ХАРУКИ МУРАКАМИ

СПУТНИК, МОЯ ЛЮБОВ

Превод от английски: Людмил Люцканов, 2005

chitanka.info

СПЪТНИК

На 4 октомври 1957 г. от космодрума „Байконур“ в република Казахстан Съветският съюз изстреля първия в света изкуствен спътник. Диаметърът на Спътник-1 бе 58 см, теглото му — 83,6 кг; той направи една обиколка около Земята за 96 минути и 12 секунди.

На 3 ноември същата година успешно бе изстрелян Спътник-2 с кучето Лайка на борда. Лайка стана първото живо същество, изпратено в космическото пространство, но тъй като този спътник не се върна обратно, Лайка бе пожертвана в интерес на биологическите изследвания в космоса.

Из „Пълна хроника на световната история“

1

През пролетта на двайсет и втората година от живота си Сумире се влюби за първи път. Една безумна любов, същинско торнадо, което профучава през равнините и помита всичко по пътя си, подмята във въздуха предмети, разкъсва ги на парчета, прави ги на пух и прах. Силата му не намалява нито за миг, докато трае яростният му пристъп към океана — пристъп, който опустошава Ангкор Ват, изпепелява някоя индийска джунгла, тигрите и всичко останало, превръща се в пясъчна буря в иранската пустиня и погребва цял чуждоземен укрепен град под грамади от пясък. Казано накратко, една величествена любов. Случи се човекът, в когото се влюби Сумире, да е със седемнайсет години по-възрастен от нея. И семеен. Налага се да добавя и това, че бе жена. Оттук започна всичко. И тук и свърши. Почти всичко.

По онова време Сумире — на японски „виолетка“ — с всички сили се стремеше да стане писателка. Каквито и възможности за избор да й предоставяше животът, тя искаше само едно — да бъде или писателка, или нищо. Решението й бе твърдо като многовековна скала. За никакъв компромис не можеше да става дума. Нищо не бе в състояние да помрачи вярата й в литературата.

След завършване на държавна гимназия в префектура Канагава, тя постъпи във Филологическия факултет на уютен частен университет в Токио. Но въпросното учебно заведение никак не й се хареса. Намираше го за напълно изостанало, потискащо, разочароващо и силно го ненавиждаше — а състудентите си (боя се, че и аз бях в това число) смяташе за отчайващо глупави, посредствени хора. Ето защо не е чудно, че го напусна съвсем внезапно, когато й оставаше само година до завършването. Бе стигнала до заключението, че пребиваването там си е чиста загуба на време. Струва ми се, че постъпи правилно, но — ако ми бъде позволено едно банално обобщение — нали и без това се случват доста безсмислени неща в този далеч от съвършенството свят? Махнете всичко безсмислено от несъвършения живот, и той ще изгуби дори своето несъвършенство.

Сумире беше непоправима романтичка, изцяло погълната от себе си — твърде наивна по отношение на световните дела, за да се движи в крак със света. Намереше ли сродна душа, можеше да приказва с часове, но ако събеседникът не й беше по вкуса — а това се отнасяше за повечето хора по света, — тя почти не обелваше дума. Пушеше като комин и когато пътуваше с метрото, винаги губеше билета си. Вглъбяваше се в себе си и понякога забравяше да се храни, бе кльощава като сирачетата от войната по старите италиански филми — кожа и кости, само очите й светят. Добре би било да ви покажа нейна снимка, но за съжаление нямам нито една. Никак не обичаше да се снима и не желаеше да остави на потомците портрет на художничката като млада. Ако имаше запазена фотография на Сумире, направена по онова време, тя несъмнено щеше да е ценен документ за това, колко особени наглед могат да бъдат някои хора.

Спомените ми за тези събития изплуват хаотично. Жената, в която се влюби Сумире, се казваше Миу. Поне така й викаха всички, на галено. Не знам истинското й име — факт, който по-късно ми причини главоболия, но нека не избързвам. По народност Миу беше корейка, но не знаела и дума корейски, докато не решила да усвои този език, когато била на около двайсет и пет години. Бе родена и израснала в Япония, бе учила във френска консерватория и освен японски говореше свободно френски и английски. Винаги бе изискано, безупречно облечена, носеше дребни, но скъпи украшения и караше дванайсетцилиндров тъмносин „Ягуар“.

Когато за първи път срещнала Миу, Сумире заговорила за романите на Джак Керуак. По онова време бе силно запалена по Керуак. Всеки месец сменяше своя литературен идол и точно тогава се случило той да е излезлият от мода Керуак. Все носеше някой оръфан екземпляр с подгънати краища от „По пътя“ или „Самотният странник“, пъхнат в джоба на палтото й, и го прелистваше винаги, щом намереше сгода. Попаднеше ли на изречения, които й харесваха, тя си ги отбелязваше с молив и ги запаметяваше, сякаш бяха будистки сутри. Любимите й редове бяха от един епизод в „Самотният странник“, в който героят бди да не стане горски пожар. Керуак прекарва три месеца сам в хижа на върха на висока планина, където работи като пожарникар.

Сумире особено много харесваше следния откъс:

Човек трябва поне веднъж в живота си да остане сам в някоя пустош, дори там да се побърква от скука. Така той ще почувства какво е да разчита единствено на себе си, ще разбере истинската си същност и ще се сдобие със сила, която дотогава не е познавал.

— Не ти ли иде просто да се влюбиш в това? — попита ме тя. — Всеки ден заставаш на върха на планината, завъртваш се на триста и шейсет градуса, и гледаш дали някъде не се вдига черен дим от пожар. И толкова. Привършил си работата си за деня. През останалото време можеш да четеш, да пишеш, да правиш каквото си поискаш. Нощем около хижата ти се навъртат рунтави мечки. Това се казва живот! В сравнение с него да учиш литература в университета е като да отхапиш горчивия край на краставица.

— Съгласен съм — отвърнах, — но все някой ден ще ти се наложи да слезеш от планината.

— Както обикновено, моите трезви, банални съждения не я вълнуваха особено.

Сумире искаше да прилича на герой от роман на Керуак — див, невъзмутим, безпътен. Мотаеше се, пъхнала ръце дълбоко в джобовете на палтото си, с несресана коса, и гледаше с блуждаещ поглед небето през очилата си с черни пластмасови рамки, като на Дизи Гилеспи, които тя носеше въпреки перфектното си зрение. Бе неизменно облечена с едно много широко палто от туийд, купено от магазин за дрехи втора употреба, и бе обута с чифт груби, тежки обувки. Сигурен съм, че ако можеше, би си пуснала брада и мустаци.

Сумире не беше кой знае каква красавица. Бузите й бяха изпити, устата й — малко широчка. Носът й бе дребничък и чип. Тя имаше изразителни черти и чудесно чувство за хумор, при все че почти никога не се смееше с глас. Беше нисичка на ръст и дори когато бе в добро настроение, приказваше така, сякаш бе готова да се хвърли в бой. Не помня някога да е използвала червило или молив за вежди и доста се съмнявам, че знаеше, че съществуват различни по размер сутиени. Но въпреки всичко това, нещо в нея бе много привлекателно. Не е лесно да се опише с думи, но когато човек я погледнеше в очите, винаги можеше да го зърне, отразено дълбоко в тях.

Защо да не го кажа направо — бях влюбен в Сумире. Любовта ме обзе още с първите думи, които си разменихме, и скоро разбрах, че няма връщане назад. Тя задълго бе единствената, за която можех да мисля. Помъчих се да й разкрия чувствата си, но не успях да намеря подходящите думи. И може би е добре, че стана така. Ако бях в състояние да й се обясня в любов, тя просто щеше да се изсмее.

Докато двамата бяхме приятели, аз ходех с още две или три момичета. Не че не мога да си спомня точната цифра. Две, три — зависи как брои човек. Като се прибавят и онези, с които преспах един-два пъти, списъкът ще стане малко по-дълъг. Когато се любех с тези момичета, мислех за Сумире. Или поне пазех образа й в някое кътче на ума си. Представях си, че тя е в прегръдките ми. Малко мерзко от моя страна, но просто не можех иначе.

Нека сега да се върна към първата среща на Сумире и Миу.

Миу била чувала и преди за Джак Керуак и имала смътен спомен, че той е някакъв писател. Но що за писател, не можела да си спомни.

— Керуак… Хм… Той не беше ли спътник?

Сумире не схванала какво има предвид. Ножът и вилицата застинали в ръцете й и се позамислила.

— Спътник ли? Имаш предвид първия изкуствен спътник, който бе изпратен от руснаците през петдесетте? Джак Керуак е американски белетрист. Струва ми се, че съвпадат по време, но…

— По онова време не са ли наричали така писателите като Керуак? — попитала Миу. Тя очертала с върха на палеца си едно кръгче върху масата, сякаш паметта й била някакъв причудлив съд, в който искала да намери опипом нужния й спомен.

— Спътник…?

— Нали имаше такова литературно направление? Както знаеш, писателите се подреждат в различни писателски школи. Например Шига Наоя е от школата Ширакаба[1].

Най-накрая на Сумире й просветнало.

— А, битник!

Миу леко докоснала ъгълчетата на устните си със салфетката.

— Битник, спътник… Не мога да ги запомня тия термини. Разните там реставрации Кемму[2] или Рапалските договори. Древна история.

За кратко се възцарило мълчание, извикващо представа за хода на времето.

— Рапалските договори ли? — попитала Сумире.

Миу се усмихнала. Тъжна, сърдечна усмивка, подобна на отдавна скътана скъпоценност, извадена от дъното на скрин. Очите й пленително се притворили. Тя протегнала ръка и с дългите си, тънки пръсти нежно разрошила и без това чорлавата коса на Сумире. Този жест бил толкова внезапен и все пак естествен, че Сумире неволно му се поддала и на свой ред се усмихнала.

От този ден насетне Сумире започнала да нарича Миу моят любим спътник. Обичала звученето на тези думи. Напомняли й за кучето Лайка, за изкуствения спътник, реещ се безшумно сред космическия мрак. От миниатюрния му илюминатор гледат черните, блестящи очи на Лайка. Какво ли вижда тя сред безкрайната вселенска самота?

