РОДЖЪР ЗЕЛАЗНИ

ПОСЛЕДНАТА ОТ ДИВИТЕ

Част 2 от „Вариации на тема еднорог“

Превод от английски: Росица Панайотова, 1999

chitanka.info

Преди доста време написах един разказ, публикуван от Фред Пол в „Галакси“ под името „Дяволска кола“. (Моето оригинално заглавие беше „Утрото на аления суингър“ C’est la guerre1 ). Изминаха петнадесет години и аз прочетох книгата на Рос Сантий Земя на Апахите. В нея имаше глава, описваща минаването на табун диви мустанги. Докато я четях, продължавах да си мисля за „Дяволската кола/Суингъра“. След това разбрах защо и всичко си дойде на мястото; Знаех, че по-ранният ми разказ има нужда от продължение — измислено, разбира се, след петнадесет години. Нарекох го „Последната от дивите“ и така сториха и Омни.

Въртейки се през съня на времето и праха, те пристигнаха под студеното като езеро, синьото като езеро, дълбокото като езеро небе, а слънцето блестеше като строшен запален отломък над западните планини, вятърът — камшик от танцуващи пясъчни дяволи, хладен тюркоазен западен вятър, завладяващ, мамещ, съблазняващ, галещ вятър. Караха с изтъркани гуми, полюшваха се на счупени амортисьори, смачкани купета, избелели бои, изпочупени прозорци, черни, сиви и бели ауспуси, бълващи дим след тях на север, откъдето бяха дошли този ден. Внушителна колона от автомобили, хвърлящи струи от огън над и пред себе си. И те пристигнаха, развалини в нестроен ред, изживели целия цикъл от младостта до старостта, от светкавица до тлеещ дим, игнорирани от изчезналите си стопани…

Мърдок лежеше по корем на билото на хълма и наблюдаваше с мощен полеви бинокъл напредващото хергеле. В коритото на пресъхналия ручей от дясната му страна, стоеше Ангела на Смъртта, като мираж в изгнание, проблясвайки на слънцето, вибрирайки, съпротивлявайки се на реалността — целият в млечнобяло и хром, с бронирани стъкла, оборудван с лазерно оръдие и две установки за бронебойни ракети.

Това бе земя на хълмове, дълги ридове и дълбоки каньоните се насочваха към каньоните. Много скоро щяха да бъдат поставени пред избор. Можеха да навлязат в този каньона или да продължат на изток към по-далечния. Можеха също така да се разделят и да поемат и по двата прохода. Резултатът щеше да бъде един и същ. По билата на останалите хълмове се бяха разположили и чакаха други въоръжени наблюдатели.

Докато чакаше да види избора им, Мърдок си припомняше последните петнадесет години, до онзи момент, когато Дяволската Кола бе унищожена в гробището за стари коли. Бе посветил последните двадесет и пет години от живота си в преследване на дивите. В това време се бе превърнал в световно изявен авторитет по хергелетата от коли техния бит, психология, начини на поддръжка и зареждане — научавайки почти всичко за маршрутите им, с изключение на точната природа на онзи първоначален поток, довел до мутиралата радиокомуникативна програма, разпространила се подобно вирус сред компютризираните автомобили в онази фатална година. Някои, но не всички, се бяха оказали податливи, и сходството с някаква болест бе затегнато като с гаечен ключ. Други преболедуваха и се възстановиха и бяха открити в гаражите си или паркирани пред къщите си на сутринта, с изтощени акумулатори, но с готовност да служат, и обзети от неохота да докладват за деянията си през изминалите дни. Защото дивите убиваха и извършваха набези, превръщаха сервизите в крепости, а магазините за коли във фортове. черният Кади дори разнасяше навсякъде със себе си останките на шофьора си, който бе станал неразделна част от него преди доста време.

Мърдок усещаше под себе си вибрациите. Той свали бинокъла, който вече не му бе необходим и се загледа в синия вятър. След малко чу и почувства шума, — над хиляда ревящи мотори, ръмжащи скоростни кутии, сблъсъци и хрущене на ламарини — последното диво хергеле устремно се спускаше към гибелта си. Бе копнял за този ден в продължение на четвърт век, от момента, в който смъртта на брат му го накара да тръгне по този път. Колко коли беше имал? Вече не помнеше. И сега…

Припомни си дните, когато проследяваше, дебнеше, наблюдаваше и записваше. Жизнено необходимите търпение и самоконтрол, волята да се възпре, когато незабавното унищожение на обекта на мъстта бе най-желаното нещо. Но имаше и полза от въздържането — наградата бе ден като този и това, че да види смъртта и на последната кола. Все пак, спомените оставяха странни дири в паметта му.

