РОДЖЪР ЗЕЛАЗНИ

ГОЛИЯТ МАТАДОР

Част 4 от „Вариации на тема еднорог“

Превод от английски: Росица Панайотова, 1999

chitanka.info

Окей. Вече навързах два експеримента. Сега ще ви представя упражнението си а ла Хемингуей. Краткото есе след него ще подсили по определен начин друга област, в която неговият начин на мислене относно разказите е повлиял на моя начин на мислене относно разказите.

Бродейки насам-натам — всъщност чакайки, — в Кий Уест, се сетих за един разказ, който бях прочел в университета: „Убийците“ на Хемингуей. Видът на вечерята по никакъв начин не помогна усещането ми да се промени.

Всички столове на бара бяха заети, освен по един от всяка страна на жената, близо до центъра. — Заето? — попитах я аз.

— Не. — отвърна тя, така че аз седнах.

Носеше бежов шлифер, закриващ изцяло косите й шал в червено и синьо и големи тъмни очила. Денят беше облачен.

— Каква е супата? — попитах .

— От раци.

Поръчах си, а също и клубен сандвич.

Тя изпи няколко чаши кафе. Погледна часовника си. Обърна се към мен.

— На почивка? — попита.

— Нещо такова. — отвърнах.

— Наблизо?

— Не много далеч.

Тя се усмихна.

— Ще те откарам.

— Добре.

Платихме сметките си. Тя беше ниска. Сто петдесет и девет — сто и шестдесет. Всъщност не можах да видя кой знае колко, освен краката й и те бяха добри.

Излязохме навън и свихме вляво. Тя се отправи към малка бяла кола. Отново усещах мириса на морето.

Качихме се в колата и тя я подкара. Не ме попита къде съм отседнал. Отново погледна часовника си.

— чука ми се, — каза — Вълнува ли те?

Бе изминало доста време, откакто не бях стъпвал на този път. Кимнах, когато тя ме погледна.

— Да, — казах — изглеждаш ми добре.

Та покара известно време, след това зави по един път към плажа. Беше някакъв изолиран залив. Вълните бяха тъмни и високи с бели гребени.

Тя спря колата.

— Тук? — казах.

Тя разкопча шлифера си, свали синята пола без копчета. Под нея не носеше нищо. Метна я зад себе си и ме обкрачи.

— За останалото си ти. — каза.

Аз се усмихнах и посегнах към очилата й. Тя отблъсна ръката ми.

— От врата надолу, — каза — придържай се от врата надолу.

— Добре. Извинявай. — Казах и пъхнах ръка под блузата, опипвайки отзад и отстрани за закопчалки. — Бива те, наистина.

Не след дълго бях навън, нагоре и вътре. Тя свърши повечето работа, с почти никаква промяна на изражението, с изключение на края, когато започна да се усмихва и отметна главата си назад. В този момент по гърба ми пролази странна ледена тръпка, и аз отвърнах поглед от лицето й, и сведох очи надолу към останалата яздеща и шляпаща част.

Когато аз бях празен, а тя пълна, тя стана и закопча шлифера си, оставяйки полата на произвола на съдбата.

— Добре, каза, стискайки левия ми бицепс, — Бях се понапрегнала.

— И аз бях напрегнат, — казах, закопчавайки ципа и колана си, докато тя караше колата. — Имаш много хубаво тяло.

— Знам.

Тя излезе на пътя и пое назад.

— Къде си отседнал?

— Садърнмост Мотел.

— Окей.

Докато пътувахме, се чудех защо такова момиче си няма постоянен мъж. Помислих си, че отскоро е в града. Помислих си, че може би не иска постоянен мъж. Помислих си, че ще е хубаво да я видя отново. Жалко, че си тръгвах тази нощ.

Навлязохме в моята улица и видях пред моя мотел синя кола и седящ в нея човек, когото познавах. Сниших се на седалката.

— Подмини, — казах, — не спирай!

— Какво става?

— Открили са ме, — казах, — продължавай да караш.

— Единствения, когото виждам, е мъж в синьо Фюри. Той ли?

— Да. Не гледаше насам. Мисля, не ме видя.

— Гледа към мотела.

— Добре.

Тя сви зад ъгъла.

— Сега какво? — каза.

— Не знам.

Тя погледна часовника си.

— Трябва да се прибирам. — каза — Ще те взема с мен.

— Ще съм ти признателен.

Останах снишен, затова не разбрах накъде точно кара. Когато накрая спря и изключи двигателя, и аз се надигнах, видях, че сме на алеята пред малка селска къща.

— Хайде.

Излязох и я последвах в къщата. Влязохме в малък и семпло подреден хол с кухненски бокс в левия край. Тя отиде до една затворена врата в дъното.

— В барчето има уиски, — каза и посочи, — на кухненския барплот има вино, в хладилника бира и сода. Ако искаш, налей си нещо. Ще се върна след малко.