Разговорът за спътника се провел на тържество по случай сватбата на братовчедка на Сумире, в луксозен хотел в Ака-сака. Сумире не била в особено приятелски отношения със своята братовчедка; всъщност изобщо не можела да я понася. Подобен род гощавки бяха истинско мъчение за нея, но от тази не успяла да се измъкне. Нейното място и това на Миу се оказали съседни на масата. Миу не се впуснала в подробности, но като че ли давала уроци по пиано, или нещо такова, на братовчедката на Сумире — помагала й да се подготви за приемните изпити в консерваторията. Познавали се отскоро, но Миу била поканена на сватбата и решила да отиде.

В мига, когато Миу докоснала косата й, Сумире се влюбила в нея. Сякаш, докато вървяла през обширно поле, била поразена от внезапна мълния. Преживяла нещо като божественото откровение за твореца. Ето защо в този момент за нея нямало никакво значение това, че се случило да се влюби в жена.

Не мисля, че Сумире изобщо бе имала нещо като интимен приятел. В гимназията дружала с няколко момчета, с които ходела на кино или да поплуват заедно. Не бих могъл да си представя някоя от тези връзки да е станала особено сериозна. Сумире бе твърде погълната от желанието си да стане писателка, та да се влюби истински в някого. Ако в последните класове на гимназията е правила секс или нещо подобно, сигурен съм, че е било не толкова от сексуално желание или любов, колкото от „литературно любопитство“.

— Знаеш ли, така и не мога да разбера какво нещо е сексуалното желание — рече ми тя веднъж със сериозно изражение. Това се случи малко преди да напусне института, струва ми се. Беше пресушила пет бананови дайкирита и бе доста наквасена. — Как изобщо настъпва то, на какво може да се оприличи? Ти как би го описал?

— Сексуалното желание не е нещо, което човек разбира с ума си — изложих поредното си съвсем уместно становище. — То просто съществува.

Тя ме гледа внимателно известно време, сякаш бях апарат, движен от неизвестен дотогава енергиен източник. След това загуби интерес, вторачи се в тавана и разговорът постепенно затихна. Явно бе решила, че няма никакъв смисъл да разговаря с мен на подобни теми.

Сумире бе от град Чигасаки. Родният й дом се намирал досами морския бряг и често се чувало сухото почукване на носените от вятъра песъчинки по прозорците. Баща й бил зъболекар и имал частен кабинет в Йокохама. Бил изключително красив, особено впечатление правел безукорно правилният му нос, благодарение на който приличал на Грегъри Пек в „Омагьосан“[3]. Според Сумире нито тя, нито брат й наследили красивия нос на баща им. Тя намираше за странно това, че гените, създали въпросния нос, просто изчезнали. Твърдеше, че ако действително са били погребани завинаги на дъното на генетичния басейн, значи светът се изражда. Толкова възхитителен бил този негов нос.

Бащата на Сумире бил почти митичен герой за жените в областта на Йокохама, нуждаещи се от зъболечение. В кабинета си винаги носел хирургическа шапка и широка маска, така че пациентите виждали само очите и ушите му. Но дори в този вид било очевидно, че е много привлекателен. Красивият му, мъжествен нос внушително се подавал изпод маската, събуждайки неприлични асоциации, и карал пациентките му да се изчервяват. Миг по-късно — без да ги е грижа дали здравната им осигуровката ще покрие разходите — те се влюбвали.

Майката на Сумире починала едва на трийсет от вроден порок на сърцето. Сумире още нямала навършени три години. За майка си имаше само един смътен спомен — за мириса на кожата й. От нея бяха останали само две-три фотографии — една от сватбата й и няколко моментални снимки със Сумире, направени веднага след раждането й. Сумире обичаше да вади стария си фотоалбум и да ги разглежда. Майката на Сумире като външност не била нищо особено, меко казано. Най-обикновена къса прическа, неугледно облекло, неприятна усмивка. Имаш чувството, че ако направи крачка назад, ще се слее със стената. Сумире се стараела да запечата в своята памет лика на майка си, защото тогава не било изключено двете да се срещнат насън, да се хванат за ръце, да си побъбрят до насита. Ала нищо не се получавало. Струвало й се, че уж е запомнила това лице, но споменът за него много скоро избледнявал — дотолкова, че ако срещнела майка си на улицата посред бял ден, щяла да я отмине, без да я познае.

Бащата на Сумире почти не говорел за покойната си съпруга. Не бил словоохотлив човек и се стремял да не се поддава на емоциите — сякаш те били нещо като устни инфекции, които искал да избегне. Сумире не помнеше някога да го е разпитвала за майка си. Само веднъж, когато била съвсем малка, неизвестно по какъв повод го попитала: „Що за човек беше майка ми?“ Съвсем ясно си спомняше този разговор.

Баща й извърнал поглед и се позамислил, после рекъл: „Тя имаше много добра памет. И красив почерк.“

Какъв странен начин да обрисуваш някого. Сумире очаквала с открито сърце да чуе топли думи, които да бъдат източник на утеха за душата й, да й служат като стълб и опора в несигурния и труден живот тук, на тази трета планета от слънчевата система. Чакала, затаила дъх, отгърнала първата снежнобяла страница на бележника си. Но уви, красивият й баща не съумял да изрече тези думи, думите, които й били най-потребни.

Той се оженил повторно, когато тя била шестгодишна, и след две години се родил малкият й брат. И мащехата й не блестяла с хубост. На това отгоре нямала особено силна памет и почеркът й не бил кой знае какво. Но като човек била добра и справедлива. Малката Сумире, нейната заварена дъщеря, извадила късмет. Не, късмет не е точната дума — все пак баща й бил този, който избрал тази жена за своя спътничка в живота. Той може да не бил идеалният баща, но при избора на съпруга знаел какво прави.

През дългото и трудно девичество на Сумире обичта на мащехата й към нея била безусловна. Дори когато Сумире заявила, че възнамерява да напусне института и да пише романи, нейната мащеха — макар и да имала собствено мнение по въпроса — уважила решението й. Тя винаги се радвала, че Сумире проявява толкова силна любов към четенето, и поощрявала литературните й занимания.

Мащехата успяла да придума баща й и двамата решили да издържат Сумире, докато навърши двайсет и осем години. Ако впоследствие не е способна да си изкарва прехраната с писане, да се оправя както може. Ако не била мащехата й да се застъпи за нея, било напълно възможно Сумире да се окаже захвърлена — без средства, без необходимите умения за оцеляване — в дивата пустош на грубата, лишена от чувство за хумор действителност. Но, разбира се, Земята не се върти около Слънцето просто за да могат хората на всяка цена да си прекарват добре живота на нея.

Сумире срещна своя „любим спътник“ две години и нещо, след като заряза следването.

По онова време живееше в едностаен апартамент в Кичиджоджи, с минимум мебели и максимум книги. Ставаше от сън по пладне и следобед се разхождаше в парка Инокашира с ентусиазма на поклонник, запътил се през горите към светите места. При хубаво време сядаше на някоя пейка, нагъваше сух хляб, пушеше цигара след цигара и четеше. Ако беше студено или валеше дъжд, влизаше в някое старинно кафене, където гърмеше класическа музика, свиваше се на протритото канапе, четеше и слушаше със сериозно изражение симфонии на Шуберт, кантати на Бах… Вечер изпиваше една бира и се гощаваше с готова храна, която купуваше от близкия супермаркет.

До единайсет часа седеше зад писалището си, на което винаги имаше термос с горещо кафе, голяма чаша (подарена й от мен за рождения й ден, с изрисуван Снафкин), пакет цигари „Марлборо“, стъклен пепелник. И примитивен компютър, разбира се, с по един знак на всеки клавиш.

Дълбока тишина. Умът й е бистър и ясен като нощното небе зиме. Голямата мечка и Полярната звезда са там горе, блещукащи светлинки. Сумире има толкова произведения за написване, толкова истории за разказване. Ако можеше само да открие правилния изход за тях, тези горещи мисли и идеи щяха да бликнат като лава, която да се втвърди в непрекъснат низ от художествени произведения, каквито светът никога не е виждал. Хората щяха да облещят очи от почуда при внезапния дебют на този многообещаващ млад писател с рядък талант. На вестникарските страници за културни събития щяха да се появят нейни снимки, на които тя е самоуверено усмихната, а редакторите щяха да изтъркат прага на дома й.

За съжаление не се случи нищо подобно. Сумире съчини началото на няколко произведения и края на други. Но никога не написа такова, което да има и начало, и край.

Не че изпадна в творческа криза, съвсем не. Тя пишеше непрекъснато — всичко, което й хрумнеше. Проблемът бе, че пишеше прекалено много. Човек би си помислил, че трябва само да отстрани всичко излишно и готово. Но при нея нещата не бяха толкова прости, тъй като никога не можеше да реши какво е необходимо да махне и какво да остави. Когато на следващия ден препрочиташе напечатаното вечерта, й се струваше, че или не може да се изхвърли нито дума, или всичко трябва да се унищожи. Понякога в пристъп на отчаяние накъсваше на парчета целия ръкопис и го предаваше на кофата за боклук. Ако бе зимна нощ и в стаята на Сумире гореше камина, със сигурност би станало по-топло и всичко това щеше да напомня Бохеми на Пучини, но в едностайното жилище на Сумире, разбира се, нямаше камина. Каква ти камина — там нямаше телефон, нито дори що-годе прилично огледало.

През почивните дни тя събираше на куп черновите си и се отбиваше в квартирата ми. Естествено, това бяха онези чернови, които имаха късмета да избегнат унищожението. Все пак те оформяха порядъчна купчина. Сумире показваше ръкописите си само на един-единствен човек в целия свят. На мен.

В института бях с два курса по-напред от нея и учебните ни програми бяха различни, така че нямаше голяма вероятност да се засечем. Запознахме се съвсем случайно. Беше през май, в първия понеделник след поредица от пролетни празници. Бях застанал на автобусната спирка пред главния вход на института и се бях зачел в роман на Пол Низан, на който се бях натъкнал в една антикварна книжарница. Някакво нисичко момиче близо до мен се повдигна на пръсти, погледна книгата и ме попита: „Защо пък тъкмо Низан?“ Въпросът бе зададен с твърде враждебен тон, сякаш тя търсеше повод за кавга. Стори ми се, че й се искаше да запрати нещо с ритник във въздуха, но поради липса на по-подходяща мишена, бе решила да атакува моя избор на четиво.