Докато наблюдаваше приближаването им, той се сети за борбите за надмощие, на които бе ставал свидетел, преследвайки хергелетата. Обикновено победената кола се оттегляше след като станеше ясно, че губи битката: със смачкан радиатор, разцепени капаци, строшени фарове, намачкано и сцепено купе. След което колата победителка тръгваше на почетна обиколка, описвайки широки кръгове с надут клаксон, демонстрирайки победата и превъзходството си. Победената, на която сервизът на хергелето отказваше ремонт, често се влачеше след стадото като изгнаник за известно време. Случваше се понякога да я приемат обратно, ако откриеше нещо, което да заслужава един набег. По често, обаче, оставаше да се скита из Равнините и повече никой не я виждаше. Веднъж беше проследил една, чудейки се дали не е намерила път към някое неизвестно автомобилно гробище. Поразен видя как тя изведнъж се озова на върха на едно високо скалисто плато, обърна се с лице към скалата надвиснала над дълбоката клисура, превключи скорости и се потегли напред, за да се хвърли в пропастта, където се разби, преобърна и избухна в пламъци.

Припомни си още един случай, когато победителят не пожела да се задоволи с нищо друго, освен с пълно превъзходство. Синият седан се беше приближил до бежовия, който бе паркирал заедно с още четири или пет спортни коли на на някаква могилка. Той се засили, свирна предизвикателно от няколкостотин метра, след което се обърна, направи полукръг и започна да се приближава. Бежовият също начена серия от подобни маневри, въртейки гуми и свирейки с клаксон, описвайки кръгове, докато отвръщаше на предизвикателството. Спортните коли побързаха да се изнесат встрани.

Двете коли продължиха да сближават, описвайки все по-тесни и по-тесни кръгове. Накрая бежовата атакува, удряйки лявата част на предната броня на синята, при което и двете поднесоха и се завъртяха, с форсиране на двигателите. След това пак се разделиха и доста бързо отново се сближиха с флангова маневра и отново разделяне, обръщане, отдръпване, сближаване.

Второто съприкосновение засегна левите стопове на синята кола и откачи задната й броня. Но тя се съвзе бързо, обърна и удари странично бежовата, нагъвайки вратите й. След което бързо отстъпи и отново нанесе удар преди другата да се е възстановила напълно. Бежовата се откопчи от хватката и бързо даде на заден ход. Тя знаеше всички номера, но другата продължаваше да налита, удряйки и оттегляйки се още по-бързо. Откъм бежовата кола долиташе оглушително тракане, но тя продължаваше да дебне в кръг. Слънчевите лъчи й придаваха бляскав вид на много старо злато в надигналия се прахоляк. Следващият удар попадна в дясната страна на синия автомобил. Тя изсвири с клаксон, последва го и започна нов заход.

Но синята кола, вече бе поела тази посока, а изпод задните й гуми хвърчаха дребни камъни и клаксонът виеше безспир. Тя подскочи и пак удари от същата страна бежовата. Докато се отдръпваше, бежовата побягна, а клаксонът й рязко замлъкна.

Синята кола се поколеба само секунда, след което се втурна след нея и блъсна задницата й. Бежовата се лашна, маслото й изтече, вратите хлопнаха с трясък. Но синята я последва и отново я блъсна. Тя се потегли, но синята кривна, направи лек завой и отново я удари от същата страна. Този път ударът остави бежовата на място и изпод капака на двигателя й се издигна пара: Сега, когато синята се оттегли за повторно нападение, вече не можеше да се оттегли. Синята се засили и отново се вряза в зле повредената лява страна. Силата на удара я хвърли над земята, и тя се килна по наклона, след което се стовари с грохот на дясната си страна. Преобърна се няколко пъти и накрая падна странично. След секунди резервоарът избухна.

Синята кола застана с предница към падината. Вдигна антената си, от която се разгънаха половин дузина въртящи се сензори, като същински тотемен стълб, проблясващ в запрашения въздух. След известно време спря сензорите и прибра обратно антената. След Издаде дълбок и пронизителен звук с клаксона и отиде да се присъедини към спортните коли.

Мърдок си припомняше. Сложи бинокъла в калъфа, докато хергелето приближаваше повратната точка. Вече различаваше без помощни средства отделни членове на общността. Тайфата изглеждаше жалка. Той ги гледаше и си припомняше добрите моменти през тези години. Навремето, когато разполагаха с по-широка мрежа за доставяне на резервни части, колите използваха външните си манипулатори, за да се преобразят в своего рода привлекателни и смъртоносни същества. Километър след километър, дивите се бяха превърнали във владетели на всичко, което някога се произвеждаше по нормален начин.

