Метаданни
Данни
- Серия
- Приключенията на Незнайко (1)
- Включено в книгата
- Оригинално заглавие
- Приключения Незнайки и его друзей, 1954 (Пълни авторски права)
- Превод от руски
- Дона Минчева, 1956 (Пълни авторски права)
- Форма
- Роман
- Жанр
- Характеристика
- Оценка
- 5,5 (× 15 гласа)
- Вашата оценка:
Информация
- Сканиране, разпознаване и корекция
- filthy (2013 г.)
Издание:
Николай Николаевич Носов. Приключенията на Незнайко. Незнайко в Слънчевия град
Превод: Дона Минчева, Искра Панова
Художник: Алексей Лаптев
Редактор на издателството: Добринка Савова-Габровска
Художествен редактор: Венелин Вълканов
Технически редактор: Иван Андреев
Коректор: Христина Денкова
Издателство „Отечество“ — София, 1978 г.
История
- — Добавяне
Дванадесета глава
Новите познати
Когато Синеочка излезе, Незнайко полежа малко, после си спомни, че бе решил да види от какво е направена куклата и пак се приготви да стане, но в същия момент зад вратата отново се разнесоха стъпки и се зачу нечий шепот.
— Къде е?
— Там.
— Какво прави?
— Лежи в леглото.
— Мъртъв ли?
— Не, струва ми се, жив.
— Нека да го видя.
— Почакай.
Незнайко погледна към вратата и забеляза, че някой наднича през дупката на ключалката.
— Хайде дръпни се, ненаситнице! И аз искам да погледна — чу се отново шепот.
— Няма да се дръпна, щом ме наричаш ненаситница.
Зад вратата се чу шум.
— Не се блъскай, не се блъскай! — раздаде се сърдит шепот. — Ако ме блъснеш още веднъж, ще те дръпна за косата.
— А пък аз — за плитките и ще те ритна даже!
Незнайко поиска да види кой спори там. Той скочи от леглото и бързо разтвори вратата. Чу се глух удар и Незнайко видя пред себе си две момиченца. Те отскочиха настрани, хванали челата си с ръце, и уплашено гледаха Незнайко. На престилката на едното беше избродирано зелено зайче, а на другото — червена катеричка. И двете като по команда замигаха, заплакаха, след това се обърнаха назад и почнаха да се изкачват по тясната стълбичка отдясно на вратата.
— А-а-а! — плачеше силно момиченцето с късите плитчици, които стърчаха на тила му в различни посоки.
— У-у-у! — пригласяше му и другото, с голяма синя панделка на самия връх на главата.
Незнайко се почеса по тила и измърмори под носа си:
— Виж ти история! Май че здравата ги треснах с вратата.
От страх да не направи още нещо в чуждата къща Незнайко се мушна в леглото и реши да дремне, но след малко в коридора отново се зачуха стъпки. Вратата се отвори и в стаята надникна ново момиченце. То имаше къдрави коси, весели, игриви очи и дяволито личице с остро носленце.
— Момче! — извика то. — Побойник!
Незнайко подскочи от изненада в леглото. Вратата веднага се хлопна и се чуха бързо отдалечаващи се стъпки. Незнайко сви рамене и измърмори презрително:
— Фантазьорка!
Той отпусна глава на възглавницата и почна дори да задрямва, когато вратата отново се отвори и в стаята надникна същото момиченце с къдриците.
— Побойник! — извика то. — Ха-ха-ха!
Вратата моментално се затръшна. Незнайко скочи от леглото и изтича в коридора, но там нямаше вече никой.
— Добре! — измърмори Незнайко заканително.
Той взе от писмената маса една дървена линия и се притаи зад вратата. Не стана нужда да чака дълго. Скоро в коридора се зачуха стъпки! Незнайко вдигна по-високо линията. Вратата се отвори. В стаята влезе Синеочка и линията веднага я перна по челото.
— Ох!
Синеочка се хвана за челото.
— Но защо ме ударихте с линията? — извика тя. — Сега ще ми излезе синьо на челото.
— Чак синьо може и да не ви излезе — отговори Незнайко, като въртеше смутено линията в ръцете си.
— Не, ще ми излезе, ще ми излезе! Знаете ли каква съм нежна? И с тапа да ме ударите, веднага ще ми излезе буца.
— Може да се залепи мушамичка — сети се Незнайко. — Нали донесохте от аптеката мушамичка?