Сумире и аз много си приличахме. Ненаситно да четем книги за нас бе така естествено, както да дишаме. Винаги когато имахме свободно време, си намирахме някое тихо кътче и прелиствахме страница след страница, до безкрай. Японски и чуждестранни романи, новоизлезли произведения и класика, авангардни творби и бестселъри — имаше ли в книгата нещо, което даваше храна за ума, ние я прочитахме. Често киснехме по библиотеките, прекарвахме по цели дни в бродене по антикварните книжарници в Канда или в „Мека“ в Токио. Никога не съм срещал друг човек, който като нея да чете така жадно и задълбочено най-различни книги, и съм убеден, че бе останала със същото впечатление от мен.

Завърших института приблизително по времето, когато Сумире го напусна, но и след това тя се отбиваше в квартирата ми два-три пъти месечно. От време на време ходех в нейния апартамент, но там бе тясно за двама и повечето пъти тя идваше при мен. Разговаряхме за романите, които бяхме прочели, разменяхме си книги. Често се случваше да приготвям вечеря за двама ни. Нямах нищо против готвенето, а пък и Сумире по-скоро би умряла от глад, отколкото да си сготви нещо. За да ми се отблагодари, тя ми правеше подаръци, донасяше най-различни неща от фирмите, където работеше на непълен работен ден. Веднъж от склад на фармацевтична компания домъкна шест пакетчета презервативи, по дванайсет във всяко. Навярно те все още се търкалят на дъното на някое чекмедже.

Романите — по-точно фрагментите от романи, — които написа Сумире, не бяха чак толкова слаби, колкото й се струваше. Вярно, че понякога стилът й наподобяваше одеяло от кръпки, съшито в абсолютна тишина от група опърничави стрини, всяка със свой вкус и свои болежки. Като към това се добавят и особеностите на нейната маниакалнодепресивна личност, нещата понякога ставаха неуправляеми. Отгоре на всичко Сумире полагаше отчаяни усилия да съчини мащабен реалистичен роман в духа на грандиозните творения на деветнайсети век, натъпкан до краен предел с всевъзможни феномени на душата и на ориста човешка.

Текстовете на Сумире не бяха лишени от недостатъци, но в тях се усещаше удивителна свежест, чувстваше се старанието й правдиво и искрено да пише за онова, което бе важно за нея. При това не се опитваше да имитира нечий стил, нито пък ловко да вмъква някакви маниерни, дълбокомислени съждения. Това най-много ми харесваше в съчинителството й. Нямаше да е правилно текстовете й да се лишават от силата на нейната непосредственост, само и само да придобият удачна, лесносмилаема форма. Не беше необходимо да се насилват нещата. Все пак животът бе пред нея и тя разполагаше с достатъчно време да поеме по които си иска пътища. Както се казва, добре вирее онова, което расте бавно.

— Главата ми е като някакъв абсурден хамбар, претъпкан с неща, за които искам да пиша — казваше тя. — Образи, сцени, откъслечни фрази… всички са ярки и живи в ума ми. Пиши! — викат ми те. Струва ми се, че е на път да се роди страхотен разказ, че пишейки, ще се пренеса на някакво съвсем ново място. Проблемът е, че щом се приземя до писалището и започна да пиша, разбирам, че нещо много съществено е изчезнало безвъзвратно. Очаквала съм да се получат кристали, но няма нищо подобно — само дребни речни камъчета. И не съм пренесена никъде.

Сумире се намръщи, взе от земята може би двеста и петдесетото си камъче и го хвърли в езерцето.

— Сигурно ми липсва нещо. Нещо много важно, което непременно трябва да притежаваш, за да станеш писател.

Надвисна мъртва тишина. Сумире като че искаше да чуе моето съвсем банално мнение.

След малко заговорих.

— Много, много отдавна в Китай имало градове с високи крепостни стени с огромни, величествени порти. Тези порти не били просто врати, през които хората влизат и излизат, те имали много по-важно значение. Съществувало поверие, че тези порти са обитавани от духа на града. Или поне, че би трябвало да са обитавани от него. По същия начин в средновековна Европа се смятало, че катедралата и централният площад са душата на града. Ето защо дори днес в Китай са запазени множество възхитителни порти. Знаеш ли как са ги строили китайците?

— Нямам представа — отвърна Сумире.

— Изкарвали каруците си и отивали по места, където някога са се водили сражения. Там събирали вече избелелите кости, заровени в пръстта или разпръснати наоколо. В Китай, с неговата богата история, на всяка крачка се натъкваш на такива места, някогашни бойни полета — така че не им се налагало да търсят костите далече. На входа на града издигали огромна порта и вграждали костите в нея. Вярвали, че по този начин отдават почит на загиналите воини и те ще продължат да защитават града. Има и още нещо. Когато портата била готова, китайците водели там няколко кучета, прерязвали им гърлата и напръсквали портата с кръвта им. Само чрез смесването на прясната кръв с изсъхналите кости древните души на загиналите щели да се съживят като с магия. Поне такова било поверието.

Сумире мълчаливо чакаше да продължа.

— Когато пишеш книги, става почти същото. Събираш купища кости и издигаш чудесна постройка, но истински жива, дишаща книга така и не се получава. В известен смисъл историите нямат почти нищо общо с този свят. Истинската история се нуждае от магическо кръщение, за да се съединят отсамното и отвъдното.

— Искаш да кажеш, че трябва да изляза и сама да намеря своето куче?

Кимнах.

— И да пролея прясна кръв?

Сумире прехапа долната си устна и потъна в мисли. После хвърли още няколко нещастни камъчета в езерцето.

— Никак не ми се иска да убивам животни.

— Е, това е само една метафора — рекох. — Не се налага да убиваш…

Както обикновено, бяхме седнали един до друг в парка Инокашира, на любимата пейка на Сумире. Пред нас бе езерцето. Нямаше вятър. Окапалите листа бяха като залепени на водната повърхност. Някъде в далечината бе запален огън, защото миришеше на дим. Във въздуха се носеха аромати от края на есента. Далечните звуци се чуваха съвсем ясно.

— Според мен ти се нуждаеш от време, за да натрупаш опит — казах.

— Време, за да натрупам опит — унесено повтори Сумире и вдигна поглед към небето. — По отношение на времето нищо не може да се направи, то просто си тече. А за опита не ми говори. Не че се гордея с това, но аз не изпитвам никакво сексуално желание. А какъв опит може да има един писател, ако не чувства страст? Ще е като готвач, който няма апетит.

— Не знам къде може да се е дянало сексуалното ти желание — казах на шега. — Може би просто се е скрило някъде. Или е излязло да се поразходи и е забравило да се върне. Изобщо любовта е доста шантаво нещо. Може да дойде съвсем ненадейно и да те грабне. Или пък да се появи утре. Знае ли човек.

Сумире отвърна поглед от небето и го насочи към лицето ми.

— Като торнадо?

— Да, така е.

Тя се замисли.

— Някога виждал ли си истинско торнадо?

— Не — отвърнах. За щастие в префектура Токио не се срещат торнада.

И ето че след около половин година Сумире внезапно и абсурдно бе завладяна от една любов, подобна на торнадо, точно както бях предрекъл. Тя обикна жена със седемнайсет години по-възрастна от нея, нейния „любим спътник“.

Когато на сватбеното тържество Сумире и Миу се озовали на една маса, като повечето хора в такава ситуация те се представили една на друга. Сумире мразеше името си и по възможност се стараеше да го скрие. Но ако някой те пита как се казваш, не можеш да не му отвърнеш — от учтивост.

Според баща й името Сумире било избрано от покойната й майка. Тя много харесвала песента „Теменужка“ на Моцарт и отдавна била решила, че ако й се роди дъщеря, ще я нарече Сумире. На полѝцата с грамофонни плочи във всекидневната им имало плоча с песни на Моцарт, без съмнение тъкмо онази, която слушала майка й, и когато била малка, Сумире внимателно поставяла тежката дългосвиреща плоча върху диска на грамофона и слушала песента отново и отново. Изпълнявала я Елизабет Шварцкопф с Валтер Гийзекинг на пианото. Сумире не разбирала текста, но слушайки изящната мелодия, била сигурна, че в песента се възхвалява красотата на теменужките, нацъфтели по ливадите. Представяла си такава гледка и тя много й харесвала.

Ала когато била в прогимназията, попаднала в училищната библиотека на японски превод на песента и преживяла истински шок. В текста ставало дума за невинна теменужка, която си растяла на воля на ливадата, докато безгрижната дъщеря на някакъв овчар не я стъпкала с крак. Момичето дори не забелязало, че е смачкало цветето. Оказало се, че песента е по стихотворение на Гьоте, но Сумире не намерила в него никаква утеха или поука.

— Как е могла майка ми да ми даде името на такава ужасна песен? — рекла Сумире намръщена.

Миу оправила крайчетата на салфетката върху коленете си, усмихнала се неопределено и погледнала Сумире. Очите на Миу били удивително дълбоки, смесица от отсенки, но ясни и безоблачни.

— А мелодията на песента хубава ли е?

— Да, песента сама по себе си е прекрасна.

— Ако музиката е очарователна, мисля, че това е достатъчно. Все пак не всичко на този свят може да бъде красиво, нали така? Майка ти сигурно много е обичала тази песен, толкова много, че текстът не я е дразнел. Ако продължаваш да гримасничиш така, рано-рано ще се сдобиеш с бръчки.

Сумире престанала да се мръщи.

— Може би си права. Но аз се почувствах толкова разочарована. Та нали единственото нещо, което ми е оставила мама, е това име. Е, разбира се, и мен самата.

— Името Сумире е хубаво. На мен много ми харесва — казала Миу и леко наклонила глава, сякаш за да разгледа нещата от друг ъгъл. — Между впрочем, баща ти също ли е тук?

Сумире се огледала. Залата била доста голяма, но баща й бил висок и не било трудно да го открие. Той седял две маси по-нататък от тяхната, обърнат в профил, и разговарял с някакъв нисък, възрастен човек в полуофициален костюм. На лицето му греела усмивка — толкова чистосърдечна и топла, че можела да разтопи глетчер. Меката светлина на полилеите подчертавала красивия му нос, напомняйки за силует от епохата рококо, и дори Сумире, която била свикнала с неговия лик, се развълнувала от красотата му. Баща й напълно хармонично се вписвал в това официално тържество. Самото му присъствие придавало на атмосферата блясък и великолепие, подобно на букет свежи цветя в голяма ваза или на ослепителна смолисточерна лимузина.