Всички ловци на коли, естествено, ходеха въоръжени. В по-ранните дни някои правеха опити. Доближаваха някое малко хергеле и отделяха най-добрите, а останалите унищожаваха. Разкачаха мозъчните кутии и караха партньорите си да ги връщат обратно. Но тези опити за рехабилитация се оказваха повече от неуспешни. Дори пълно изтриване, последвано от препрограмиране, не даваше на податливите индивиди имунитет срещу ремисията. Мърдок дори беше чувал за един, който се държал нормално почти цяла година, докато един ден насред улично задръстване отвлякъл шофьора си и поел пътя към хълмовете. Единствената алтернатива беше да се свали целия компютърен блок и да се замени с нов — което едва ли бе оправдано, при положение, че струваше повече всичко останало в колата.

Не, нямаше отговор на проблема в тази посока. Както и в никоя друга, различна от вече поетата от него: проследяване и ликвидиране, систематично унищожаване на хергелетата. С годините беше нараснало и уважението му спрямо коварството и дързостта на лидерите им. Броят на дивите се топеше, но жестокостта и лукавството им се бяха превърнали в легенда. Беше имал нощи, в които лягаше де спи и сънуваше, че е дива кола, въоръжена, движеща се с пълна скорост из Равнините, лидер на хергелето. След което имаше само една кола, червена кола.

Хергелето навлезе във завой. Мърдок видя, и го прониза внезапно съжаление, че се насочват към източния каньон. Той подръпна прошарената си брада и изпсува, след което посегна към бастуна си и стана. Вярно, все още разполагаше с достатъчно време, за да стигне до следващия каньон за убийството, но…

Не! Някои от тях се отцепваха и се отправяха насам!

По лицето му пропълзя усмивка, той се изправи и бързо закуцука надолу по хълма, където го чакаше Ангела на Смъртта. Докато се качваше в колата, чу експлодиращите мини. Моторът започна да мърка.

— В следващия каньон има още няколко, — дочу мекия, добре модулиран, мъжки глас на машината, — Наблюдавам всички банди.

— Знам, — отвърна, прибирайки бастуна си, — Дай да тръгваме натам. Някои ще успеят да преминат.

Коланите се затегнаха около него с прещракване и те потеглиха.

— чакай!

Бялата кола спря.

— Какво има?

— Тръгнал си на север.

— Така трябва, за да излезем оттам и да навлезем заедно с останалите в следващия каньон.

— На юг има няколко междинни каньона. Тръгни натам. Искам да се да пресрещна останалите вътре.

— Ще възникне известен риск.

Мърдок се засмя.

— Вече четвърт век живея като рискувам и чакам този ден. Когато започне краят, искам да съм пръв. Тръгвай на юг!

Колата зави и се отправи на юг.

Докато пътуваха по пясъчното дъно на пресъхналата река, Мърдок запита:

— чу ли нещо?

— Да, — чу се отговор, — Шумът от тези, които мините са взривили и воплите на другите, които са успели да преминат.

— Знаех си, че ще успеем! Колко ли са? Какво ли правят в момента?

— Продължават движението си на юг. Вероятно са няколко десетки. Може и повече. Трудно ми е да преценя, съдейки само по радиовръзката.

Мърдок се изсмя.

— Нямат път за отстъпление. Рано или късно ще трябва да се върнат обратно и ние ще ги чакаме.

— Не съм сигурен, че ще устоя на масирана атака, не и от толкова много на брой — въпреки че на повечето им липсва специално въоръжение.

— Знам какво правя. Подбрал съм мястото на битката.

Той се заслуша в приглушените гърмежи на далечните експлозии.

— Подготви оръжейните системи, — нареди му той — Сигурно някои са се разположили по страничните пътища, откъдето ще минем.

Две еднакви редици от жълти светлини примигнаха на арматурното табло и бяха заменена от двойна редица зелени. Почти веднага загаснаха и те и бяха последвани от две линии немигащи червени точки.

— Ракети готови. — чу се гласът на Ангела.

Мърдок се пресегна и завъртя един превключвател.

Светна още една светлина — оранжева и слабо пулсираща.

— Оръдие готово.

Мърдок завъртя друг, по-голям ключ, който се намираше до дръжката на пистолета под арматурното табло.

— Това засега ще го оставя на ръчно управление.

— Дали е умно?

Мърдок не отвърна. Загледа се за момент в червените и жълти линии от лявата си страна, върху които бавно се спускаше сенчеста завеса.

— Намали малко. Сега ще се покаже страничният път. Трябва да е ей там отляво.

Колата му намали ход.

— Струва ми се, че долавям нещо отпред.

— Не, следващия. Този е задънен. Веднага след това има още един. Той е свързващ.

Намалиха още скоростта и минавайки покрай входа на първото отклонение вляво. Той бе мрачен и правеше рязък завой.

— Разбрах къде е следващият разклон.

— Сега, много бавно. Унищожавай всичко, което се движи.

Мърдок се пресегна напред и хвана дръжката на пистолета.

Ангела намали, взе завоя и навлезе в тесен проход.

