниците на бомбайските ежедневници като масло по захаросаната кифличка на затворнически надзирател. Вдигаха се призиви за справедливост — неопределена, и наказание — безмилостно. Нямаше съмнение, че бомбайската полиция можеше да арестува някого. Тя със сигурност знаеше коя банда бе виновна за купчините от тела, които е открила в къщата на Чуха. Но имаше четири сериозни причини да не се задейства; причини, по-задължаващи за градските полицаи от несправедливия гняв на журналистите.

Първо, нито в къщата, нито по улиците, нито някъде в Бомбай имаше човек, който да пожелае да свидетелства против нас, дори и неофициално. Второ, битката беше сложила край на убийците Сапна — нещо, за което ченгетата с удоволствие биха се погрижили лично. Трето — бандата Уалидлала под ръководството на Чуха преди месеци бе убила полицай, попаднал на тяхна голяма сделка с наркотици, близо до фонтана „Флора“. Официално убийството остана неразкрито, защото полицаите не разполагаха с никакви доказателства, които да представят на съда. Но те знаеха още от деня, в който се случи, че хората на Чуха са пролели кръвта му. Кръвопролитието в дома на Чуха беше почти същото, което самите полицаи желаеха да сторят на Плъха и неговите хора — и рано или късно биха го осъществили, ако Салман не ги беше изпреварил. И четвъртата — изплатеният един крор рупии, присвоени от бизнеса на Чуха, разделени на щедри суми и пъхнати в ръцете на неколцина съдебни медици, накараха всички полицейски рамене да се вдигнат безпомощно.

В лични разговори полицаите бяха казали на Санджай — новия ръководител на Съвета на Кадер Хан — че са му вдигнали мерника и той бе заложил всичките си шансове на това хвърляне на зара. Те искаха мир — и трайно благополучие, разбира се — и ако не стегнеше хората си, те щяха да ги стегнат вместо него. „А между другото — бяха му казали, след като прибраха десетте милиона рупии подкуп и точно преди да го изхвърлят обратно на улицата, — онзи тип Абдула от твойта шайка да не сме го видели повече. Никога. Веднъж вече умря в Бомбай. И ако го видим, пак ще умре, този път завинаги.“

След като чухме това, след седмици на спотайване ние, един по един, започнахме да се завръщаме в града и към работата си за бандата на Санджай. Аз се върнах от Гоа, където се укривах, и заех мястото си в паспортната фабрика редом с Вилу и Кришна. Когато най-сетне ни извикаха да се съберем в „Хаджи Али“, пристигнах до светилището с моя мотор „Енфийлд“. После заедно с Абдула и Махмуд Мелбааф поехме през кротките вълни на залива.

Махмуд, коленичил пред групата, ръководеше молитвите. Малкият балкон, един от многото балкони на джамията — остров, беше само наш. С лице, обърнато към Мека, и развявана от вятъра бяла риза, Махмуд мълвеше от името на всички мъже, коленичили или изправени зад него:

„Хвала на Бога, Господаря на мирозданието,

Състрадателния, Милостивия,

Властелин на Съдния ден!

На тебе единствен се кланяме,

и на тебе единствен се уповаваме за помощ.

Води ни по правия път…“

Фарид, Абдула, Амир, Файсал и Назир — мюсюлманското ядро на Съвета — бяха коленичили зад Махмуд. Санджай беше индус, Андрю — християнин. Те седяха на колене до мен, зад молещата се група. Аз стоях прав, с наведена глава, долепил длани една в друга. Знаех думите на молитвите, знаех и простата последователност от ставане, падане на колене и поклони. Можех да се включа. Знаех, че така ще зарадвам Махмуд и останалите. Но не можех да се принудя да коленича с тях. Разделението, което те правеха толкова лесно, по инстинкт — това тук е моят престъпен живот, а това там е моята набожност — за мен бе невъзможно. Но говорех на Салман, шепнех как се надявам да намери покой, където и да се намира — и усещах толкова остро мрака в сърцето си, че не можех да предложа нищо повече от тази мъничка молитва. И така, стоях мълчаливо и се чувствах като натрапник, като шпионин на този остров на вярата, докато аметистовата вечер благославяше балкона с молещите се мъже със златно лилаво сияние, и думите на Махмудовата молитва идеално прилягаха на попарената ми чест и изтъняващата ми гордост: онез, навлекли си твоя гняв… онез, що са се отклонили от пътя…

В края на молитвата се прегърнахме според обичая и поехме обратно към брега по пътеката. Махмуд водеше. Всички се помолихме, всеки по свой начин. Всички оплакахме Салман, но никак не приличахме на набожни богомолци в светия храм. Всички бяхме със слънчеви очила. Всички бяхме облечени с нови дрехи. Всички, освен мен бяха накичени със златни ланци, първокласни часовници, пръстени и гривни, струващи колкото годишния доход на контрабандист, че и повече. И вървяхме наперено. С онази походка, грациозната танцова стъпка на калените в битки гангстери, когато са опасни и въоръжени. Представлявахме странно шествие. Изглеждахме толкова заплашително, че се наложи здравата да убеждаваме професионалните просяци на пътеката към острова да вземат пачките рупии, които носехме, за да раздадем милостиня.

Мъжете бяха паркирали три коли до вълнолома, почти на мястото, където стояхме с Абдула в нощта, когато срещнах Кадербай за първи път. Моторът ми беше паркиран зад тях. Спрях се при колите да се сбогувам.

— Ела да вечеряш с нас, Лин — предложи ми Санджай. Влагаше искрена обич в поканата.

Знаех, че вечерята ще ме разведри след меланхоличните размишления в светилището и че ще включва отбрана дрога и отбрани весели, глупави, хубави момичета. Бях благодарен, но отказах.

— Благодаря ти, човече, но имам среща.

— Арей, доведи и нея, йаар.

— Да. Жена е. Но… трябва да поговорим. Хайде, до скоро.

Абдула и Назир искаха да ме изпратят до мотора. Бяхме изминали само няколко крачки, когато Андрю се затича след нас и ми подвикна да спра.

— Лин — заговори той, бързо и нервно. — Онова, дето стана на паркинга и въобще… Аз… Искам само да ти кажа… Извинявай, йаар. Исках да ти… ами… да ти поднеса извинение, нали.

— Всичко е наред.

— Не… не е наред.

Той ме хвана над лакътя и ме задърпа встрани от Назир, така че да не може да го чуе. Наведе се към мен и заговори бързо и тихо:

— Не съжалявам за онова, което казах за Кадербай. Знам, че той беше шефът и прочие, знам, че и ти… ти като че го обичаше…

— Да. Нещо такова.

— И все пак не съжалявам за онова, което казах за него. Нали знаеш, всичките му свети проповеди не го спряха да даде стария Маджид на Гани и неговите Сапна, когато му трябваше някой да опере пешкира и да го отърве от ченгетата. А уж Маджид му беше приятел, йаар. Но ги остави да го накълцат, само за да накара ченгетата да зарежат случая.