Когато го видяла, Миу за миг онемяла. Сумире дочула дишането й, като шум от бархетна завеса, дръпната настрани в тиха утрин, за да проникне слънчевата светлина и да събуди някой много важен гост. „Може би трябваше да си нося театрален бинокъл“ — помислила си тя. Ала била свикнала да вижда какво драматично въздействие оказва на хората външността на баща й — особено на жените в средна възраст. Какво е хубостта? Каква е нейната стойност? — не преставала да се чуди тя. Но никой не можел да й даде смислен отговор на тези въпроси. Ясно било едно: в красотата има нещо въздействащо на хората.

— Какво е за теб да имаш такъв хубав баща? — поинтересувала се Миу. — Питам просто така, от чисто любопитство.

Сумире въздъхнала — за кой ли път й задавали този въпрос.

— Не бих казала, че това ми харесва особено. Всички си мислят едно и също: „Какъв красавец. Истинско чудо! А дъщеря му… ами тя не е нищо особено. Сигурно е някакъв атавизъм.“

Миу се обърнала към Сумире, издала леко напред брадичка и се загледала в лицето й, сякаш се любувала на красиво платно в картинна галерия.

— Нима винаги си смятала така? — попитала я. — Много грешиш. Ти си хубаво момиче. Поне колкото баща си. — После протегнала ръка и съвсем непринудено докоснала пръстите й. — Сама не знаеш колко си привлекателна.

Лицето на Сумире пламнало. Сърцето й силно затупкало. Сякаш влуден кон се понесъл в галоп по дървен мост.

После двете потънали в разговора си и почти не забелязвали какво става около тях. Сватбарите се веселели, държали речи (в това число и баща й), храната никак не била лоша. Нищичко от това обаче не се запечатало в паметта на Сумире. Какво яла — месо или риба? Показала ли добри маниери — използвала ли нож и вилица, или нагъвала с пръсти и облизвала чиниите? Нямаше никаква представа.

Двете разговаряли за музика. Голяма почитателка на класиката, Сумире от малка обичала да се рови в сбирката с грамофонни плочи на баща си. Оказало се, че двете с Миу имат сходни вкусове. И двете обичали музика за пиано и смятали, че Соната № 32 на Бетховен е абсолютният връх в музикалната история и че несравнимото й изпълнение от Вилхелм Бакхаус за компанията „Дека“ е наистина съвършено. Какво очарование, каква радост от живота струели от нея!

Ами монозаписите на Шопенови произведения в изпълнение на Владимир Хоровиц, особено скерцото… толкова са вълнуващи, нали? Прелюдиите на Дебюси, изпълнени от Фридрих Гулда, са възхитителни и наситени с хумор. Григ на Гийзекинг е очарователен отначало докрай. Прокофиев на Святослав Рихтер си струва да бъде слушан много внимателно — тук има овладяност на чувството, неговата интерпретация точно улавя промените в настроението. А от сонатите на Моцарт в изпълнение на Банда Ландовска струи толкова топлота и нежност, че е трудно да се разбере защо не са получили по-голямо признание.

— Ти с какво се занимаваш? — попитала Миу, когато разговорът им за музиката приключил.

— Напуснах института — обяснила Сумире, — работя тук-там, пиша романи.

— Какви по-точно? — попитала Миу.

— Сложно е за обяснение — отвърнала Сумире.

— А какви книги обичаш да четеш?

— Не е възможно да ги изброя всичките. Напоследък чета Джак Керуак.

Оттук тръгнал разговорът им за „спътника“.

Ако не се смятат някои леки четива за убиване на времето, Миу почти не била докосвала романи.

— Никога не мога да си избия от главата мисълта, че всичко в тези книги е скалъпено — обяснила тя, — затова не изпитвам никакво съпричастие към героите. Винаги е било така.

По тая причина четенето й се ограничавало до книги, представящи действителността такава, каквато е, най-вече книги, които й помагали в работата.

— Какво работиш? — попитала Сумире.

— Работата ми е свързана главно с други държави — отвърнала Миу. — Преди тринайсет години на мен се падна да поема управлението на търговската компания на баща ми. Готвех се за пианистка, но баща ми почина от рак, майка ми беше с разклатено здраве и освен това не говореше японски свободно. Брат ми бе още ученик в гимназията. Аз бях голямото дете в семейството, така че по неволя трябваше да стана управител на компанията. Животът на доста наши роднини зависеше от нея и не можех с лека ръка да я оставя да отиде по дяволите.

Тя направила кратка пауза и въздъхнала.

— Компанията на баща ми първоначално внасяше сухи храни и лековити билки от Корея, но понастоящем търгува с най-различни стоки. Дори с части за компютри. Официално аз се водя шеф на компанията, но съпругът ми и по-малкият ми брат са поели управлението и не ми се налага да ходя често до офиса. Сега имам свой бизнес.

— Какъв по-точно?

— Главно внос на вино. От време на време организирам концерти. Доста пътувам до Европа и обратно, тъй като този бизнес зависи изключително от личните контакти. Влагам много усилия и съумявам съвсем сама успешно да конкурирам някои от водещите фирми на пазара. Но поддържането на бизнеса на нужното ниво отнема доста време и енергия. Не може иначе, струва ми се… — Тя вдигнала поглед, сякаш си спомнила нещо. — Между другото, ти говориш ли английски?

— Не много гладко, но мисля, че се справям. Обичам да чета на английски.

— Как си с компютрите?

— Не особено добре, но използвам един примитивен компютър за текстообработка. Сигурна съм, че ако се заема сериозно, бих могла да се справя.

— Имаш ли шофьорска книжка?

Сумире поклатила глава. Когато била в първи курс в института, се опитала да вкара на заден ход в гаража волвото комби на баща си и счупила вратата на колата в един стълб. Оттогава почти не шофирала.

— Добре. А можеш ли да обясниш с около двеста думи каква е разликата между знак и символ?

Сумире вдигнала салфетката от коленете си, докоснала леко с нея устните си и пак я върнала на същото място. Какво ли замисляла тази жена?

— Между знак и символ?

— Въпросът ми няма никакво особено значение. Просто един пример.

Сумире отново поклатила шава.

— Нямам никаква представа.

Миу се усмихнала.

— Ако нямаш нищо против, бих искала да ми кажеш какво умееш да правиш. В какво си особено добра? Като изключим това, да четеш много романи и да слушаш музика.

Сумире поставила спокойно ножа и вилицата върху чинията си, вторачила се в пространството над масата и се замислила.

— Може би ще ми е по-лесно да изброя нещата, които не мога да върша. Не мога да готвя и да чистя. В стаята ми цари пълен хаос и непрекъснато губя разни вещи. Обичам музиката, но съм напълно лишена от слух, пея адски фалшиво. Непохватна съм, не мога да шия. Липсва ми чувство за ориентация и винаги бъркам ляво и дясно. Когато съм ядосана, често троша предмети — чинии, моливи, будилници. Не мога да се овладея, макар и впоследствие да съжалявам. Нямам никакви спестявания. Стеснителна съм с непознати — и аз не знам защо — и почти нямам приятели.

Сумире млъкнала за малко, колкото да си поеме дъх, и продължила:

— Обаче мога доста бързо да набирам текст, без да гледам буквите на клавиатурата. Не съм спортна натура, но освен от заушка, не съм боледувала сериозно през живота си. Никога не закъснявам за среща. Не съм придирчива към храната. Не гледам телевизия. Понякога проявявам глупаво самохвалство и почти никога не се оправдавам. Приблизително веднъж месечно раменете ми така се схващат, че не мога да спя, но през останалото време спя като пън. Мензисът ми преминава леко. Нямам нито един развален зъб. И съм „на ти“ с испанския.

Миу вдигнала очи.

— Говориш испански?

Когато била в гимназията, Сумире прекарала един месец в Мексико, на гости на свой чичо, който се занимавал там с търговия. Използвала максимално тази възможност да усвои езика. В института също учила испански.

Миу хванала с два пръста столчето на чашата си и леко я завъртяла, сякаш завивала винт на някаква машина.

— Съгласна ли си да поработиш в моята фирма? Как ти се струва това предложение?

— Да поработя ли? — Понеже не била съвсем сигурна какъв израз на лицето би бил най-подходящ в такава ситуация, Сумире останала с обичайното си намусено изражение. — Никога през живота си не съм имала истинска работа и дори не съм сигурна как трябва да отговоря, ако някой се обади по телефона. Гледам да не ползвам градския транспорт преди десет часа сутринта и, както навярно си забелязала вече, не умея да любезнича.

— Всичко това не е от значение за мен — само казала Миу. — Между впрочем, свободна ли си утре по обед?

Сумире машинално кимнала. Дори не й се наложило да се замисли. Та нали свободното време било основният й капитал.

— Хайде тогава да обядваме заедно. Ще запазя маса в някое тихо ресторантче наблизо — рекла Миу. Сервитьорът донесъл нова бутилка червено вино и Миу му поднесла чашата си да я напълни, после я разгледала внимателно на светлината, вдишала аромата на виното и бавно отпила първата глътка. В цялата тази поредица от движения имало нещо от естественото изящество на кратка каденца, доведена до съвършенство от даровит пианист след дългогодишно изпълнение.

— Като се видим, ще обсъдим подробностите. Днес ми се иска само да се забавлявам. Знаеш ли, това бордо никак не е лошо. Къде ли го правят?

Сумире престанала да се мръщи и без заобикалки попитала Миу:

— Но как така? Ние току-що се запознахме. Почти нищо не знаеш за мен.

— Да. Може би си права — съгласила се Миу.

— Тогава как изведнъж реши, че мога да ти бъда полезна?

Миу завъртяла с кръгообразни движения виното в чашата си.

— Аз винаги преценявам хората по лицата им — отвърнала тя. — Казано накратко, твоето лице ми харесва. Харесвам начина, по който се променя изражението ти.

Сумире внезапно почувствала, че не й достига въздух. Зърната на гърдите й се втвърдили под роклята. Тя машинално протегнала ръка към чаша с вода и я изпила на един дъх. Някакъв сервитьор с лице на хищна птица начаса се появил зад гърба й и отново я напълнил, като добавил и бучки лед. На Сумире с нейния объркан разсъдък потракването на ледените кубчетата звучало досущ като стонове на разбойник, затворен в пещера.