— Изгаси светлините. Никакви радиопредавания. Стой тихо и на тъмно.

Минаха по сенчестия път, а далечните експлозии се бяха превърнали в пулсации, които по-скоро се усещаха, отколкото се чуваха. От двете страни надвисваха отвесни скали. Пътят зави първо надясно, а след това наляво.

Още един десен завой и се разкри добра видимост и светлина.

— Спри на около три метра преди да се разшири, — изрече Мърдок и чак след няколко секунди осъзна, че е шептял.

Придвижиха се напред бавно и спряха пред уширението на пътя.

— Остави двигателя да работи.

— Да.

Мърдок се наведе и надникна в по-големия каньон, простиращ се начупен вдясно от тях. Във въздуха стоеше застинал прах — тъмен, проблясващ нагоре, докъдето стигаха слънчевите лъчи.

— Вече са минали оттук. — реагира той — и скоро трябва да разберат, че са се напъхали в капан, големичък наистина, но все пак капан. След това ще обърнат и ще се върнат, но ние ще ги чакаме и ще открием огън. — Мърдок погледна наляво, — Онова място там също е добро за момчетата, да легнат и да ги причакат. Ще трябва да се свържа с тях и да им кажа. Този път ми включи чисто нов скрамблер1 .

— Откъде знаеш, че ще се върнат? Може да се спотаят вътре и да изчакат ти да ги последваш.

— Не, — отвърна Мърдок — Прекалено добре ги познавам. Ще налетят.

— Сигурен ли си, че няма други странични пътища?

— Поне не такива, които да водят на запад. Може да има някои на изток, но ако поемат по тях, ще попаднат в другата клопка. Губят при всички положения.

— Какво ще стане, ако някои от останалите се спуснат насам?

— Колкото повече, толкова по-весело. Дай ми линия. Виж какво можеш да разбереш за бандата, докато разговарям.

Не след дълго той влезе във връзка с командира на източното крило на наказателния отряд и поиска в местата, които е посочил да бъдат разположени отреди от въоръжени и бронирани коли. Разбра, че те вече са на път към западния каньон, търсейки видените да навлизат там коли. Командирът им предаде съобщението на Мърдок и го уведоми, че ще са на път до няколко минути. Мърдок все още усещаше шоковите вълни от множеството експлозии в източния каньон.

— Добре. — каза и приключи радиопредаването.

— Стигнаха до края, — обяви Ангела малко след това, — и се въртят в кръг. чувам радиопредаванията им. Май започват да подозират, че няма изход.

Мърдок се усмихна. Гледаше наляво, където току-що се бе появила първата от колите-преследвачи. Той вдигна микрофона до устните си и започна да дава разпореждания.

Докато чакаше, осъзна, че нито за момент не е изпускал дръжката на пистолета. Измъкна ръката си, изтри длан в панталона и отново я хвана.

— Вече идват, — каза Ангела, — Завиха обратно и се идват насам.

Мърдок обърна глава надясно и зачака. Унищожението продължаваше вече месец и днес трябваше да се състои последният му етап. Изведнъж просто усети колко е уморен. Налегна го депресивно чувство. Вторачи се в малките червени светлини и в по-голямата оранжева.

— Всеки момент ще ги видиш.

— Можеш ли да ми кажеш колко са?

— Тридесет и две. Не, чакай… тридесет и една. Набират скорост. Разговорите им индикират, че предчувстват засада.

— Откъм източния каньон идват ли някакви?

— Да. Доста.

чу рева на двигателите им. Скрил се в началото на дефилето, той видя първия — тъмен седан, очукан и криволичещ, с откъсната броня и половин липсващ покрив — който навлезе в извивката на каньона. Той се въздържа от стрелба, виждайки го да се приближава, а скоро пристигнаха и останалите — раздрънкани, с пробити радиатори, криволичещи, покрити с драскотини и ръжда, със счупени прозорци, без брони и с лашкащи се врати. В гърдите му се надигна особено чувство, припомняйки си за далеч по-изкусителните екземпляри от хергелетата, преследвани от него през изминалите години.

Все още не стреляше, дори когато първият от редицата мина покрай него, и мислите му се върнаха към черната и бляскава Дяволска Кола и Джени, Алената Лейди, с която беше преследвал Дяволската.

Първият от бандата стигна до мястото, където чакаше засадата.

— Сега ли? — попита Ангела, в момента, когато отляво избухна първата ракета.

— Да.

Откриха огън и унищожението започна, колите се трошаха и се блъскаха една връз друга, каньонът изведнъж се озари от блясъка на експлозии, половин дузина, една дузина, две дузини.