Тя отвори вратата. Видях, че това е баня.

Пристъпи вътре и затвори след себе си. След секунди чух шуртенето на вода.

Прекосих стаята и отворих барчето. Бях нервен. Щеше ми се да не бях отказвал цигарите. Затворих барчето. Силно питие би ме направило по-бавен, ако възникнат неприятности. Но все пак, предпочитах да сръбна. Отидох в кухнята и си намерих една бира. Направих няколко крачки с нея и накрая се настаних на зелено канапе, разположено до небрежно драпирана завеса. Водата течеше.

Замислих се какво да правя. Започна да вали слабо. Привърших бирата и взех втора. Погледнах през всички прозорци, дори и от тези на спалнята в дъното вляво, но не видях никого. След малко ми се прииска да използвам банята, но тя все още беше вътре. Почудих се какво прави толкова време.

Накрая, когато излезе, беше в синя хавлиена роба, с дължина до средата на прасеца. Косата й беше увита в бяла кърпа. Все още беше с тъмни очила.

Тя пусна радиото в кухнята, намери някаква музика, върне се с чаша вино и седна на дивана.

— Добре, — каза — какво искаш да правиш?

— Нощес си тръгвам. — казах.

— Кога?

— Към два.

— Как?

— Рибарска лодка. На юг.

— Дотогава можеш да останеш тук. Ще те закарам до пристанището.

— Не е толкова просто, — казах — Трябва да се върна в мотела.

— Кое е толкова важно?

— Едни документи. В голям плик от амбалажна хартия. На дъното на куфара ми.

— Може вече да са ги взели.

— Може.

— Много ли е важно?

— Да.

— Дай ми ключа от стаята. Ще ги взема вместо теб.

— Не те моля за това.

— Ще ги взема. Разполагай се тук. Дай ми ключа.

Извадих го от джоба си и й го подадох. Тя кимна и отиде до спалнята. Аз отидох в кухнята и сложих кафе на котлона. Малко по-късно тя се появи в черна пола, червена блуза и червен шал. Боти. Взе шлифера си и тръгна към вратата. Аз отидох до нея и я прегърнах, а тя се засмя, и излезе навън на дъжда. чух да се затръшва вратата на колата и звукът на двигателя. Не ми стана приятно, че тя отива, но документите ми трябваха.

Върнах се и влязох в банята. Множество бурканчета без етикети изпълваха полиците. Известен брой бяха отворени. Някой издаваха необичаен мирис, който не можах да определя, други едва доловимо миришеха на наркотици. Имаше също така Бунзенова горелка, щипци, епруветки и най-разнообразни стъкленици и флакони — всички те, измити съвсем неотдавна.

Не бях сигурен какво щях направя, ако някой я проследеше. чувствах се като гол матадор без шпага. Следяха ме от доста време и много пъти ми се разминаваше. Не носех пистолет. Напоследък ми се наложи да мина през прекалено много летищни проверки и не ми беше останало време да се сдобия на място с нов. Само да си намерех лодката, всичко щеше да е наред.

Отидох до кухнята, за да видя кафето. Беше готово. Налях си една чаша и седнах да го пия на масата. Заслушах се в дъжда.

Може би след около половин час чух шум на кола откъм алеята. Отидох до прозореца. Беше тя и изглежда бе сама в колата.

След като влезе, тя измъкна плика изпод шлифера си и ми го подаде. Върна ми и ключа.

— По-добре провери и виж дали е каквото трябва. — каза. Така сторих, и беше каквото трябва.

— Мислиш, че знаят стаята? — попита.

— Не знам. Не биха познали името. Той видя ли те да влизаш? Да излизаш?

— Сигурно.

— Мислиш ли, че може да са те проследили?

— Не видях никого след мен.

Обърнах се към прозореца и се вгледах за известно време. Нямаше нищо подозрително.

— Не знам как да ти се отблагодаря. — казах накрая.

— Отново съм напрегната.

Отидохме до спалнята и аз изразих признателността си много твърдо и много продължително. Пак работих с устни и ръце под разположението на шията, но всички имаме някакви задръжки, а тази страна със сигурност бе неопитомена и интригуваща. След това тя приготви агнешки хапки, а аз забърках салата. По-късно пихме кафе и пушихме някакви пурети от нейните. Беше се стъмнило и дъждът беше спрял.

Изведнъж тя остави пуретата си в пепелника и стана. Отивам за малко в банята. — каза.

Все още беше вътре и водата шуртеше, когато телефонът иззвъня. Не знаех как да постъпя. Можеше да е някой приятел, съпруг или някой, комуто гласът ми нямаше да се понрави.

— Ало? — чу се припукване от дълго разстояние и лоша връзка. — Ало? — повторих след няколко секунди.

— Ем…? Ем… там ли е…? — изрече мъжки глас, долитащ сякаш от раковина. — Кой… е…?