Сигурно съм се влюбила в тази жена, осъзнала тя и се сепнала. Няма никакво съмнение. Ледът е студен, розите са червени. Влюбена съм. И любовта ме отнася нанякъде. Безсилна съм да се измъкна от този мощен поток. Няма никакъв шанс. Напълно е възможно да ме завлече на особено, непознато място. Но то може и да е много опасно, може там да се е притаило нещо, което да ме нарани дълбоко, смъртоносно. Възможно е накрая да изгубя всичко. Но връщане назад няма. Мога само да се оставя на този поток. Дори това да означава да изгоря в него, да бъда погубена завинаги.

Сега, след случилото се, разбирам, че нейното предчувствие се е сбъднало сто и двайсет процента.

[1] Ширакаба („бяла бреза“) — течение в японската литература (1910—1923), към което се отнасят писатели-неохуманисти като Аришима Такео, Шига Наоя, Мушанокоджи Санеацу. — Б.пр. ↑

[2] Реставрация Кемму (1334) — възстановяване на императорската власт в Япония след периода на управление на военните феодали. — Б.пр. ↑

[3] Филм на А. Хичкок. — Б.пр. ↑

2

Бяха минали около две седмици от сватбата, когато една съботна нощ, малко преди разсъмване, Сумире ми се обади по телефона. Аз, разбира се, спях като труп. Предната седмица бях натоварен със задължението да организирам едно събрание и докато подготвя всички необходими (чети безсмислени) бумаги, можех да отделя само няколко часа за сън. Чаках с нетърпение почивните дни, за да се наспя до насита. И тъкмо тогава, още по тъмно, телефонът иззвъня.

— Спеше ли? — попита Сумире.

— Ъхъ — простенах и машинално погледнах будилника до леглото. Той имаше големи светещи стрелки, но не успях да разбера колко е часът. Образът, проектиран върху ретината ми, и онзи дял от мозъка ми, който трябваше да го възприеме и обработи, не бяха в синхрон, като на старица, безуспешно опитваща се да вдене игла. Можах да разбера само, че е още тъмно като в рог и е онова време от денонощието, което Фиццжералд някога нарече „тъмница за душата“.

— Скоро ще съмне.

— Ъхъ — измърморих вяло.

— Съвсем близо до дома ми живее един човек, който гледа петли, сигурно от доста време. След около половин час те ще закукуригат колкото им глас държи. Този е любимият ми момент от денонощието. Черното като катран нощно небе вече светлее на изток, когато петлите започват да кукуригат с все сила, сякаш си отмъщават на някого. Има ли петли близо до твоя дом?

В отсамния край на линията аз поклатих леко глава.

— Обаждам се от телефонната будка близо до парка.

— Ъхъ — казах. Имаше една телефонна будка на около двеста метра от жилището й. Тъй като Сумире нямаше телефон, налагаше й се да върви дотам, когато иска да се обади на някого — една съвсем обикновена телефонна будка.

— Разбирам, че не биваше да ти звъня по това време. Наистина ми е много неудобно. Дори петлите още не са пропели. Само тази нещастница Луната виси в едно източно ъгълче на небето. Прилича на износен бъбрек. Но помисли за мен — трябваше да се домъкна дотук в непрогледния мрак, здраво стиснала фонокартата. Подариха ми я на сватбата на братовчедка ми. Има снимка на двама влюбени, които се държат за ръцете. Представяш ли си каква досада? Дори чорапите си обърках, за Бога. На единия има картинка с Мики Маус; другият е вълнен, без шарки. Стаята ми е като район на природно бедствие; нищо не мога да намеря. Между нас да си остане, но не би повярвал в какво ужасно състояние са пликчетата ми. Съмнявам се дали дори някой от онези прословути крадци на дамски пликчета би им хвърлил око. Ако перверзен тип ме прати в този вид на оня свят, душата ми никога няма да намери покой. Не търся съчувствие от теб, но няма да е зле да получавам по-членоразделни отговори. Вместо тези вяли междуметия — „ммм“ и „ъхъ“. Например някой и друг съюз. Нещо по-приятно за слуха. Някое но или обаче.

— Все пак… — продумах аз. Бях капнал от умора и имах чувството, че съм в средата на някакъв сън.

— „Все пак“ — повтори тя. — Браво, приема се. Твърде малка крачка за мъж, но все пак някаква.

— Трябва ли ти нещо?

— Така-така. Искам да ми обясниш нещо. Затова се обаждам — рече Сумире и лекичко се изкашля. — Кажи, каква е разликата между знак и символ?

Изпълни ме странно усещане, че в главата ми бавно и безшумно се движи тържествено шествие.

— Би ли повторила въпроса си?

Тя го повтори:

— Каква е разликата между знак и символ?

Седнах в леглото и прехвърлих слушалката от лявата в дясната си ръка.

— Значи искаш да разбереш каква е разликата между знак и символ и затова ми се обаждаш, така ли? В неделя сутринта, в ранни зори. Хм…

— В четири и петнайсет, ако трябва да бъдем точни — каза тя. — Какво да правя, като този въпрос не ми дава мира. Каква е тая пуста разлика между знак и символ? Един човек ме пита това преди няколко седмици и оттогава не мога да си го избия от главата. Тъкмо се каня да си легна, и въпросът внезапно изплува в паметта ми. Няма да мога да се успокоя и да спя спокойно, докато не разбера отговора. Би ли ми обяснил все пак разликата между знак и символ?

— Чакай да помисля — рекох и се втренчих в тавана. Дори и буден, не ми беше лесно да обясня нещо на Сумире. — Императорът е символ на Япония. Схващаш ли дотук?

— Горе-долу — отвърна тя.

— Горе-долу не е съвсем добре. Така е записано в Конституцията на страната — казах толкова спокойно, колкото можах. — Няма място за спорове или съмнения. Ако просто не приемеш този факт, доникъде няма да стигнем.

— Добре, бе. Приемам го. Доволен ли си?

— Благодаря. Та императорът, както казах, е символ на Япония. Но това не означава, че императорът и Япония са равностойни понятия. Ясен ли съм?

— Не.

— Ами то е нещо като пътен знак — стрелка, която означава еднопосочно движение. Императорът е символ на Япония, но Япония не е символ на императора. Разбираш, нали?

— Струва ми се, че да.

— Да кажем например, че напишеш: „Императорът е знак на Япония.“ Тогава тези понятия стават равностойни. Тоест, като произнасяме думата „Япония“, все едно казваме „императорът“ и обратно. С други думи, двете понятия са взаимозаменяеми. Същото е като да кажеш: „Ако A е равно на B, то и B е равно на А.“ Това е то знак.

— Искаш да кажеш, че императорът и Япония са взаимозаменяеми? Нима е възможно?

— Не, нямам това предвид — рекох в отсамния край на линията и се хванах за главата от отчаяние. — Просто се опитвам да обясня нещата колкото се може по-добре. Нямам никакво намерение да променям местата на императора и Япония. Давам ти само един пример.

— Хм — произнесе Сумире. — Май започва да ми просветва. Това е метафора. Всъщност разликата е същата като между две улици — едната с еднопосочно, другата с двупосочно движение.

— Сигурно може да се намери и по-точно сравнение, но в случая това е доста близко до истината.

— Винаги се удивлявам от умението ти да обясняваш нещата.

— Такава ми е работата — казах. Думите ми прозвучаха някак банално и фалшиво. — Трябва поне за малко да поработиш като начален учител. Нямаш представа какви въпроси ми задават. „Защо земята не е квадратна?“, „Защо калмарите имат десет пипала, а не осем?“ Вече мога да отговоря почти на всеки въпрос.

— Сигурно си добър учител.

— Съмнявам се — рекох. Наистина се съмнявах.

— Между другото, защо калмарите имат десет пипала, а не осем?

— Може ли вече да си легна отново? Наистина съм много уморен. Държа слушалката и имам чувството, че подпирам каменна стена, която всеки момент ще рухне.

— Знаеш ли какво… — заговори Сумире и млъкна за миг. Така, малко преди да мине влакът за Санкт Петербург, някой възрастен пазач на прелеза спуска с глухо потракване бариерата. — Звучи глупаво, но съм влюбена.

— Хм — измънках в отговор и пак прехвърлих слушалката в лявата си ръка. Чувах дишането на Сумире. Нямах никаква представа какво трябва да кажа. И, както често ми се случва при подобни ситуации, изтърсих нещо съвсем неуместно. — Не в мене, предполагам?

— Не в тебе — отвърна тя. Чух звук от щракане на евтина запалка. Сумире палеше цигара. — Свободен ли си днес? Бих искала да се видим и да си поговорим.

— За това, че си се влюбила в някой друг, не в мен?

— Да — потвърди тя. — За това, че се влюбих безумно.

Закрепих слушалката между главата и рамото си и се протегнах.

— Довечера съм свободен.

— Ще се видим в пет часа у вас — каза тя. После добави, нещо като допълнително хрумване: „Благодаря ти.“

— За какво?

— Задето си толкова любезен да отговаряш на въпросите ми преди да съмне.

Смотолевих нещо неразбираемо, затворих телефона и загасих лампата. Навън все още бе съвсем тъмно. Малко преди да заспя, се замислих дали преди съм я чувал да ми казва благодаря ти. Може би да, веднъж, но не можех да си спомня кога.

Сумире дойде в квартирата ми малко преди пет. Отначало не можах да я позная — бе променила напълно външния си вид. Беше с къса, стилна прическа, а по бретона сякаш още личаха клъцванията на ножиците. Носеше лека плетена жилетка, под нея — тъмносиня рокля с къси ръкави; черни, лачени дамски обувки със средновисоки токчета. Дори си бе сложила дълги чорапи. Дълги чорапи? Не бях особено вещ по дамското облекло, но беше очевидно, че всичко по нея е доста скъпо. Пременена така, изглеждаше по-елегантна и по-чаровна отпреди. Бих казал, че този нов стил много й подхождаше. Все пак повече ми харесваше предишната, ексцентричната й външност. Въпрос на вкус.

— Не е зле — заключих, оглеждайки я от главата до петите. — Но се питам какво би казал добрият стар Джак Керуак.

Сумире се усмихна, някак по-изискано отпреди.

— Защо не излезем да се поразходим?

Тръгнахме по университетския булевард в посока към гарата и се отбихме в любимото ни кафене. Както обикновено, тя си поръча парче торта „Монблан“ и кафе. Беше ясна неделна вечер, към края на април. Пространството пред цветарския магазин бе отрупано с минзухари и лалета. Полъхваше приятен ветрец, нежно подръпващ полите на момичетата и довяващ опияняващ аромат на цъфнали дървета.