— Е…

— И всичките тия правила за това, онова и не знам какво си, те не доведоха до нищо — Санджай ме сложи да отговарям за мадамите на Чуха и за видеофилмите. А Файсал и Амир поеха града. Ще натрупаме от тях шибани кророве. Аз получавам място в Съвета, както и те. Така че времето на Кадербай свърши, както казах тогава.

Погледнах Андрю в светлокафявите очи и въздъхнах тежко. Неприязънта тлееше в мен от онази вечер на паркинга. Не бях забравил какво каза и че бяхме на косъм от сбиване. Изявленията му ме вбесиха още повече. Ако не беше току-що свършилата панихида за приятел, когото и двамата обичахме, сигурно вече да го бях ударил.

— Знаеш ли, Андрю — измърморих навъсено, — да ти кажа, твоето извиненийце не ми носи кой знае каква утеха.

— Това не е извинението, Лин — обясни той с озадачена гримаса. — Извинението е за майка ти и за онова, което казах за нея. Извинявай, човече. Много, много съжалявам за думите си. Беше много гадно да говоря така за майка ти, за чиято и да било майка. Никой не трябва да разправя такива гадости за нечия майка. Щеше да си напълно в правото си, йаар, да ме застреляш като куче. И… страшно се радвам, че не ме застреля. Майката е нещо свещено, йаар, и съм убеден, че твоята майка е една прекрасна дама. Затова ти се моля… моля те, приеми извинението ми.

— Прието — казах и му протегнах ръка. Той я сграбчи с двете и буйно я разтърси.

Абдула, Назир и аз се обърнахме и тръгнахме към мотора. Абдула бе необичайно мълчалив и мълчанието, което носеше в себе си, бе злокобно и тревожно.

— Довечера ли се връщаш в Делхи? — попитах.

— Да — отвърна той. — В полунощ.

— Искаш ли да те изпратя до летището?

— Не. Благодаря ти, но по-добре недей. Полицията не бива да ме гледа. Ако си там, ще ни гледат. Но може би ще се видим в Делхи. В Шри Ланка има една работа — ще е добре да я свършим заедно.

— Не знам, човече — отвърнах колебливо. Сериозността му ме изненадваше и ме накара да се усмихна. — В Шри Ланка има война.

— Не съществува нито човек, нито място без война — отвърна той и осъзнах, че това е най-дълбокомисленото нещо, което ми беше казвал някога. — Единственото, което можем, е да изберем страна и да се бием. Това е единственият ни избор — за кого да се бием, срещу кого да се бием. Такъв е животът.

— Аз… аз се надявам, че не е само това, братко. Но, да му се не види, може би си прав.

— Мисля, че ще можеш да го направиш с мен — настоя той, явно притеснен от това, за което ме молеше. — Това е последното дело за Кадербай.

— Как така?

— Кадер Хан ме помоли да му направя тази услуга, когато… как се казва… знакът, мисля, или вестта… дойде от Шри Ланка. И сега вестта дойде.

— Съжалявам, братко, не знам за какво говориш — казах тихо. Не исках да го натъжавам още повече. — Не се напрягай и ми обясни. Каква вест?

Той заговори бързо на Назир на урду. По-възрастният мъж кимна няколко пъти и каза нещо за имена или да не се споменават имена. После се извърна към мен и ме дари с широка, сърдечна усмивка.

— Във войната в Шри Ланка Тамилските тигри се бият срещу държавната армия — обясни той. — Тигрите са индуси. Синхалите са будисти. Но по средата има и други — тамилски мюсюлмани и те нямат нито оръжия, нито армия. Всички ги избиват, никой не се бие за тях. Трябват им паспорти и пари, златни пари. Отиваме да им помогнем.

— Кадербай — потвърди Назир. — Той прави този план. Само трима. Абдула и аз и един гора — ти. Трима. Отиваме.

— И кога ще заминавате? Грубо казано?

— Скоро — засмя се Абдула. — След няколко месеца, не повече. Аз заминавам за Делхи. Ще пратя някой да те доведе, когато, му дойде времето. Два-три месеца, братко Лин.

Чух глас вътре в главата си — или по-скоро не глас, просто ехото на прошепнати думи, като камъни, свистящи по гладката повърхност на езерото: убиец… Той е убиец… Недей… Махай се… Изчезни веднага… И гласът, разбира се, беше прав. Ужасно прав. Де да можех да кажа, че ми отне повече от няколко удара на сърцето, за да взема решението да замина с него…

— Два, три месеца — повторих и подадох ръка. Той я стисна с двете си ръце. Погледнах Назир в очите, усмихнах се и му казах: — Ще работим по задачата на Кадер. Ще я изпълним.

Назир стисна челюсти. Мускулите на бузите му се издуха и още по-силно подчертаха извитите надолу ъгли на устата му. Намръщи се, забил поглед в обутите си в сандали крака, сякаш те бяха непослушни кученца. А после изведнъж се хвърли върху мен и ме притисна в безмилостна прегръдка. Беше яростната прегръдка на борец, на човек, чието тяло така и не се бе научило да говори езика на сърцето му, освен когато танцуваше, и свърши толкова внезапно, колкото и започна. Той отпусна дебелите си ръце и ме бутна назад с гърди, като клатеше глава и трепереше, все едно покрай него в плитката вода бе проплувала акула. Бързо погледна нагоре и топлината, зачервила очите му, се бореше с мрачното предупреждение, затегнато в подковата на устата му, носеща лош късмет. Знаех, че ако някога му заговоря за този изблик на обич или изобщо го спомена в някаква връзка, ще загубя приятелството му завинаги.

Запалих мотора, яхнах го, оттласнах се от бордюра и го насочих към „Нана Чоук“ и „Колаба“.

— Саач аур химмат — провикна се Абдула, когато го подминах.

Махнах и кимнах, но не можах да извикам в отговор. Не знаех колко истина и смелост имаше в решението ми да се присъединя към тяхната мисия в Шри Ланка. Много, струваше ми се, докато се отдалечавах от тях, от всички тях, и се отдавах на топлата нощ, на бъркотията и паузите на уличното движение.

Кървавочервена Луна изгряваше над морето, когато излязох на пътя за квартала над залива, който стигаше до „Нариман пойнт“. Паркирах до сергия за разхладителни напитки, заключих мотора и хвърлих ключовете на продавача — приятел от бордея. Следван от Луната, тръгнах сам по плочника край очуканите лодки. Тази вечер в района на Сасун док имаше фестивал. Празненството бе изкарало повечето местни обитатели от колибите и заслоните по плажа. Пътеката, по която вървях, беше почти безлюдна.

И тогава я видях. Тя беше приседнала на ръба на стара рибарска лодка, закопана в пясъка. Само носът и няколко метра от дългия й планшир стърчаха над пясъчните вълни. Беше облечена с дълга туника над свободните панталони. Свила колене и подпряла брадичка на ръцете си, се взираше в тъмните води.