Една след друга те биваха спирани и взривявани. Трима от стоящите в засада бяха пометени и унищожени при директен сблъсък. Мърдок изстреля всичките си ракетни заряди и прекара лазерния лъч върху скупчените останки. Последната руина избухна в пламъци и той знаеше, че никога няма да забрави как бяха осъществили последния си набег със изтъркани гуми, строшени ресори, разбити скоростни кутии, и омраза, въпреки, че трудно можеше да ги сравни с онези великите, които беше опознал.

Изведнъж извърна рязко лазера и стреля в към каньона обратната посока.

— Какво беше това? — попита Ангела.

Там отзад има още един. Не го ли долавяш?

В момента проверявам, но не регистрирам нищо.

— Тръгвай натам.

Те тръгнаха напред и завиха вдясно. В същия момент радиото изпращя.

— Мърдок, какво правиш? — Този въпрос дойде от един от тези, които стояха в засада.

— Струва ми се, че видях нещо. Отивам да проверя.

— Не мога да ти отпусна ескорт, докато не разчистим поне малко от тези бракми.

— Няма проблем.

— Колко ракети имаш?

Той хвърли един поглед към таблото, където единствената светлина беше оранжева и пулсираше равномерно.

— Достатъчно.

— Защо не изчакаш?

Мърдок се изсмя. — Смяташ ли наистина, че някоя от тези таратайки може да доближи създание като Ангела? Няма да се бавя.

Подкараха към завоя. Последните слънчеви лъчи облизваха най-високите точки на източното било.

Нищо.

— Усещаш ли нещо? — попита.

— Не. Искаш ли светлина?

— Не.

В отдалечаващата се източна част престрелката заглъхваше. Когато стигнаха до широкия тъмен участък отляво, Ангела забави ход.

— Това дефиле може би е проход. Ще влезем ли в него или продължаваме напред?

— Регистрираш ли нещо вътре?

— Не.

— Продължавай тогава.

Все още с ръка на дръжката, Мърдок бавно и докато се движеха внимателно местеше голямото оръдие, покривайки по-скоро точките, от които бе възможна съпротива, отколкото посоката точно пред себе си.

— Така не ми харесва, — заяви накрая, — Трябва ми светлина. Включи предните прожектори.

В същия момент ярка светлина озари пейзажа пред него: тъмни скали, оранжеви камънаци, грапави отвесни стени — почти като коралова бариера иззад талазите улягащ прах.

— Струва ми се, че някой е бил тук, и то доста по-скоро от онези, които изгорихме.

— Не се ли случва уморен човек да вижда неща, които не съществуват в действителност?

Мърдок въздъхна.

— Да, а аз съм изморен. Може и да е така. Завий все пак и зад следващото разклонение.

Продължиха и направиха завоя.

Мърдок изви рязко оръжието и натисна спусъка, взривявайки скалите и глинестата почва в началото на завоя.

— Ето го! — изкрещя, — Трябваше да си го усетил!

— Не. Нищо не усетих.

— Не е възможно да бъркам! Видях го! Провери си сензорите. Някой те е изключил.

— Съвсем не. Всички локационни системи регистрират изправност.

Мърдок заби юмрук в таблото.

— Карай. Там има нещо.

Земята пред тях беше изровена и имаше разхвърлени буци пръст. Следите от гуми бяха прекалено много, за да възникне ясна представа за ситуацията.

— Намали, — заповяда Мърдок преди да стигнат следващия завой, — чудя се дали някой от тях би могъл да притежава някакво оборудване или нещо друго, което да блокира сензорите ти. А може и наистина да виждам призраци? Не виждам по какъв начин…

— Отляво има овраг. И още един отдясно.

— По-бавно! Светни вътре с фаровете като минаваме.

Минаха покрай първия и Мърдок проследи посоката на движение с оръжието си. Дефилето извиваше, но преди това от двете му страни имаше два странични оврази.

— Може нещото да е там. — изрече замислено — Няма как да разберем, освен ако не влезем вътре. Дай да погледнем следващия.

Продължиха бавно напред. Фаровете се насочиха отново, оръжието също. Вторият дол се оказа прекалено тесен, за да приюти кола. Простираше се право назад без никакви разклонения и в него не се виждаше нищо необичайно.

Мърдок отново въздъхна.

— Не знам — изрече — но краят е ей там при следващия завой — там е гърлото на каньона и е голямо. Влизай право там. И бъди готов за светкавично действие.

Радиото изпука.

— Добре ли си? — чуе глас от отряда в засада.

— Проверявам, — каза — Дотук нищо. Ще поогледам още малко.

Мърдок прекъсна връзката.

— Но ти изобщо не им спомена…

— Знам. Подготви се за много бързо движение.

Навлязоха в каньона, прекарвайки снопа светлина на фаровете навсякъде. Мястото бе с овална форма, чийто по-голям диаметър бе, може би, около стотина метра. В центъра стърчаха няколко големи канари. В близост до периферията се забелязваха множество тъмни отвори. Стените завършваха с тежки сипеи.