Сплетох ръце зад главата си и гледах как Сумире бавно, но с апетит яде тортата си. От дребните тонколонки на тавана на кафенето се лееше стара босанова в изпълнение на Аструд Жилберто[1]. „Отведи ме в Аруанда“ — се пееше в песента. Затворих очи. Потракването на чашки и чинийки звучеше като шум на вълни, разбиващи се в брега на далечно море. Аруанда[2] — какво ли е това? — запитах се.

— Още ли ти се спи?

— Не, вече не — отвърнах, отваряйки очи.

— Добре ли си?

— Чувствам се чудесно. Като река Молдау напролет.

Сумире погледна празната си чиния, после мен.

— Учуден ли си, че ме виждаш облечена така?

— Струва ми се, че да.

— Не съм си купила аз тези дрехи. Нямам чак толкова пари. С тях е свързана една история.

— Имаш ли нещо против да се опитам да отгатна каква е?

— Хайде, давай — отвърна тя.

— Била си в обичайния си неугледен джак-керуаковски вид, миела си си ръцете с цигара между устните в някаква обществена тоалетна. Изведнъж вътре се втурнала добре облечена жена, висока метър и петдесет и пет, и все още запъхтяна казала: „Моля ви, трябва да ми помогнете! Няма време за подробни обяснения. По петите ми са едни ужасни типове. Нека да си сменим дрехите, а? Така ще мога да им се изплъзна. Слава Богу, че имаме еднакви фигури.“ Също като в някакъв хонконгски екшън.

Сумире се засмя.

— И по една случайност тази жена носи обувки трийсет и трети номер и рокля трийсет и осми размер.

— Начаса си разменяте дрехите, включително гащите ти с картинка на Мики Маус.

— Имам чорапи с Мики Маус, не гащи.

— Все едно — рекох.

— Хм — замисли се Сумире. — Всъщност си доста близо до истината.

— Колко близо?

Тя се наведе към мен през масата.

— Това е дълга история. Искаш ли да я чуеш?

— Понеже си изминала целия път дотук, за да поговориш с мен, струва ми се, че е все едно дали искам да я чуя, или не. Както и да е, хайде, карай нататък. Дори да е безобразно дълга, ако желаеш, добави увертюра и „Танц на блажените души“. Нямам нищо против.

Тя започна да разказва. За сватбата на братовчедка си и за обяда с Миу на Аояма. Действително бе доста дълга история.

[1] Аструд Жилберто (1940—) — американска певица от бразилско-германски произход, една от най-бележитите изпълнителки на босанова. — Б.пр. ↑

[2] Аруанда — царство на мъртвите в един от афрохристиянските култове в Бразилия, свързан с почитането на католически светци и на африкански и индиански божества. — Б.пр. ↑

3

Денят след сватбата, понеделник, бил дъждовен. Дъждът завалял малко подир полунощ и не престанал до сутринта. Ласкав, приятен дъждец, който обилно напоил пролетната земя и кротко раздвижил стаилите се в нея безименните твари.

Мисълта, че отново ще се срещне с Миу, изпълвала с трепет Сумире и тя не можела да се концентрира. Имала чувството, че стои сама на върха на хълм и вихърът я връхлита от всички страни. Сядала зад писалището си, както обикновено, палела цигара и включвала примитивния си компютър, но колкото и да се взирала в екрана, не й хрумвало нито едно изречение. Беше невъобразимо такова нещо да се случи на Сумире. Тя се отказвала, изключвала компютъра, лягала в стаичката си с незапалена цигара между устните и се отдавала на безцелни размишления.

„Щом дори само при мисълта, че ще се видя с Миу, се вълнувам така, колко ли тежко щеше да ми е, ако на тържеството се бяхме сбогували и край — писано ни било да е последната ни среща — разсъждавала тя. — Дали просто не копнея да бъда като нея — красива, изискана зряла жена? Не, не е това — отхвърляла тази мисъл Сумире. — Искам да съм близо до нея, искам да я докосвам. Нещо по-различно е от възхищение.“

Сумире въздъхнала, погледала известно време тавана, после запалила цигара. „Доста е странно наистина — помислила си тя, — на двайсет и две години се влюбих за пръв път в живота си и да се случи да е в жена.“

Ресторантът, в който Миу запазила маса, бе на двайсетина минути път пеша от метростанция „Омоте Сандо“. Не беше лесно да го откриеш, ако не знаеш къде се намира, и определено не бе заведение, в което се отбиваш пътьом, за да се нахраниш. Дори името му бе трудно за запомняне, ако не ти го повторят няколко пъти. На входа Сумире казала името на Миу и била отведена в малко уединено помещение на първия етаж. Миу вече била там, пийвала си минерална вода „Перие“ с лед, залисана в обсъждане на менюто с келнера.

Носела тъмносиньо поло, памучен пуловер в същия цвят и бели вталени джинси. Косата й била прибрана с тъничък сребърен фуркет. В единия ъгъл на масата били оставени светлосини слънчеви очила, а на стола до нея — ракета за скуош и спортен сак „Мисони“. Навярно преди да се прибере вкъщи след няколко следобедни игри на скуош, била дошла да се срещне със Сумире. Бузите й били все още леко зачервени. Сумире си я представила в спортния клуб, под душа, как трие тялото си със сапун с екзотичен аромат.

Когато Сумире влязла в стаята — облечена с обичайното си яке на рибена кост, със сиво-кафяв панталон и със съвсем рошава коса, като на сираче, — Миу вдигнала поглед от менюто и се усмихнала ослепително.

— Преди няколко дни ми каза, че ядеш всичко, нали? Струва ми се, че не би имала нищо против аз да поръчам и за двете.

Сумире отвърнала, че е съгласна.

Миу избрала едно и също за себе си и за Сумире. Основното ястие било риба, печена на скара, в зелен сос с гъби. Парченцата рибено филе били отлично зачервени, изглеждали изящни, почти високохудожествени, по начин, за който знаете, че е най-добрият. Към рибата имало гночи от тиква и салата от крехки листа на цикория. За десерт поднесли крем брюле, който Сумире изяла сама. Миу не го докоснала. Накрая пили еспресо. Сумире забелязала, че Миу много внимава какво яде — вратът й бил тънък като стъбълце, на тялото й нямало нито грам излишна тлъстина. Едва ли й се налагало да пази диета. По-скоро била изключително стриктна по отношение на храната, досущ като някоя спартанка, откъсната от света в планинска крепост.

Като се нахранили, си побъбрили на общи теми. Миу поискала да узнае нещо повече за миналото на Сумире, която отговаряла на въпросите й съвсем честно и добросъвестно. Разказала на Миу за баща си, за майка си, за училищата, в които ходела (и които ненавиждала), за наградата, която спечелила на олимпиада по литература — колело и многотомна енциклопедия, — за това, как напуснала университета, как живее сега, един живот, лишен от особено вълнуващи събития. Ала Миу слушала затаила дъх, сякаш й разправяли за далечна страна с удивителни нрави и обичаи.

Сумире също искала да разбере колкото се може повече за Миу, но онази явно не обичала да говори за себе си.

— Моят живот ли? — отвърнала уклончиво тя с лъчезарна усмивка. — Не е особено интересна тема за разговор. Предпочитам ти да ми разкажеш за себе си.

Обядът приключвал, а Сумире не била научила кой знае колко. Миу разказала само за баща си, който направил голямо парично дарение на родното си градче в Северна Корея и построил със свои средства няколко обществени сгради за жителите. От благодарност те му издигнали паметник от бронз на централния площад.

— Това е малко планинско градче — пояснила Миу. — Може би защото бях там през зимата, но ми се видя много унило — червеникавокафяви канари, склонове, осеяни с криви, изкорубени дървета. Веднъж, още като малка, баща ми ме заведе там — на откриването на паметника. Събраха се всичките ни роднини, плачеха и ме прегръщаха. Не можех да разбера нито дума от онова, което ми говореха. Помня, че бях изплашена. За мен този град бе просто селище в непозната, чужда страна.

— Що за паметник бе това? — попитала Сумире. Не познавала човек, на когото приживе да е вдигнат паметник.

— Просто обикновена статуя. Такива се срещат навсякъде. Но е доста странно, когато собственият ти баща е превърнат в бронзова статуя. Само си представи: отиваш в Чигасаки, а там, на площада пред гарата, е издигнат паметник на баща ти. Ще се почувстваш особено, нали? Баща ми всъщност бе доста нисък, но статуята го показва като истински великан. Тогава бях само на пет години, но си помислих: „Нещата невинаги изглеждат такива, каквито са.“

„Ако вдигнат паметник на баща ми — помислила си Сумире, — на него той сигурно ще изглежда по-скромен, по-обикновен. Тъй като от плът и кръв е твърде хубав.“

— Бих искала да продължим вчерашния си разговор — подзела Миу, когато им поднесли втора чашка кафе. — И така, би ли искала да работиш за мен?

Сумире умирала за една цигара, но там нямало пепелници. Задоволила се с глътка леденостудена „Перие“.

Отвърнала искрено.

— А какво точно ще работя? Както ти казах вчера, вършила съм само проста физическа работа, нормална никога не съм имала. Нямам и прилични дрехи — онези, които носех на сватбата, бях взела от една позната.

Миу кимнала с непроменено изражение. Навярно очаквала такъв отговор.

— Мисля, че общо взето разбрах що за човек си — казала тя — и че ще се справиш с работата, която искам да ти предложа. Останалото няма значение. Важно е само едно: дали искаш да работиш с мен, или не. Просто си помисли: да или не.

Сумире заговорила, като внимателно подбирала думите си.

— Наистина се радвам, че получавам такова предложение, но в момента най-важното за мен е да напиша роман. По тая причина напуснах университета.

Миу погледнала Сумире право в очите. Сумире почувствала този кротък поглед и лицето й пламнало.

— Нали не възразяваш да кажа онова, което мисля? — попитала Миу.

— Разбира се, че не. Говори направо.

— Може да не ти стане особено приятно.

За да покаже, че ще го понесе, Сумире свила устни и я погледнала в очите.