— Знаеш ли, ето затова те харесвам — казах аз и седнах до нея на парапета на затрупаната лодка.

— Здравей, Лин — усмихна ми се тя. Тъмнозелените й очи бяха тъмни като водата. — Радвам се да те видя. Мислех си, че няма да дойдеш.

— Съобщението ти звучеше доста… настоятелно. Почти не го разбрах. Чист късмет — засякох Дидие, пътуваше за летището и ми каза.

— Късметът е онова, което ти се случва, когато на съдбата й омръзне да чака — измърмори тя.

— Майната ти, Карла! — засмях се.

— Старите навици умират трудно — ухили се тя. — И още по-трудно лъжат.

Погледът й се плъзна по лицето ми, сякаш оглеждаше карта и търсеше някоя позната точка. Усмивката й бавно угасна.

— Дидие ще ми липсва.

— И на мен — измърморих и си помислих, че сигурно вече лети към Италия. — Но мисля, че няма да мине много време и ще се върне.

— Защо?

— Настаних Зодиакалните Джорджове в апартамента му да го пазят.

— Ооо! — намуси се тя и сви съвършените си устни в съвършена целувка.

— Да. Ако това не го върне бързо тук, значи нищо няма да го върне. Знаеш колко обича този апартамент.

Тя не отговори, но погледът й стана напрегнат и съсредоточен.

— Халед е тук, в Индия — заяви тя, като ме гледаше в очите.

— Къде?

— В Делхи… по-точно близо до Делхи.

— Кога?

— Сведенията дойдоха преди два дни. Проучих го. Мисля, че е той.

— Какви сведения?

— Джит има достъп до всички телеграфни служби. Една от тях е изпратила сведения за нов духовен водач на име Халед Ансари, който дошъл пеша чак от Афганистан и навсякъде, където отидел, привличал големи тълпи от следовници. Когато го прочетох, помолих Джит да го проучи. Неговите хора пратиха описание и то отговаря.

— Гледай ти… Слава Богу… Слава Богу…

— Да, може би. — Нещичко от едновремешната палавост и тайнственост припламна в очите й.

— Сигурна ли си, че е той?

— Достатъчно сигурна, че да отида там сама — отвърна тя и пак ме погледна.

— Знаеш ли къде е… искам да кажа, в момента?

— Не точно, но мисля, че знам къде отива.

— Къде?

— Във Варанаси. Учителят на Кадербай, Идрис, живее там. Вече е много стар, но още преподава.

— Учителят на Кадербай? — възкликнах, зашеметен от мисълта, че след стотиците часове, прекарани с Кадербай в слушане на философските му лекции, той никога не ми бе споменавал това име.

— Да. Срещала съм го веднъж, в самото начало, когато пристигнах в Индия с Кадер. Аз бях… не знам… ти сигурно би го нарекъл нервна криза. Имаше самолет за Сингапур. Изобщо не знам как съм се качила. И рухнах… просто сдадох. А Кадер летеше със същия самолет и прегърна раменете ми. И аз му разказах всичко… абсолютно… всичко. И след това изведнъж попадам в тая пещера с грамадната статуя на Буда и тоя учител на име Идрис — учителя на Кадер.

Тя се умълча, докато спомените не се оттеглиха в миналото, но после се изтръгна и се върна в настоящето.

— Мисля, че Халед ще отиде там — да види Идрис. Беше очарован от стария гуру. Пламенно жадуваше да го срещне. Не знам защо тогава така и не можа, но мисля, че сега е тръгнал нататък. Или може би вече е там. Непрекъснато ме разпитваше за него. Идрис бе научил Кадер на всичко, което знаеше за теорията на резолюцията, и…

— За какво?

— Теория на резолюцията. Така я наричаше Кадер, но каза, че Идрис я кръстил така. Това била житейската му философия, философията на Кадер — как Вселената непрестанно се движела към…

— Сложността — прекъснах я. — Знам. Много съм разговарял с него за това. Но никога не го е наричал Теория на резолюцията. Нито пък е споменавал Идрис.

— Странно, защото аз мисля, че той обичаше Идрис направо като баща. Веднъж го нарече учител на учителите. И знам, че искаше да се оттегли там, недалеч от Варанаси, с Идрис. Та, точно оттам смятам да започна издирването на Халед.

— Кога?

— Утре.

— Добре — отвърнах, без да я поглеждам в очите. — Това… това има ли нещо общо с… ами, с теб и Халед едно време?

— Лин, понякога си такъв кретен, знаеш ли?

Изгледах я остро, но не отговорих.

— Знаеш ли, че Ула е в града? — попита след малко.

— Не. Кога е пристигнала? Видя ли се с нея?

— Само това знам. Получих съобщение от нея. Била в „Президент“ и искала веднага да ме види.

— И отиде ли?

— Не исках — отвърна тя. — Ако ти беше получил съобщението й, щеше ли да отидеш?

— Сигурно — отвърнах, загледан в залива, където лунната светлина блестеше по вълните — полумесеци на нежно плискащото се море. — Но не заради нея. Заради Модена. Видях го преди време. Още е луд по нея.

— Тази вечер го видях — каза тя тихо.

— Тази вечер?

— Да, точно преди да дойда тук. С нея. Щях да откача. Отидох в хотела и се качих в стаята й. Там имаше още един тип на име Рамеш…

— Модена ми разказа. Приятели са.

— И значи, той отваря вратата, аз влизам и виждам Ула, седнала на леглото и облегната на стената. А Модена лежи на краката й, подпрял тила си на нея. Това лице…

— Знам. Адска гадост.

— Беше смахнато. Направо щях да откача от цялата сцена. Не знам точно защо. А пък Ула им каза, че наследила много пари от баща си — те са много богати, семейството на Ула. Градът в Германия, в който е родена тя, практически е тяхна собственост, но когато затънала с дрогата, те я отрязали. Години наред не получавала от тях никакви вести, докато баща й не умрял. И затова когато наследила парите, й хрумнало да се върне и да потърси Модена. Чувствала се виновна, каза тя, и не можела да се понася. И го намерила. Той я чакал. И когато отидох да я видя, те бяха заедно, като… като в някаква любовна история.

— Дяволите да ме вземат, бил е прав за нея! — казах тихо. — Той ми каза… че знаел, че тя ще се върне тук заради него, и тя се върна. Аз не го вярвах нито за миг. Мислех си, че той е полудял.

— Как само седяха заедно, той — на коленете й… Нали познаваш „Пиета“ на Микеланджело? Изглеждаха точно така. Беше толкова странно! Направо ме потресе. Някои неща са толкова странни, че те ядосват, знаеш ли?

— Какво искаше тя?

— За какво говориш?

— Защо те е извикала в хотела?

— Аха, разбирам — поусмихна се тя. — Ула винаги иска нещо.

Вдигнах вежда и се вторачих в нея, ала не казах нищо:

— Искаше да уредя паспорт за Модена. Той е тук от години. Пресрочил си е визата. И има някои проблеми с испанската полиция под собственото си име. За да се върне в Европа, има нужда от нов паспорт. Би могъл да мине за италианец. Или може би португалец.