— Тръгни надясно. Ще го обиколим. Трябва да се гледа при онези скали и в дупките.

Бяха изминали почти четвърт от обиколката, когато чу високия мелодичен звук на друг форсиран двигател. Мърдок извърна глава и погледна назад.

В каньона беше навлязъл нисък червен Суингър седан и в момента обръщаше в тяхната посока.

— Карай! — каза — Тя е въоръжена! Остави помежду ни скалите!

— Кой? Къде?

Мърдок превключи на ръчно управление, грабна волана и скочи върху газта. Ангела подскочи и направи остър завой. Изпод затъмнените фарове на другата кола проблясваха автоматични картечници петдесети калибър.

— Сега вече виждаш ли я? — попита, докато задното стъкло отразяваше проблясъците, а той долавяше приглушения тласък на удари, попадащи някъде в задницата на колата.

— Не изцяло. Има нещо като екран, но от тази база мога да оценя. Върни ми управлението.

— Не. С тая само на оценки няма да стане. — отвърна Мърдок, извършвайки рязка маневра, целяща да остави скалите между него и другия.

червената кола го последва бързо, макар че след като той направи маневрата вече не стреляше.

Радиото пропука. След което от него се разнесе глас, който си мислеше, че никога повече няма да чуе. — Сам, ти си, нали? чух, че си се върнал. И самият Главен Инженер на Ада не би ти направил по-хубава кола — здрава, умна и бърза. Гласът бе нисък, женски, убийствен. — Но и той не би могъл да предвиди тази неочаквана среща. Мога да му ликвидирам всички сензори без изобщо да разбере.

— Джени… — изрече и продължи да завива, натиснал педала на газта до ламарината.

— Не си мислил, че някога пак ще ме видиш, нали?

— Винаги съм се чудил дали някога ще те видя. От деня, в който изчезна. Но това беше много отдавна.

А ти през цялото това време ни преследваше. В онзи ден ти получи отмъщението си, но продължи — да унищожаваш.

— Отчитайки алтернативата, нямах друг избор.

Мърдок подмина отправната точка и начена втора обиколка, осъзнавайки, докато се отдалечаваше, че настройката й вече не би трябвало да е толкова добра, както на времето, когато я беше познавал. Освен ако…

Някъде пред него избухна експлозия. Дребни камънаци се посипаха отгоре му и той сви рязко, за да избегне образувалия се кратер.

— Останали са ти още от онези гранати, а? — каза — Но с тях май е трудничко да прецениш кога да ги метнеш.

Вече се намираха от обратната страна на скалите. Тя нямаше никаква видимост за директен обстрел с картечниците. Нито пък той с оръдието.

— Аз не бързам, Сам.

— Какво става? — чу въпроса на Ангела.

— То проговори! — извика тя — Най-после! Искаш ли да му кажеш, Сам? Или аз да го направя?

— Имах усещане, че се е върнала, — започна Мърдок, — и от много време предчувствах, че отново ще се срещнем. Джени беше първата кола-убиец, която конструирах, за да преследва дивите.

— И най-добрата. — допълни тя.

— Но тя самата подивя. — довърши той.

— Ами ти бе, Уити, не искаш ли да пробваш? Пусни малко въглероден окис във вентилацията. Ще има вид на жив достатъчно, за да те измъкне оттук. Ти ще отговаряш на всички обаждания. Ще им казваш, че си почива. Измъкни се по-късно и ела тук. Ще те чакам. Ще те светна на това-онова.

— Стига, Джени, — каза Мърдок продължавайки обиколката, — Ще попаднеш в обсега ми след минута. Нямаме много време за разговори.

— Наистина, нямаме и какво да говорим. — отвърна тя.

— я да видим. Ти ми беше най-добрата кола. Предай се. Изстреляй боеприпасите си. Хвърли гранатите. Върни се заедно с мен. Не искам да те унищожавам.

— Само една малка лоботомийка, а?

Избухна втора експлозия, този път зад него. Вече я настигаше.

— Това вирус ли е? — попита — Джени, ти си последната — последната от дивите. Няма какво да спечелиш.

— Нито да изгубя. — отговори тихо.

Следващата експлозия бе почти до него. Ангела подскочи, но не забави ход. Мърдок сграбчи волана с една ръка и се показа навън стиснал дръжката на установката.

— Тя престана да обърква сензорите ми. — обяви Ангела.

— Може да ти е изгорила цялата система. — отвърна Мърдок и насочи пистолета.

Ускори ход около скалите, заобикаляйки новопоявилите се кратери. Снопът светлина от фаровете подскачаше, плъзгаше се, обследваше високите набраздени стени на дефилето в бърза последователност, създавайки фантастични образи, скъсявайки бавно разстоянието между него и Джени. Поредната граната полетя към него. Най-сетне през вдигнатия прахоляк настъпи моментът за точен изстрел. Той натисна спусъка.