— Понастоящем ти едва ли си способна да напишеш нещо стойностно, нещо, което си струва труда, колкото и време да посветиш на него — казала Миу спокойно, но твърдо. — Имаш талант. Сигурна съм, че някой ден ще станеш много добра писателка. Не го казвам просто така, наистина го вярвам. Чувства се, че притежаваш естествена дарба. Но още не й е дошло времето да се прояви. Още не си готова, нямаш достатъчно сили, за да отвориш тази врата. Не смяташ ли?

— Време и опит — обобщила с две думи Сумире.

Миу се усмихнала.

— Така че заповядай да поработим заедно. Няма да сбъркаш, ако направиш този избор. А когато почувстваш, че моментът е настъпил, не се колебай да зарежеш всичко и да пишеш романи колкото искаш. Ти си от хората, на които им е необходимо повече време, отколкото на другите, за да открият себе си, да реализират способностите си. Ами ако навършиш двайсет и осем години, а още не си получила своя шанс, родителите ти престанат да ти помагат и останеш без стотинка — тогава какво ще правиш? Вероятно ще погладуваш малко, но пък ще понатрупаш опит, полезен за един писател.

Сумире се наканила да отвърне, понечила да отвори уста, но не се получило. Просто кимнала.

Миу протегнала дясната си ръка към средата на масата.

— Дай си ръката — рекла.

Сумире се подчинила и Миу хванала ръката й така, сякаш се опитвала да я обвие с топлата си и гладка длан.

— Не се притеснявай. Не ме гледай с такъв мрачен поглед. Ще видиш, че ще се разбираме чудесно.

Сумире преглътнала слюнката си и някак успяла да се успокои. Имала чувството, че под втренчения поглед на Миу постепенно се смалява. Още малко — и щяла да изчезне напълно, като оставено на слънце кубче лед.

— Да започнем следващата седмица. Бих искала да идваш в офиса ми три пъти седмично — в понеделник, сряда и петък. Можеш да пристигаш в десет сутринта и да си тръгваш в четири. Така ще пропускаш най-натовареното време. Не мога да ти плащам много, но и работата не е тежка и ще имаш време да четеш, когато не си заета. Единственото ми условие е два пъти седмично да взимаш частни уроци по италиански. Вече знаеш испански, значи няма да ти бъде особено трудно. Бих искала през свободното си време да упражняваш и английския си и да шофираш. Е, как ти се струва, ще се справиш ли?

— Мисля, че да — отвърнала Сумире, но гласът й прозвучал така, сякаш вместо нея говорел друг човек, който дотогава не бил в стаята. Няма значение какво се иска или ми се заповядва да правя, сега на всичко ще кажа „да“, помислила си тя.

Без да сваля поглед от нея, Миу все още държала ръката й. Дълбоко в черните зеници на Миу Сумире съзряла своето отражение. Сторило й се, че собствената й душа се оглежда там като в огледало. Този неин образ много й харесвал и в същото време я плашел.

Миу се усмихнала. В ъгълчетата на очите й се появили очарователни бръчици.

— Хайде да ми дойдеш на гости. Искам да ти покажа нещо.

4

През първата си лятна ваканция в университета поех на кратко пътешествие сам из Хокурику[1]. Във влака се запознах с една жена, която бе с осем години по-възрастна от мен и също пътуваше сама. Прекарахме заедно една нощ. Приличаше на историята, разказана в началото на романа „Сан-широ“ от Сосеки[2].

Беше работила във валутния отдел на токийска банка. Винаги, когато имала повече свободно време, грабвала няколко книги и тръгвала на път сама. По-малко нерви се хабят, ако пътешестваш сам, поясни тя. Беше доста привлекателна и не можех да разбера защо прояви интерес към човек като мен — скромно, мършаво осемнайсетгодишно студентче. Но явно й беше приятно да седи насреща ми и да се смее с глас и от сърце на безобидните ми шеги. Бъбрех безспир — нещо, което рядко ми се случва. Оказа се, че и двамата пътуваме до Канадзава.

— Има ли къде да отседнеш? — попита тя.

— Не — отвърнах. По онова време не си запазвах предварително стая за нощуване.

— Аз съм запазила стая в един хотел — рече тя. — Можем да се настаним двамата, ако искаш. Не се безпокой, цената е една и съща.

Не можах да се отпусна и когато се любихме за първи път, се получи твърде неумело. Извиних й се.

— Колко сме галантни! — рече тя. — Няма защо да се извиняваш за дреболии.

След като взе душ, тя си облече халат, донесе две студени бири от хладилника и ми подаде едната.

— Добър шофьор ли си? — попита ме внезапно, сякаш си спомни нещо.

— Съвсем неотдавна взех шофьорска книжка и не бих твърдял, че съм особено добър. Карам криво-ляво.

Тя се засмя.

— И при мен е същото. Струва ми се, че се справям добре зад волана, но приятелите ми са на друго мнение. Така че и аз, предполагам, не съм кой знае какъв шофьор. Може би познаваш хора, които се смятат за страхотни шофьори?

— Да.

— И други, които не са чак толкова добри.

Кимнах. Тя отпи спокойно от бирата си и се позамисли.

— Май тези неща донякъде са вродени. Може дори да се нарече талант. Някои хора са сръчни; други са вързани в ръцете… Някои са доста внимателни, други не са. Нали?

Отново кимнах.

— Добре, да речем, че ти предстои продължително пътуване с кола, но не сам, а с още някой — двамата ще се сменяте зад волана. Какъв човек ще избереш? Такъв, който е добър шофьор, но е невнимателен, или внимателен, но който не е чак толкова добър шофьор?

— Може би втория — отвърнах аз.

— Аз също — рече тя. — И това, което правим тук, е нещо подобно. Добро или лошо, умело или несръчно — не е важно. Важното е да си внимателен. Да си спокоен, да бъдеш бдителен за всичко, което те обкръжава.

— Бдителен ли? — попитах аз.

Тя само се усмихна и нищо не каза.

Малко по-късно се любихме отново и този път се получи удивително леко и приятно. Да бъдеш бдителен — започвах полека-лека да разбирам какво значи това. За пръв път видях как реагира една жена, когато е във вихъра на страстта.

На сутринта закусихме заедно и се разделихме. Поехме в различни посоки. Жената продължи пътуването си, а аз своето. Преди да се сбогуваме, тя ми каза, че след два месеца се омъжва за свой колега от банката.

— Много мил човек е — рече с усмивка. — Заедно сме от пет години и ето че накрая решихме да сключим брак. Едва ли ще мога занапред да пътешествам сама. Това ми е за последно.

Бях още млад и смятах, че в живота непрекъснато се случват такива вълнуващи събития. След време разбрах колко съм се заблуждавал.

Разказах за това на Сумире много отдавна. Не помня по какъв повод. Може би когато си говорехме за сексуалното желание.

— И какво все пак е значението на тази история? — попита ме тя.

— Да бъдем внимателни, ето какво. Да, най-вече това — отвърнах аз. — Да не съдим за нещата, преди да са се случили, да не ги предрешаваме, а да се вслушваме в ставащото, а сърцето и умът ни да са открити за света.

— Хм — произнесе тя в отговор. Като че ли размишляваше върху малкото ми сексуално приключение и навярно се питаше дали не би могла да го включи в някой от романите си.

— Сигурно имаш богат опит с жените?

— Не бих казал, че е богат — възразих спокойно. — Срещнах тази жена съвсем случайно.

Сумире загриза ноктите си, потънала в мисли.

— Все пак какво трябва да направиш, за да станеш „внимателен“? Настъпва критичният момент, когато си казваш: „Добре, ще бъда бдителен и ще се вслушвам внимателно“, обаче не можеш просто да щракнеш с пръсти и да станеш добър в тези работи, не е ли така? Обясни ми по-конкретно? Дай ми някакъв пример.

— Първо трябва да се успокоиш. Как? Да кажем… като броиш.

— После?

— Ами можеш да си мислиш за краставици в хладилник през някой летен следобед. Просто ти давам пример.

— Чакай сега — рече тя след кратка пауза. — Искаш да кажеш, че като правиш секс, си представяш краставици в хладилник през летен следобед?

— Невинаги — отвърнах аз.

— Понякога.

— Да, понякога.

Сумире направи недоволна гримаса и няколко пъти поклати глава.

— Много по-странен си, отколкото изглеждаш.

— Всеки човек е странен с нещо — казах аз.

— Когато в ресторанта Миу държеше ръката ми в своята и ме гледаше втренчено, си мислих за краставици — рече Сумире. „Успокой се, вслушвай се внимателно“ — казвах си.

— За краставици?

— Не си ли спомняш какво ми разказа… за краставиците в хладилника през летен следобед?

— А-а, да — спомних си разговора ни. — Е, помогнаха ли ти?

— Доста.

— Радвам се — рекох.

Сумире продължи:

— Домът на Миу е съвсем близо до ресторанта, може и пеш да се стигне. Не е много голям, но е наистина хубав. Слънчева веранда, стайни растения, италиански кожен диван, тонколони „Боус“, няколко гравюри, „Ягуар“ в гаража. Живее в него сама. Жилището, което имат със съпруга й, е някъде в „Сетагая“[3]. Връща се там за почивните дни. През повечето време живее в апартамента си в „Аояма“[4]. Според теб какво ми показа тя там?

— Любимите сандали на Марк Болан, от змийска кожа, в стъклена кутия — осмелих се да предположа. — Безценно наследство, без което историята на рокендрола щеше да е непълна. Не липсва и една люспица, а на подметката се мъдри автографът на самия Болан. Феновете се пръскат от завист.

Сумире се намръщи и въздъхна.

— Ако се изобрети автомобил, който се движи с глупави шеги, ти би могъл да стигнеш доста далече.

— Отдай това на моя беден ум — казах кротко.

— Добре, шегата настрана, помисли сега сериозно. Как смяташ, какво ми показа тя там? Ако познаеш, аз плащам сметката.

Изкашлях се лекичко и рекох:

— Показала ти е тези великолепни дрехи, с които си сега. И ти е казала: „Носи ги със здраве и, ако обичаш, идвай с тях на работа.“

— Позна — рече Сумире. — Оказа се, че Миу има богата приятелка, която притежава цяла кама̀ра излишни дрехи и фигурата й е почти същата като моята. Не е ли странен светът? Има хора, които притежават толкова много дрехи, че не могат да ги натъпчат в гардеробите си. А има и други, такива като мен, чиито чорапи на краката им никога не са ешове. Както и да е, да оставим това. Тя отиде в дома на приятелката си и се върна с цял наръч излишни дрехи. Ако се вгледаш по-внимателно, ще забележиш, че не са съвсем по модата, но на пръв поглед не личи, нали?