— Остави това на мен — казах спокойно. Мислех, че най-сетне съм разбрал причината тя да ме помоли за среща. — Утре ще се заема. Знам как да се свържа с него за снимки и за всичко — въпреки че неговото лице няма как да го сбъркаш при митническа проверка. Ще го уредя.

— Благодаря. — Тя така пламенно ме погледна в очите, че сърцето ми заблъска в гърдите. „Винаги е глупашка грешка да оставаш насаме с някого, когото не е бивало да обичаш“ — беше казал веднъж Дидие.

— Какво правиш, Лин?

— Седя тук с теб.

— Не, питам те какво мислиш да правиш? В Бомбай ли смяташ да останеш?

— Защо?

— Щях да те питам… дали искаш да дойдеш с мен да намерим Халед.

Засмях се, но тя не се засмя с мен.

— Това е второто най-добро предложение, което получавам днес.

— Второто най-добро? — произнесе тя провлачено. — А какво е първото?

— Поканиха ме да отида на война в Шри Ланка.

Тя присви сърдито устни, но аз вдигнах ръце и заговорих бързо:

— Шегувам се, Карла, шегувам се. Не се връзвай. Тоест, вярно е за поканата да замина за Шри Ланка, но просто… знаеш как е.

Тя се успокои и отново се усмихна.

— Отвикнала съм. Много време мина, Лин.

— Е… сега защо ме каниш?

— Защо не?

— Това не става, Карла, и го знаеш.

— Добре — въздъхна тя, погледна ме, а после се обърна и се загледа във вятъра, който навяваше пясъка като вълни. — Сигурно съм се надявала да намеря нещо като… като онова, което имахме в Гоа.

— Ами… Джит! — попитах аз, пренебрегвайки предоставената ми от нея благоприятна възможност. — Той как приема твоето заминаване да търсиш Халед?

— Всеки от нас живее своя живот. Правим каквото искаме. Ходим, където искаме.

— Звучи ми… лежерно — отбелязах аз. Трудно ми беше да намеря дума, която не е лъжа, но няма да я обиди. — Дидие ми го описа доста по-сериозно, каза, че те е помолил да се ожениш за него.

— Помоли ме.

— И?

— Какво „и“?

— И ти… ще се ожениш ли за него?

— Да, мисля, че да.

— Защо?

— Защо не?

— Не започвай пак.

— Извинявай — въздъхна тя и се усмихна уморено. — Движа се в друга среда. Защо ще се оженя за Джит? Той е свестен, здрав и има пачки. И, хей, мисля, че ще харча парите му по-добре от него.

— Значи ми казваш, че за тази любов си готова да умреш.

Тя се засмя, после се обърна към мен и изведнъж стана отново сериозна. Очите й, избледнели на лунната светлина; очите й, зелени като водни лилии след дъжд; дългата й коса, черна като горски речни камъни, косата й, попила сякаш самата нощ, обгърната от пръстите ми; устните й, огрени от пламенно сияние, устни, меки като листенцата на камелия, стоплени от таен шепот. Красива. И аз я обичах. Все още я обичах толкова много, толкова силно, но в тази любов нямаше нито плам, нито сърце. Онази съкрушителна любов, онази безпомощна, мечтателна, възвишена любов си бе отишла. И изведнъж, в тези мигове на… студено възхищение, може би… аз разбрах, че някогашната й власт над мен също си е отишла. Нещо повече, тази власт се е преселила в мен и е станала моя. Аз държах всички карти. И тогава поисках да узная. Не ми стигаше просто да приема случилото се между нас. Исках да знам всичко.

— Защо не ми каза, Карла?

Тя се усмихна тъжно, изпъна крака и зарови босите си стъпала в пясъка. Вперила очи в малките каскади от мек пясък, които се преливаха върху тях, тя заговори с глух, равен тон, все едно диктуваше писмо — или може би си спомняше писмо, което някога ми бе написала и никога не бе ми го изпратила.

— Знаех какво ще ме попиташ и мисля, че затова толкова отлагах да се свържа с теб. Показвах на хората, че съм тук, разпитвах за теб, но до днес не предприех нищо, защото… знаех, че ще ме попиташ.

— Ако това ще те улесни — прекъснах я по-рязко, отколкото възнамерявах, — знам, че ти си запалила двореца на мадам Жу…

— Гани ли ти го каза?

— Гани? Не. Сам се досетих.

— Гани го направи за мен, той го уреди. Тогава беше последният ми разговор с него.

— Последният ми разговор с него беше около час, преди да умре.

— Той разказа ли ти нещо за нея? — попита тя, може би с надеждата, че има неща, които няма да се наложи да ми разказва.

— За мадам Жу? Не. Нищичко не каза.

— Той ми разказа… много неща — въздъхна тя. — Запълни няколко пропуска. Мисля, че точно Гани ме подтикна да мина границата. Той ми каза, че е възложила на Раджан да те следи и че е дръпнала конците на ченгетата да те арестуват само защото Раджан й съобщил, че си спал с мен. Винаги съм я мразила, но това реши всичко. Просто… беше прекалено. Тя нямаше да ми позволи да го имам това време с теб. Нямаше да ми позволи. Затова припомних някои дългове на Гани и той го уреди. Бунтът. Пожарът беше голям. И аз участвах в разпалването му.

Гласът й секна, тя гледаше стъпалата си в пясъка и стисна челюсти. Отразени светлини блестяха в очите й. За миг си представих как са пламтели от огъня тези очи, докато е наблюдавала горящия Дворец.

— Знам и за Щатите — обадих се след малко. — Знам какво се е случило там.

Тя бързо ме погледна и го прочете в очите ми.

— Лиса. — Не отговорих. А после мигновено, по женски се досети за онова, което нямаше как да знае, и се усмихна. — Това е хубаво — Лиса и ти. Ти и Лиса. Много хубаво.

Изражението ми не се промени и усмивката й угасна, когато отново се загледа в пясъка.

— Ти убивал ли си някого, Лин?

— Кога? — Не бях сигурен дали говори за Афганистан, или за по-малката война с Чуха и бандата му.

— Изобщо.

— Не.

— Радвам се — въздъхна тя отново. — Иска ми се…

Тя отново се умълча. Някъде далече зад пустия плаж чувахме звуците на фестивала — радостен гръмогласен смях, който надвикваше врявата на духовия оркестър. Много по-близо до нас музиката на океана струеше по мекия, податлив плаж и палмите над нас трептяха от прохладния ветрец.

— Когато отидох там… Когато влязох в къщата му, в стаята, където стоеше, той ми се усмихна. Всъщност… ми се зарадва. И за частица от секундата размислих и ми се стори, че… всичко е приключило. А после забелязах нещо, там, в средата на усмивката му… нещо мръсно, и… той каза… „Знаех си, че ще дойдеш за още някой ден“… или нещо подобно. И той… той, той започна да се оглежда, сякаш за да се увери, че никой няма да ни завари…

— Спокойно, Карла.