Лазерният лъч се разсея, уцели стените на каньона и предизвика леко скално срутване.

— Това беше предупреждение. — каза — Хвърли гранатите. Обезвреди картечниците. Върни се заедно с мен. Това е последния ти шанс.

— Само един от нас ще си отиде оттук, Сам. — отвърна тя.

Той помръдна пистолета и стреля отново, продължи да завива, но попадна в дупка и лъчът отскочи, изпарявайки един песъчлив склон.

— Много ценна вещ, — отбеляза Джени. — Жалко, че не си ми дал една и на мен.

— Появиха се по-късно.

— Какво нещастие, че не можеш да се довериш на возилото си, а трябва да разчиташ на собственото си шофьорско майсторство. Твоята кола нямаше да пропусне последния изстрел.

— Възможно е. — каза Мърдок, навлизайки в поредния завой.

Изведнъж между тях избухнаха още две гранати и камъни обсипаха Ангела. И двете десни стъкла се напукаха. Той се дръпна встрани, защото не виждаше нищо от заслепяването и от напуканата въздухоподобна материя.

Вече с двете ръце на волана, той опита да овладее колата, натискайки силно спирачки. Мина през завесата от прах и скални отломки, забави, зави и пред погледа му се появи Джени, устремила се пълна скорост към пътеката, извеждаща от каньона.

Настъпи отново газта и я последва. Тя премина прохода и изчезна преди да успее да вземе оръжието.

— Превключи на автоматично и ще можеш да стреляш. — каза Ангела.

— Не мога — отвърна Мърдок, подкарвайки с пълна газ през прохода. — По всяко време може пак да те обезвреди и тогава тежко и двамата.

— Това единствената причина ли е?

— Да. Не ми се рискува.

Когато навлезе в прохода, червената кола не се виждаше.

— Е? — каза, — Какво отчитат сензорите ти?

— Влязла е в пещерата отляво. Има топлинна диря.

Мърдок забави ход и се отправи в тази посока.

— Трябва да е там, където се е крила като дойдохме. — каза, — Може да е някаква клопка.

— Може би трябва да повикаш другите, да покрият изхода и да чакат.

— Не!

Мърдок изви волана и насочи фаровете към страничните разклонения на прохода. Не я виждаше, но разклонения имаше. Той навлезе бавно. Дясната му ръка отново бе на пистолета.

Мина покрай страничните пещери, всяка от които достатъчно голяма, за да влезе кола, но всичките бяха празни.

Пое по завой, извеждащ надясно. Преди да беше изминал разстояние колкото дължина на кола, откъм лявата му страна изригна картечен обстрел, който отново го накара да скочи върху спирачките и да насочи оръжието. Но преди да успее да се прицели, чу рев на двигател и червена светкавица пресече пътя му и изчезна в друга пещера. Отново настъпи газта и я последва.

Джени не се виждаше, но се чуваше някъде отпред. Пътят се разшири. Накрая се раздвояваше при едно масивно скално струпване, като единият ръкав продължаваше през него, а другият рязко свиваше наляво. Той намали, за да има време да прецени възможностите.

— Накъде отива топлинната следа?

— И на двете страни. Не проумявам.

В този момент червената кола изникна отляво, а оръдията й бълваха огън. Ангела се разтресе ударен. Мърдок натисна спусъка на лазера, но тя се плъзна покрай него, зави и ускори към десния път.

— Обиколила го е преди да пристигнем, за да обърка сензорите ти и за да ни забави.

— Успяла е, — добави, продължавайки напред, — Прекалено е умна, по дяволите.

— Все още може да се върне.

Мърдок не отговори.

Още два пъти Джени ги причака, изстрелвайки къси картечни откоси, и изплъзвайки се от изгарящия лъч, след което изчезваше. Докато се движеха, започна да се чува неравномерно чукане изпод предния капак, а на таблото светна индикатор за прегряване.

— Нищо сериозно, — заяви Ангела, — мога да го контролирам.

— Ако нещо се промени, кажи ми.

— Да.

Последваха топлинната следа и тръгнаха уверено наляво, спуснаха се бързо към разширяващия се пясъчен склон, минавайки покрай крепости, минарета и катедрали от камък, потъмнели или избледнели, набраздени и покрити с петънца от слюда, подобно първи капки дъжд от лятна буря. Стигнаха дъното, свърнаха встрани от пътя и спряха рязко.

Той бързо освети околността с фаровете, рисувайки гротескни сенки, мятащи се около тях в кръг като марионетки.

— Това е свлачище. Виж колко пясък се е свлякъл. Но Джени не я виждам.

Мърдок включи на скорост и возилото подскочи, но не помръдна.

— Дай ми управлението. — каза Ангела — имам програма за това.