— Джес, — казах, — Смитсън. Наех за една седмица това място. На някаква жена е. Не й знам името.

— Кажете й…, че е звънил… Персей.

— Не знам дали ще я видя. Нещо да й предам ли?

— Просто… че ще… дойда.

чу се затваряне на слушалката и далечните отгласи изчезнаха.

Отидох до вратата на банята и почуках леко.

— Обадиха ти се по телефона. — казах.

Водата спря да шурти.

— Какво?

В този момент се позвъни на вратата. Втурнах се към кухненския прозорец и погледнах навън. Не виждах жива душа, но на улицата беше паркирана кола и тя беше синя.

Върнах се до вратата на банята.

— Те са тук. — казах.

— Иди в спалнята, — каза — Влез в дрешника. Не излизай, докато не ти кажа.

— Какво ще правиш?

Звънецът се обади отново.

— Действай!

Така и направих. Изглежда тя имаше нещо наум, за разлика от мен.

Сред одеждите в тъмнината, аз слушах. Нейния глас и един друг, рязък и мъжки. Говориха около половин минута. Съдех по звука, че той е влязъл вътре. Изведнъж чух писък — неговия — внезапно прекъснат след секунди, последван от трясък.

Вече бях вън от дрешника и се отправях към вратата на спалнята.

— Стой вътре. — изрече тя ледено. — Докато не ти кажа да излезеш.

Отдръпнах се, почти против на волята си. Тонът й бе прекалено императивен.

— Добре. — каза след малко, — Излез и ми донеси шлифера.

Върнах се при дрешника.

Когато влязох в хола, на пода пред нея лежеше неподвижна фигура, покрита със завесата. Самата тя нямаше върху себе си нищо, освен кърпата за глава и тъмните очила. Взе шлифера и го облече.

— Ти каза „те“. Колко са? — попита.

— Бяха двама. Мислех, че съм ги оставил в Атланта.

— Отвън има кола, нали?

— Да.

Другият дали е вътре или е излязъл да души наоколо?

— Вероятно души.

— Връщай си се в дрешника.

— чакай малко! Няма да позволя една жена…

— Действай!

Отново онова присвиване, когато ме погледна, и отново странната тръпка по гърба. Направих, каквото ми каза.

чух я да излиза. След около пет минути, напуснах дрешника и се върнах в предната стая. Повдигнах завесата, за да видя.

Пет минути още, може би, и тя се върна. Аз пушех една от пуретите й и в ръката ми имаше чаша с пиене.

— За мен вино. — каза.

— Другият…?

— … няма да те безпокои.

— Какво им направи?

— Не ме питай. Направих ти услуга, нали?

— Да.

— Донеси ми чаша вино.

Отидох и налях. Донесох й го.

— Ако ги занесем долу до пристана…, Твоят приятел нали не би имал нищо против да изхвърли в морето малко ненужен товар? — попита.

— Не.

Тя отпи голяма глътка.

— Сега ще свърша в банята, — каза — и след това ще ги занесем в колата. Може да се наложи да се помотаме, преди да успеем да ги разтоварим.

— Да.

По-късно, след като се бях отървал от синьото Фюри, ги отнесохме в колата й и тя подкара бавно към мястото, което й казах. Мина полунощ, преди да ни се отдаде възможност да ги разтоварим и разположим в лодката.

Тя беше застанала в сянката на един стълб и аз се обърнах към нея.

— Много си добра с мен.

Тя се усмихна.

— Заслужи си малките ми усилия, — каза — Ще ли ти се още веднъж?

— Тук ли?

Тя се изсмя и разтвори шлифера си. Не си беше дала труда да се облече.

— Къде другаде?

Щеше ми се. Докато я прегръщах, осъзнах, че не ми се иска всичко свърши по този начин.

— Можеш да дойдеш с мен, — казах, — ще ми бъде приятно. Ще ми бъде приятно да си край мен. — и я целунах с език и я притеглих към мен с почти цялата си сила. За момент ми се стори, че усещам влага по бузата й, докосваща се до моята. Тогава тя се извърна и ме отблъсна, разкъсвайки прегръдката ми с един единствен замах.

— Тръгвай, — каза, — Не си чак толкова добър. Намират ми се за вършене и по интересни дела.

Шалът й изглеждаше развят, макар че нямаше вятър. Тя бързо се обърна и се загледа към колата в обратната посока. Понечих да я последвам.

Гласът й отново се втвърди, по-твърд отколкото някога го бях чувал.

— Добре, — казах, — Довиждане и благодаря. — и трябваше да тръгвам.

Доста по-късно тази нощ Джо и аз избутахме през борда в течението Гълфстрийм двете варовикови статуи. Стоях облегнат на парапета много време и чак тогава се сетих, че съм забравил да й кажа, че идва Персей. След това слънцето изгря в гърба ми и превърна морето на запад в руно от злато.

Издание: ИК „Бард“

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Основен текст

Допълнителна информация

Заслуги