— Когато видя пистолета, стана по-лошо, защото започна… не да ме моли… а да се извинява… и беше съвсем ясно, съвсем ясно, че знае какво ми е сторил… Той знаеше… всичко и колко беше гадно. И това беше още по-лошо. Нямаше много кръв. Аз очаквах да има. Може би е текла по-късно. Останалото не го помня, свестих се чак в самолета, с ръката на Кадер около раменете ми.

Тя замълча. Наведох се да вдигна една конична раковина, чиито спирали се спускаха до остър, счупен връх. Стиснах я в ръка и тя убоде кожата ми, а после я хвърлих върху пясъчните вълни. Когато отново я погледнах, забелязах, че тя се е втренчила в мен и се мръщи.

— Какво искаш? — попита ме прямо.

— Искам да знам защо никога не ми каза за Кадербай.

— Откровено ли да ти го кажа?

— Разбира се.

— Не можех да ти се доверя — заяви тя, отново, без да ме гледа в очите. — Не точно — искам да кажа, че не знаех дали мога да ти имам доверие. Мисля… сега… знам, че от самото начало съм могла да ти се доверя.

— Така. — Зъбите ми се докосваха, устните ми не помръднаха.

— Опитах се да ти кажа. Опитах се да те накарам да останеш с мен в Гоа, знаеш.

— Това щеше да промени нещата — сопнах се, но после въздъхнах също като нея и смекчих тона. — Би могло да промени нещата, ако ми беше казала, че работиш за него… че си ме вербувала за него.

— Когато избягах… Когато заминах за Гоа, ми беше много тежко онова със Сапна… идеята беше моя. Това знаеше ли го?

— Не. Господи, Карла.

Очите й се присвиха, щом забеляза гневното разочарование по лицето ми.

— Не убийствата — обясни тя и доби шокиран вид, когато осъзна, че съм я разбрал погрешно и съм повярвал, че е способна да планира убийствата на Сапна. — Всичко това беше идея на Гани, негова разработка. Трябваше да прекарват разни неща през Бомбай и имаха нужда от помощта на хора, които не искаха да им я дадат. Идеята ми беше да създадем общ враг — Сапна — и да привлечем всички да ни помагат да го победим. Трябваше да се постигне с плакати и графити, и няколко безобидни номера с бомби, сякаш из града се вихри някакъв опасен, харизматичен водач. Но Гани реши, че не е достатъчно страшно. И затова започна с убийствата…

— А ти замина… за Гоа.

— Да. Знаеш ли къде за първи път чух за убийствата… как постъпва Гани с идеята ми? В онова село в небето… на обяда, на който ме заведе. Твоите приятели го обсъждаха. И тогава то страшно ме потресе. Отначало настоявах, опитвах се по някакъв начин да го спра, но беше безнадеждно. А после Кадер ми каза, че си в затвора, но трябвало да останеш там, докато мадам Жу не направи онова, което той искаше от нея. А после… ми възложи да обработя пакистанеца, младия генерал. Той беше мой познат и ме харесваше. И аз… го направих. Обработвах го, докато ти беше вътре, и Кадер получи, каквото искаше. А после просто… се отказах. Беше ми писнало.

— Но се върна при него.

— Опитах се да те накарам да останеш с мен.

— Защо?

— Как така защо?

Тя се навъси, явно подразнена от въпроса.

— Защо искаше да остана с теб?

— Не е ли очевидно?

— Не. Съжалявам. Не е. Обичаше ли ме, Карла? Не питам дали си ме обичала така, както аз те обичах. Питам те… обичаше ли ме изобщо? Обичала ли си ме изобщо, Карла?

— Харесвах те…

— Да.

— Не, вярно е. Харесвах те повече от всички, които познавах. За мен това е много, Лин.

Стиснах челюсти и извърнах глава. Тя изчака, а после заговори пак:

— Не можех да ти кажа за Кадер. Не можех. Щях да се почувствам така, все едно го предавам.

— Да предадеш мен е било друго нещо, предполагам…

— Майната му, Лин, не беше така. Ако беше останал с мен, и двамата щяхме да се махнем от онзи свят, но дори и тогава не можех да ти кажа. Карай да върви, няма значение. Ти не пожела да останеш и мислех, че никога повече няма да те видя. А после получих съобщение от Кадер, че си в заведението на Гупта и се самоубиваш с дрога и че има нужда от моята помощ да те измъкнем оттам. И така пак се забърках с всичко. Така се върнах при него.

— Просто не разбирам, Карла.

— Какво не разбираш?

— Колко време си работила за него и Гани преди тази история със Сапна?

— Около четири години.

— Значи сигурно си видяла още сума ти неща… Трябва поне да си чувала за тях, най-малкото. Ти си работила за Бомбайската мафия, мамка му, или за някой проклет неин клон. Работила си за един от най-големите гангстери в Бомбай, също като мен. Знаела си, че те убиват хора, преди Гани да откачи с тая банда на Сапна. Защо… след всичко това изведнъж се уплаши от историята със Сапна? Не разбирам.

Тя ме гледаше втренчено. Беше достатъчно умна и разбираше, че въпросите ми са ответен удар, но очите й ми казваха, че тя вижда и нещо повече. Въпреки че се мъчех да го скрия, знаех, че е уловила скептицизма в тона ми, преплетен с язвително, основателно неодобрение. Когато млъкнах, тя си пое дъх и като че се готвеше да заговори, но се отказа, сякаш премисляше отново какво да каже.

— Мислиш, че съм ги напуснала… — подзе най-сетне с малка бръчка на изненада на челото — и съм заминала за Гоа, защото съм искала да бъда… какво… опростена за стореното? Или за онова, в което съм участвала? Това ли е?

— Така ли беше?

— Не. Исках да бъда опростена и още го искам, но не заради това. Напуснах ги, защото убийствата на Сапна не предизвикваха у мен никакви чувства. Бях потресена… и… отначало направо откачих, че Гани толкова е изкривил идеята. И това не ми хареса. Смятах, че е тъпо. Смятах го за ненужно и че ще вкара всички ни в ненужни неприятности. Опитах да разубедя Кадербай. Опитах се да ги накарам да спрат. Но не чувствах нищо, дори и когато убиха Маджид. В известен смисъл той беше най-добрият от тях. Но когато умря, не почувствах нищо. И не се разчувствах, дори мъничко, когато Кадер ми каза, че трябва да те остави в затвора да те пребиват. Харесвах те повече, отколкото всеки друг, но нито ми стана тъжно, нито ми дожаля. Разбирах го — какво трябва да се случи и това, че се случва точно на теб, е просто лош късмет. Но не чувствах нищо. И тогава го проумях… Тогава разбрах, че трябва да се махна.

— Ами Гоа? Не можеш да ми кажеш, че и това е било нищо.