Мърдок врътна превключвателя. Веднага последваха серия тласъци и това продължи цяла минута. След което алармата за прегряване отново замига.

— Дотук с програмата. Струва ми се, че ще трябва да изляза да те бутам. — каза Мърдок.

— Не. Повикай помощ. Стой на линия. Ако се върне, можем да я държим на прицел с оръдието.

— Мога да се прибера вътре много бързо. Трябва да се движим.

Докато посягаше към дръжката на вратата, чу изщракване.

— Освободи я, — каза — Само ще те изключа, ще изляза и ще те включа отвън. Губим време.

— Мисля, че правиш грешка.

— Тогава да побързаме и грешката ще бъде кратка.

— Добре. Остави вратата отворена. — Последва второ изщракване. — Ще усетя натиска, когато започнеш да буташ. Вероятно ще те засипя с доста пясък.

— Имам шал.

Мърдок излезе от колата и се подпря на задния й капак. Уви шала си около устата и носа. Положи ръце на багажника и започна да бута. Двигателят изрева и колелата превъртяха, докато той прилагаше цялата си тежест върху колата.

След това с периферното си зрение долови движение отдясно. Извърна съвсем леко глава и продължи да бута Ангела на Смъртта.

Там стоеше Джени. Беше се промъкнала бавно в сенките покрай издатината, беше обърнала и в момента стоеше срещу него с насочени оръдия. Сигурно беше заобиколила. Сега беше спряла.

Не виждаше смисъл да бяга. Можеше да открие огън срещу него в момента, в който пожелае.

Той се изправи, за да си почине за секунда и да събере мислите си. След това мина по-наляво, наведе се и започна да бута отново. Тя чакаше, незнайно по каква причина. Не можеше да прецени защо, но тръгна с лявото рамо напред. Помръдна първо лявата си ръка, а после и дясната. Изправи се, задвижи отново крака, борейки се с мощния импулс да погледне още веднъж в нейната посока. Левите стопове бяха близо. Може би имаше шанс. Две бързи крачки стигаха, за да застане мощното тяло на Ангела между тях. След това щеше да побегне и да се хвърли през глава. Но защо не стреляше?

Няма значение. Трябваше да опита. Отново се изправи. Мнимата почивка, която си даде, се оказа най-трудната част от целия етюд.

След това се наведе още веднъж, посегна като да постави отново ръцете си на колата, плъзна се покрай нея и се придвижи възможно най-бързо към отворената врата, през нея и вътре. През цялото време, докато отстъпваше не се случи нищо, но в момента, когато хлопна вратата, откъм терасата последваха изстрели. Ангела се разтресе, а след това започна да подскача.

— Там! — чу гласа на Ангела, докато оръдието мърдаше, бълвайки огън н и нагоре.

Лъчът подскачаше. Успя. Попадна в движение върху скалната повърхност.

Мърдок се извърна навреме, за да види как част от тази повърхност се свлича първо с леко свистене, а след това с грохот. Изстрелите престанаха преди стената да се сгромоляса върху червената кола.

По силен от грохота, от радиото се разнесе познат глас: — По дяволите, Сам! Трябваше да останеш в колата! — каза тя.

След това радиото замлъкна. Скалното свличане скриваше напълно очертанията й.

— Сигурно пак е блокирала сензорите ми и така се е промъкнала — говореше Ангела, — Имаш късмет, че я видя точно тогава.

— Да. — отвърна Мърдок

— Нека пробвам сега да измъкна и двама ни, — проговори малко по-късно Ангела, — Докато ти ме буташе, издълбах коловози

Опитите за измъкване продължиха методично. Мърдок за първи път тази вечер погледна нагоре към звездите — студени, бляскави и толкова далечни. Продължи да ги гледа, докато Ангела се измъкна от пясъка. Докато обръщаха, хвърли един небрежен поглед към каменната й гробница.

След като си се върнаха обратно и излязоха през прохода, радиото отново оживя: — Мърдок! Мърдок! Добре ли си? Опитвахме се да се свържем с теб и…

— Да. — каза уморено.

— чухме още експлозии. Ти ли беше?

— Да. Просто застрелях един призрак, — каза — Сега се връщам.

— Всичко свърши, — съобщи му другият, — Очистихме всички.

— Добре. — изрече и прекъсна предаването.

— Защо не му каза за червената кола? — попита Ангела.

— Млъквай и карай.

Гледаше изнизващите се покрай тях стени на каньона, в които се редуваха лъскави и потъмнели земни пластове. Беше нощ, студено небе, обширно небе, дълбоко небе и черният вятър духаше от север, завършващ, заключителен вятър. Гмурнаха се в него. Преминавайки съня на времето и праха, през развалините, отиваха там, където ги чакаха другите. Беше нощ и от север духаше черен вятър.

Издание: ИК „Бард“

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Основен текст

Допълнителна информация

Заслуги