— Аз я донесох за вас.
— Ще стигне и за двама ни — отвърна Незнайко.
Той взе мушамичката и я разряза с ножица на четири части.
— Залепвайте я по-бързо — вълнуваше се Синеочка. — Ето тук, тук…
Тя подложи челото си и показа с пръст къде да се залепи мушамичката.
Незнайко залепи мушамичката, но видя, че е залепнала накриво, почна да я отлепва.
— По-внимателно! По-внимателно! — викаше Синеочка. — Цялото ми чело ще изплескате с тази противна мушама.
— Сега е добре — каза Незнайко, като залепи мушамичката.
Синеочка изтича към огледалото:
— Добре изглеждам, няма що! Само да не ме види някой с тази мушама на челото! Я ми покажете рамото си. Къде е натъртеното място?
Синеочка се залови да залепва мушамичка на рамото на Незнайко.
— Аз съвсем не исках да ударя вас — рече Незнайко.
— А кого?
Незнайко искаше да каже, че едно непознато момиченце го беше закачало, но сметна че това ще бъде доносничество.
— Никого — отговори той. — Аз исках просто да опитам може ли да чукна някого с тази линия.
— Вие, момчетата, си мислите само как да чукнете някого, а когато вас самите ви чукнат, не ви се харесва… Защо се усмихвате? Да не ви е смешно, че имам мушама на челото си?
Тя отново се приближи към огледалото.
— Наистина много смешно е с този четириъгълник на челото!
— А вие изрежете мушамата кръгла — посъветва я Незнайко.
Синеочка отлепи мушамичката, изряза я с ножиците във вид на кръгче и пак я залепи на челото си.
— Така по-добре ли ви се струва? — обърна се тя към Незнайко.
— Разбира се — потвърди Незнайко. — Според мене така дори ви прилича.
Синеочка присви очи и взе да се оглежда в огледалото.
— А сега дайте ми панталоните и ризата — помоли Незнайко.
— Идете се измийте, а после ще получите и дрехите си.
Синеочка заведе Незнайко в кухнята. Там на стената имаше умивалник. До него на един пирон висеше кърпа за лице, а на поличката имаше сапун и прах за зъби.
— Ето ви четка, ето ви прах за зъби. Ще си измиете зъбите — каза Синеочка, като подаваше на Незнайко четката за зъби.
— Не мога да понасям праха за зъби! — измърмори Незнайко.
— А защо?
— Не е вкусен!
— Че няма да го ядете, я!
— Все едно. Щипе на езика.
— Ще пощипе и ще престане.
Незнайко с нежелание се зае да мие зъбите си. След като прекара два пъти четката по зъбите си, той направи отчаяна гримаса и почна да плюе. После изплакна с вода устата си и почна да си сапунисва ръцете. След като си изми ръцете, сложи сапуна на поличката и почна да си мие лицето.
— И на лицето сложи сапун — каза Синеочка.
— Не искам! — отговори Незнайко. — Сапунът винаги влиза в очите.
— Не, моля ви се — строго каза Синеочка. — Иначе няма да получите дрехите си.
Нямаше какво да се прави, Незнайко насапуниса лицето си и бърже започна да измива сапуна с вода.
— Бр-р-р! — потръпваше той. — Каква студена вода.
Като наплиска криво-ляво лицето си, той протегна ръце напред и със затворени очи взе да опипва стената.
Синеочка го гледаше и едва сдържаше смеха си.
— Какво търсите?
— К-кърпата — отговори Незнайко, разтреперан от студ.
— Защо я търсите със затворени очи? Отворете си очите.
— Как да ги отворя, когато п-п-проклетият сапун и без това ми влиза в очите!
— Че да бяхте го измили хубавичко.
Синеочка откачи кърпата от стената и я подаде на Незнайко. Той я прекара по лицето си и чак тогава се реши да отвори очи.
— Е, сега станахте много по-чист и дори по-красив — каза Синеочка и като забеляза мръсните следи по кърпата, завърши: — Но следния път ще трябва да се измиете по-добре. Аз само първия път съм снизходителна.
Тя донесе дрехите на Незнайко и рече:
— Обличайте се и елате горе да пием чай. Вие сигурно сте изгладнял вече?
— Страшно съм изгладнял — призна си Незнайко. — Струва ми се, че бих изял цял слон!
— Ах, горкичкият! Хайде елате по-бърже, чакаме ви.