— Не. Когато ти дойде в Гоа и ме намери, както знаех, че ще се случи, беше… доста хубаво. Започнах да си мисля: „Ето това ми харесва… Това е, за което говорят…“ Но ти не пожела да останеш. Трябваше да се върнеш… при него… и аз знаех, че той те иска, може би дори има нужда от теб. А не можех да ти кажа какво знам за него, защото му бях задължена и не бях сигурна дали мога да ти се доверя. И те оставих да си тръгнеш. И когато замина, не почувствах нищо. Нищичко. Не исках да бъда опростена за делата ми. Исках да ми се прости… и все още го искам, и точно затова отивам при Халед и Идрис… че не съжалявам за нищо, което се случи, ни най-малко. Вътрешно съм студена, Лин. Харесвам хора, харесвам неща, но не обичам нито едно от тях, дори и себе си, не ме е грижа за нищо. И знаеш ли, странното е, че всъщност не ми се иска да ме е грижа.

И ето, аз вече знаех всичко — цялата истина и всички подробности, които имах нужда да знам от онзи ден в планината, сред смразяващия сняг, когато Кадер ми разказа за нея. Сигурно съм очаквал да се почувствам… удовлетворен, може би, и отмъстен, като я принудя да ми разкаже какво е сторила и защо го е сторила. Сигурно съм се надявал, че като просто изслушам разказа й, той ще ме освободи и ще ме утеши. Но не беше така. Чувствах се изпразнен, изпълваше ме празнотата, която е тъжна, но не и скръбна, жалееща, но — не сломена, и някак увредена, но това само я прави по-чиста и по-ясна. И тогава осъзнах каква е тя, тази празнота — тя си има име, дума, която използваме често, без да разбираме каква вселена от покой е побрана в нея. Тази дума е свобода.

— Доколкото това има значение — казах и посегнах да я погаля по бузата, — аз ти прощавам, Карла. Прощавам ти и те обичам, и винаги ще те обичам.

Устните ни се срещнаха като вълни, които се надигат и сливат стихиите на бурни морета. Сякаш пропадах — свободен, най-сетне откъснат от любовта, която се бе разтворила като лотос в мен. И заедно пропаднахме по цялата дължина на черната й коса до все още топлия пясък в корубата на потъналата лодка.

Щом устните ни се откъснаха, звездите се втурнаха през тази целувка и се изсипаха в морскозелените й очи. Извечен копнеж струеше от тях към моите. Извечна страст изтече от моите сиви очи в нейните. Цялата жажда, цялото плътско и измъчено от надежди копнение се преливаше от очи в очи — мигът на срещата ни, веселите остроумия в „При Леополд“, Стоящите Баба, Селото в небето, холерата, пълчищата плъхове, тайните, които тя ми шепнеше, преди да се унесе в тежък сън, пеещата лодка, която плаваше по водите на наводнението под „Портата“, бурята, когато се любихме за първи път, радостта и самотата в Гоа и нашата любов, хвърляща отразени сенки по стъклото в последната нощ преди войната.

И нямаше повече думи. Нямаше повече остроумия, докато я изпращах до паркиралото наблизо такси. Целунах я отново — дълга целувка за сбогом. Тя ми се усмихна. Това беше добра усмивка, красива усмивка, почти най-прекрасната нейна усмивка. Гледах как червените стопове на таксито се замъгляват и размиват, и най-сетне изчезват в далечния мрак.

Останал сам на странно притихналата улица, аз се запътих към бордея на Прабакер — винаги го наричах в мислите си бордея на Прабакер и все още го наричам — за да си прибера мотора. Сянката ми се въртеше под всяка улична лампа, влачеше се неохотно подире ми, а после се втурваше напред. Песните на океана заглъхнаха. Пътят пресичаше ширналия се бряг към големите улици с три платна на новия полуостров, отвоюван от морето, камък върху камък, споени с хоросан, край неспирно растящия островен град.

Празнични звуци заливаха пътя от всички околни улици. Фестивалът беше свършил и хората се завръщаха по домовете си. Дръзки момчета на колела се стрелкаха между минувачите с шеметна скорост, но без да закачат дори нечий ръкав. Невъзможно красиви момичета в яркоцветни нови сарита се промъкваха между погледите на младежите, напоили ризите и кожата си с аромата на сапун със сандалово дърво. Деца спяха на раменете на татковците си и отпуснатите им ръце и крака висяха надолу като простряно мокро пране. Някой запя любовна песен и десетина гласа започнаха да отпяват след всеки стих. Всички мъже и жени, които се прибираха в своята колиба в бордея или в хубавия си апартамент, се усмихваха, заслушани в романтичните глупави думи.

Тримата пеещи младежи до мен забелязаха усмивката ми и повдигнаха въпросително длани. Вдигнах ръце във въздуха и запях припева заедно с тях — за тяхно учудване, че го знам. После непознатите ръце ме обгърнаха и понесоха свързаните ни от песента души към несъкрушимите съборетини на бордея. „Всеки на този свят е бил индиец в поне един предишен живот“. И когато се сетих за нея, се засмях.

Не знаех какво ще правя. Първото беше ясно — имах дълг към якия афганец, Назир. Веднъж, когато му говорех за вината, която продължавах да изпитвам за смъртта на Кадер, той ми каза: „Добра пушка, добър кон, добър приятел, добра битка — ти сещаш се за по-добър начин Великия Хан, той да умре?“ И мъничка частица от това чувство я имаше и в мен. По някакъв начин беше справедливо — макар и да не можех да го обясня дори на себе си — и ми подобаваше да рискувам живота си в компанията на добри приятели на важна мисия.

А имаше и още толкова много, което трябваше да науча, толкова много, на което искаше да ме научи Кадербай. Знаех, че учителят му по физика, мъжът, за когото ми разказа в Афганистан, беше в Бомбай. А другият му учител, Идрис — във Варанаси. Ако успеех да се върна в Бомбай след мисията на Назир в Шри Ланка, имаше цял свят от знания, който чакаше да го открия и да му се насладя.

Междувременно в града мястото ми в Съвета на Санджай беше подсигурено. Там имаше работа и пари, и малко власт. За известно време братството щеше да ме опази от дългата ръка на австралийския закон. Имах приятели в Съвета и в „При Леополд“, и в бордея. И, да, може би имаше дори шанс за любов.

Подминах мотора и продължих пеша към бордея. Не знаех защо. Следвах инстинкт, а може би ме теглеше кръглата Луна. Тесните улички, тези лъкатушни алеи на борбата и мечтите ми бяха толкова познати и така уютни и сигурни, че се чудех как съм могъл да се страхувам някога. Скитах без цел и посока, вървях от усмивка към усмивка, когато мъжете, жените и децата, моите бивши пациенти и съседи поглеждаха и ме виждаха да минавам. Вървях през мъгли от аромати на гозби и сапуни за баня, на обор и керосинови лампи, на ливан и сандалово дърво, струящи от хиляди малки храмове в хиляди малки домове.

На ъгъла на една от пътеките се сблъсках с един мъж и щом вдигнахме лица, за да се извиним един на друг, в същия миг се познахме. Беше Мукеш, младият крадец, който ми помагаше в килиите в „Колаба“ и в затвора „Артър Роуд“, човекът, когото бях настоял да освободят, когато Викрам плати да ме пуснат.

— Линбаба! — извика той и ме награби за раменете. — Колко се радвам да те видя! Арей! Какво става?

— Просто наминах — засмях се и аз. — А ти какво правиш тук? Чудесно изглеждаш! Как си, по дяволите?

— Няма проблеми, баба! Билкул фит, хаин! Съвсем здрав съм!

— Ял ли си? Един чай ще пиеш ли?

— Не, благодаря, баба. Закъснявам за среща.

— Ачча? — измърморих. Така ли?

Той се наведе към мен и зашепна:

— Това е тайна, но на тебе знам, че мога да ти се доверя, Линбаба. Имаме среща с онези, дето са със Сапна, цар на крадците.

— Какво?

— Да — прошепна той. — Тия хора, те наистина го познават тоя Сапна. Говорят с него почти всеки ден.

— Не може да бъде — казах.

— О, да, Линбаба. Те са му приятели. А ние стягаме войска, войската на бедняците. Ще ги научим тия мюсюлмани кой е истинският шеф тук, в Махаращра! Тоя Сапна, той убил мафиотския бос Абдул Гани в собствения му дом и пръснал парчетата от тялото му из цялата къща! И мюсюлманите след това почват да се учат да се страхуват от нас. Трябва да вървя. Няма да мине много време и ще ни видиш, нали така? Довиждане, Линбаба!

И той хукна по пътеките. Обърнах се, продължих без усмивка и изведнъж ме обзе безпокойство и яд, и безнадеждност. И тогава, както винаги, градът, Бомбай, моят Мумбай, ме издигна на широкия си гръб, чиято вечност вдъхваше сили. Пред мен изникна тълпа вярващи, струпали се пред голямата нова колиба на Сините сестри. Мъже и жени стояха най-отзад, а други седяха или коленичеха в осветения от меко сияние полукръг пред прага. И там, на вратата, в ореола на лампите, обвити в струите на син дим от благовония, стояха самите сини сестри. Лъчезарни. Ведри. Създания, излъчващи такова сияйно състрадание, такъв върховен покой, че в моята сломена душа на изгнаник аз се заклех да ги обикна така, както ги обикваше всеки зърнал ги мъж и жена.

В този момент усетих как някой ме дърпа за ръкава, обърнах се и видях призрака на една гигантска усмивка и дребосък, прикрепен към нея. Призракът ме дърпаше, щастливо ухилен. Протегнах ръце и го притиснах в прегръдка, а после бързо се наведох и докоснах нозете му — традиционният поздрав за баща или майка. Беше Кишан, бащата на Прабакер. Каза, че дошли в града за празника с Рухмабай, майката на Прабакер, и вдовицата му Парвати.

— Шантарам! — смъмри ме той, когато му заговорих на хинди. — Да не би да си забравил своя прекрасен марати?

— Извинявай, татко! — засмях се аз и продължих на марати. — Толкова се радвам да те видя! Къде е Рухмабай?

— Ела! — той ме хвана за ръка, все едно бях дете, и ме поведе през бордея.

Стигнахме няколкото колиби, между които и моята, струпани около чайната на Кумар, близо до полумесеца на морския бряг. Джони Пурата беше там заедно с Джитендра, Касим Али Хюсеин и Мария, жената на Джозеф.

— Тъкмо говорехме за теб! — провикна се Джони, след като се ръкувахме и се поздравихме. — Тъкмо си говорехме, че колибата ти пак е празна, и си спомнихме пожара тогава, първия ти ден тук. Голям беше, на?

— Беше — промълвих. Сетих се за Раджу и за останалите, загинали в този пожар.

— Е, Шантарам — сгълча ме един глас зад гърба ми на марати, — вече си такъв големец, че не щеш да говориш с простата си селска майка ли?

Завъртях се и видях застаналата наблизо Рухмабай. Наведох се да докосна нозете й, но тя ме спря и допря длани за поздрав. Изглеждаше по-тъжна и по-стара с меката си нежна усмивка, а скръбта беше прошарила силно черната грива на косите й. Но косата израстваше. Дългата коса, която бях видял да пада като умираща сянка, израстваше отново и в гъстите бухнали коси имаше жива надежда.

После тя насочи погледа ми към застаналата до нея жена в бели вдовишки дрехи. Беше Парвати, а до нея стоеше дете. Син. Той се държеше за полите на сарито й. Поздравих я, а после се наведох към момчето, погледнах го в очите и така се смаях, че ченето ми увисна. Обърнах се към възрастните и всички те се усмихнаха и заклатиха глави в отговор, защото детето приличаше досущ на Прабакер. Не просто му приличаше — момчето беше точно копие на човека, когото всички ние обичахме повече от всеки друг, когото познавахме. И когато то ми се усмихна, усмивката, която видях на идеално кръглото му личице, беше неговата — широката усмивка на Прабакер, побираща целия свят.

— Баби диджийе? — попитах. Може ли да го прегърна?

Парвати кимна. Протегнах ръце към него и то дойде при мен без никакви възражения.

— Как се казва? — попитах аз, докато го дундурках на хълбока си и го гледах как се усмихва.

— Прабу — отвърна Парвати. — Нарекохме го Прабакер.

— О, Прабу! Дай целувка на чичо Шантарам! — нареди Рухмабай.

Момченцето ме целуна бързо по бузата, а после обви врата ми с малките си ръчички и ме стисна буйно и силно. Прегърнах го и аз и го притиснах до сърцето си.

— Знаеш ли, Шанту — Кишан поглади издутото си шкембе и се усмихна така, че изпълни света, — твоята къща е празна. Всички сме тук. Можеш да останеш с нас тази вечер. Можеш да спиш тук.

— Помисли си сериозно, Лин — усмихнато ме предупреди Джони Пурата. Пълната Луна се отразяваше в очите му и на нейната светлина яките му бели зъби приличаха на перли. — Ако останеш, ще се разчуе. Първо, тази вечер ще се празнува, а после, като се събудиш, пред колибата ти ще чака дълга-предълга опашка от пациенти, йаар.

Подадох момчето на Парвати, избърсах с длан лицето си и пригладих косата си. Гледах хората, заслушан в дишащата пулсираща, смееща се и боричкаща се музика на бордея навсякъде около мен, и си спомних един от любимите изрази на Кадербай. „Всеки удар на човешкото сърце е цяла вселена от възможности“ — често повтаряше той. Стори ми се, че най-сетне съм разбрал какво е искал да каже с това. Опитваше се да ми обясни, че всяка човешка воля притежава силата да преобрази съдбата си. Винаги съм си мислел, че съдбата е нещо неизменимо, отредено за всеки от нас още при раждането му, и вечно като пътя на звездите. Но внезапно осъзнах, че животът е много по-странен и много по-красив. Истината е, че в каквато и игра да попаднеш, какъвто и да е късметът ти, добър или лош, ти можеш напълно да промениш живота си с една-едничка мисъл, с една-едничка проява на обич.

— Ами, отвикнал съм да спя на земята — усмихнах се на Рухмабай.

— Можеш да спиш на мойто легло — предложи ми Кишан.

— О, не, недей! — протестирах.

— О, да, настоявам! — и той изкара походното си легло и го пренесе в колибата ми, а Джитендра и останалите се скупчиха около мен, притиснаха ме, накараха ме да се подчиня и виковете и смехът ни се понесоха към разтварящата времето морска всевечност.

Защото точно това правим. Правим крачка с единия крак, после с другия. Отново вдигаме очи към ръмженето и усмивката на света.

Мислим. Действаме. Чувстваме. Вливаме своя малък принос в талазите на доброто и злото, които ту заливат света, ту се оттеглят. Влачим сянката на кръста си с надеждата да преживеем още една нощ. Изтласкваме своите храбри души към обещанията на новия ден. С любов — страстното дирене на истина, по-различна от нашата. С копнеж — чистата и неизразима жажда за спасение. Докато съдбата чака, ние продължаваме да живеем. Бог да ни е на помощ. Да ни прости Господ. Живеем.

БЛАГОДАРНОСТИ

Написването на ШАНТАРАМ ми отне тринайсет дълги и мъчителни години. Първите две редакции на книгата — шест години труд и шестстотин страници — бяха унищожени в затвора. Ръцете ми, увредени от остатъчните последици на замръзването, пострадаха толкова тежко през годините, прекарани в наказателното отделение на затвора, че много оцелели страници от ръкописа, които все още пазя, са изцапани с кръвта ми. След освобождението си преживях тежки и безмилостни изпитания. Изпадах в отчаяние, че никога няма да завърша книгата — но никога напълно. И това, че все пак завърших този роман — написан с кръв, сълзи и възторг — който току-що прочетохте, е доказателство за помощта и подкрепата на страшно много хора. Поднасяйки им своята признателност, съм сигурен, че неволно ще пропусна някои имена в личния си почетен списък. Моля тези свои приятели и колеги за прошка. Искам да благодаря на моя мениджър Тами Майкълс, за когото истинската красота на изкуството е в неговия страстен възторг; Марго Розенблум; на Джо Регал, агента, който се занимаваше с проекта; на първия издател, с когото сключих договор в САЩ, Тим Бент; и на Джордж Уити от „Сейнт Мартине Прес“, чиято ерудиция, изтънченост и любов към света на словото са вдъхновение за човека на изкуството.

Благодаря на Джесика и Ник за това, че ги има, за тяхната милост и обич; на Ник, Мери, Парис и Блейз за чудния дар на тяхната вяра в мен; на моя най-добър приятел Шула, който винаги прочиташе пръв думите и изказваше обичта си към тях; и на моите майка и пастрок, чиято непоколебима морална, духовна и финансова поддръжка — по-голяма, отколкото заслужавам и мога да изплатя — ме крепеше и възвисяваше труда ми.

Като си припомням сега всички тези тринайсет години, искам да благодаря и на следните мои колеги и близки: Алън и Майра Алмейда, Триш Андерсън, Майк и Джени Арнълд, Дон Арнълд, Клорис и Крис Бат, Кристин Бойл, Кери Боксал, Бъкли Бълък, Ник и Хелън Бъроуз, Роджър Бушел, Грант Кери, Уилям Кери, Сара Каръл, Трейси Каръл, Алфедо Черда, Пол Чембърлейн, Нараян Чандрашекар, Джулия Ченълс, Глен и Бинди Чоус, Сю Коули, Силия Конър, Том Купър, Греъм Коркоран, Лори Косгроув, Питър Крейвън, Даниела Крипа, Малкълм Крук, Ли Чунсин, Алисън Дейвидсън, Марк Дейвис, Дани Дере, Дгеймс Дорабджи, Пол Дорнбух, Камерън Дрейк, Сузана Еспи, Питър Фърн, Линдси Форбс, Лиса Фридман, Кейт Галоуей, Кон Гантинас, Ричард Гелеманович, Клаудия Гленевинкел, Линет Гуд, Никълъс Гудуин, Шеридан Грийн, Дейвид Гринман, Ингрид Грабел, Луц Гросман, Анна Хампсън, Джъстин Хампсъп, Мередит Харш, Джейсън и Виктория Харткъп, Уенди Хетфийлд, Роби Хийзълууд, Марк Холдън, Крие, Лий и Йън Хънтър, Пиетро Йодиче — Полковника, Изуми, Башка Джейкъбс, Сю Джеймисън, Санди Джарет, Джени и Стюарт, Кейт Джоунс, Жули Журдану, Кацуя и Мишел, Юсуф Мохамед Хан, Даниъл Киайс, Джуди Киниъли, Вал Кео, Раниана Котари, Глен Кинг, Анди Къркланд, доктор Сю Найт, Клей Лафърти, доктор Джон Латанзио, Марк Лорънс, Кевин Лейтън, Мириам Лио, Пол Линакър, Греъм Лодж, Йън Ловел, Гюнтер Люк, доктор Мохамед ал Махди, Амад Малкун, Или Малкун, Големия Мик Манцарис, Пат Мартин, Ник и Кристин Мато, Максимилиан, Илейн Мей, Джон Макослан, Джим Макманъс, Джоун Макуин, Мартин и Клаудиа Мьорер, Марджъри Майкъл, Марк Мичъл, Уенди Джой Мориси, Мириъм, Джени Нагъл, Ким Албърт Нг, Блейз Орсман, Дона Палма, Кайли Париш, Линдън Паркър, Викрам Пател, Джан Пол, Сали Пакстън, Джойс Петри, Сюзън Рокиш, Макс Розенблум, Андрю Рул, Айша Роуи, Фабиан Саламон, Кристина Шелдорфер, Майкъл Старкман, Свен Шмидт, Дейвид и Миша Шипуърт, Кейти Симота, Джо Скипуит, Дейв Стивънс, Бари и Стивън Стокли, Ананд Субраманиам, Сю и Фил, Грегъри и Мери Шчепаниак, Роузи Тоуви, Лизет Туисълтън, Джилиан Ъптън, Розали Вакари, Чандракант Вишванат, Войд, Вернер и Линда Вебер, Черил Уайнстийн, Шели и Барбара Уайсбърг, Крис Уилсън, Камерън Уудхед, Джон Уулър и Лий Сяошин.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Първа част

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Втора част

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Трета част

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Четвърта част

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Трийсет и трета глава

Трийсет и четвърта глава

Трийсет и пета глава

Трийсет и шеста глава

Пета част

Трийсет и седма глава

Трийсет и осма глава

Трийсет и девета глава

Четирийсета глава

Четирийсет и първа глава

Четирийсет и втора глава

Благодарности

Заслуги