— Нямаше да забележа, колкото и внимателно да се взирам — казах.

Сумире се усмихна, доволна от отговора ми.

— Дрехите са ми съвсем по мярка. Роклите, блузите, полите — всичко. Ще трябва малко да ги постесня в талията, но ако съм с колан, няма никакъв проблем. За щастие двете с Миу носим почти един и същи номер обувки, така че тя ми отстъпи няколко чифта, които не носи. С високи и с ниски токчета, летни сандали. Всичките с италиански имена. Получих и дамска чанта. И малко козметика.

— Истинска Джейн Еър — рекох аз.

И така Сумире започна да работи три дни седмично в офиса на Миу. С костюм или с рокля, с обувки с високи токчета, с лек грим тя се качваше сутрин на бързия влак от Кичиджоджи до Хараджуку. Сумире да ползва градски транспорт?! Някак не можех да си го представя.

Освен с офиса във фирмата си в Акасака, Миу разполагала със собствен малък офис в Джингумае. Там имало две бюра — на нея и на секретарката й (тоест на Сумире), шкаф за папки, факс, телефон и електронен органайзър. Нищо повече. Към този едностаен апартамент в жилищен блок се добавяли малка кухня и баня. Имало и CD-плейър, тонколонки и десетина компактдиска с класическа музика. Помещението се намирало на втория етаж, прозорците гледали на изток и от тях се виждал малък парк. Партерът се заемал от търговски салон за мебели от Северна Европа. Сградата била навътре от главната улица и градският шум почти не се чувал.

С пристигането в офиса, Сумире поливала цветята и включвала кафеварката. Прослушвала телефонния секретар и проверявала електронната поща. Ако имало съобщения, ги разпечатвала и ги оставяла на бюрото на Миу. Повечето били от чуждестранни компании и търговски агенти и на английски или на френски. Отваряла получените писма и изхвърляла рекламите, изпратени по пощата. Всеки ден имало по няколко обаждания, някои от чужбина. Сумире записвала имената на позвънилите, телефонните им номера, по какъв повод се обаждат и после предавала тази информация на Миу по мобилния й телефон.

Миу се появявала в офиса обикновено към един или два часа по обед. Оставала там час — час и нещо, давала на Сумире разни поръчения, пиела кафе, провеждала няколко разговора. Когато трябвало да се изпрати писмен отговор, тя го диктувала, а Сумире го набирала на компютъра и го изпращала по пощата или по факса — предимно кратки делови писма. Освен това Сумире запазвала час на Миу при фризьора, маса в ресторант или час скуош. След като приключели, двете си бъбрели известно време, после Миу си тръгвала.

Така Сумире често оставала с часове сама в офиса. Нямало с кого да си говори, но никога не й било скучно или тъжно. Преговаряла уроците си по италиански, които вземала два пъти седмично. Запаметявала неправилните глаголи, слушала касети, по които проверявала произношението си. Изкарала няколко компютърни курса и вече можела да се справя сама с обикновени неизправности. Прегледала файловете, записани на твърдия диск, и постепенно добила представа за работата на Миу.

На онази сватба Миу й разказала накратко с какво се занимава — че поддържа търговски отношения с дребни производители на вино, главно от Франция. Купувала стоката от тях и я предлагала на ресторанти и специализирани магазини в Токио. Понякога организирала концертни турнета в Япония на изпълнители на класическа музика. Всички практически въпроси уреждали големи агенции, а Миу разработвала общия план и отчасти поемала подготовката на турнетата. Специалното й занимание било да издирва неизвестни даровити млади изпълнители и да ги кани да изнесат концерти в Япония.

Сумире така и не разбрала доколко доходен е този неин „частен бизнес“. Счетоводните документи на фирмата били на друг диск и недостъпни без парола. Но какво значение имало това, щом можела да вижда Миу и да говори с нея? При тази мисъл изпадала във възторг и сърцето й биело лудо. „Това е бюрото, на което тя седи. Това е химикалката, с която пише; от тази чашка пие кафе“ — мислела си. Независимо колко банални били задачите, които й поставяла Миу, Сумире се стараела да ги изпълни колкото се може по-добре.

От време на време Миу я канела да вечерят някъде. Тъй като работата й била свързана с виното, Миу смятала за важно редовно да посещава най-известните ресторанти, за да е в течение на случващото се в бранша. Винаги си поръчвала леко ястие с риба, понякога пиле, но половината й порция оставала недокосната, а от десерта се отказвала. Внимателно и подробно разглеждала листа с вината, преди да поръча бутилка, но никога не пиела повече от една чаша. „Пий, колкото искаш“ — предлагала тя на Сумире, но Сумире, разбира се, не можела да изпие сама всичкото. Така че накрая на масата оставала половин бутилка скъпо вино, обаче за Миу това явно нямало значение.

— Струва ми се голямо разточителство да се поръчва цяла бутилка само за нас двете — казала веднъж Сумире. — Едва успяваме да я изпием наполовина.

— Не бери грижа — засмяла се Миу. — Колкото повече вино оставяме, толкова повече хора, които работят в ресторанта, ще могат да го опитат. Сомелиерът[5], оберкелнерът, всички, та чак до сервитьора, който пълни чашите. Така доста хора ще започнат да придобиват вкус към хубавото вино. Ето защо да поръчваш скъпо вино и да го оставяш недопито не е прахосничество.

Миу избрала „Медок“ от 1986 година, разгледала цвета му и после, сякаш се наслаждавала на изящно художествено произведение, го пробвала на вкус.

— Така е с всичко — най-полезно се оказва онова, което си научил от опит, за което си платил със собствените си пари. А не готовите знания, придобити от книгите.

Следвайки примера на Миу, Сумире взела чашата си и внимателно отпила глътка, задържала виното в устата си и едва тогава го преглътнала. За момент останал приятен добавъчен привкус, но след няколко секунди той изчезнал като утринната роса по листата в летен ден. Небцето било готово за следваща хапка. Всеки път, когато двете се хранели и разговаряли, Сумире научавала нещо ново и се удивлявала за колко много неща няма никаква представа.

— Знаеш ли, никога по-рано не съм си и помисляла, че искам да приличам на някого — изрекла веднъж Сумире, може би под въздействие на виното, защото тогава изпила по-голямо от обикновеното количество. — Но сега често ми се случва да си мисля колко хубаво би било да съм като теб.

Дъхът на Миу секнал за миг. После тя взела чашата си и я поднесла към устните. Лъч светлина обагрил за кратко очите й в тъмночервения цвят на виното. Лицето й било лишено от обичайната си изискана непринуденост.

— Навярно няма да го разбереш… — промълвила тя и поставила обратно чашата си на масата. — Но тази, която седи пред теб, това не съм истинската аз. Преди четиринайсет години от мен остана само половината от човека, който бях по-рано. Колко хубаво би било, ако се бяхме срещнали тогава, когато бях още цяла, истинска. Сега е безсмислено да говорим за това.

Сумире така се изненадала, че загубила ума и дума и пропуснала възможността веднага да попита Миу какво й се е случило преди четиринайсет години. Защо е останала само половината от истинското й аз? И какво все пак има предвид под половината? След това загадъчно признание Миу още по-силно започнала да привлича Сумире. „Тя е невероятна“ — мислела си Сумире за нея.

Посредством фрагментите от разговорите им на Сумире се удало да свърже в едно цяло някои факти за живота на Миу. Съпругът й бил японец, с пет години по-възрастен от нея. Две години следвал в Икономическия факултет на Сеулския университет и владеел корейски. Бил сърдечен човек, чудесно се справял със служебните си задължения и всъщност той ръководел компанията й. Макар че отначало нейното семейство владеело този бизнес, никой не можел да каже лоша дума за мъжа й.

Още когато била съвсем малка, Миу проявила дарба да свири на пиано. Нямала и десет години, а вече била спечелила голямата награда в няколко конкурса за млади таланти. Постъпила в консерватория, където учила при прочут пианист, после по негова препоръка следвала в музикална академия във Франция. Репертоарът й включвал главно произведения от късните романтици, Шуман и Менделсон, и композитори като Пуленк, Равел, Барток и Прокофиев. Изпълнението й умело съчетавало пронизващо, емоционално звучене с безукорно овладяна техника. През студентските си години изнесла множество концерти, всичките приети добре. Бъдещето й на концертираща пианистка изглеждало безоблачно. Но докато следвала в чужбина, баща й се разболял и тя затворила капака на пианото и се върнала в Япония. И никога повече не докоснала клавишите.

— Как си могла толкова лесно да зарежеш пианото? — колебливо попитала Сумире. — Да не говорим за това, ако не искаш. Просто ми се струва, как да кажа, малко странно. Нали за да станеш пианистка, е трябвало да пожертваш толкова много неща?

— За пианото пожертвах не много неща, както ти каза, а всичко — спокойно отвърнала Миу. — Трябваше да му отдам плътта и кръвта си, всичко, без остатък, и не можех да кажа „не“. Нито веднъж.

— Не съжаляваше ли, че се отказа? Почти си успяла да станеш пианистка. Трябвало е да направиш само още една крачка — и готово.

Миу се вгледала в очите на Сумире, сякаш сама търсела отговор на този въпрос. Дълбок, настойчив поглед, като спокоен поток, на дъното на който се надпреварват безмълвни струи. Единствено времето можело да ги укроти.

— Прощавай. Позволих си твърде много — извинила се Сумире.

— Няма за какво. Просто ми е трудно да говоря за това.

Повече не се върнали на тази тема.

Миу не позволявала да се пуши в офиса й и не понасяла цигарения дим. Затова след като започна работа при нея, Сумире реши, че е получила прекрасна възможност да се откаже от цигарите. Но не й беше никак лесно, тъй като дотогава пушеше по две кутии „Марлборо“ дневно. След месец заприлича на зверче, на което са отрязали рунтавата опашка — напълно загуби душевното си равновесие, което и по-рано не беше особено стабилно. И, както може би сте се досетили, започна да ми се обажда по нощите.

— Не мога да мисля за нищо друго, освен за цигарите. Не мога да спя, а заспя ли, сънувам кошмари. Имам запек. Не мога да чета, не мога да напиша нито ред.

— Всички хора имат подобни проблеми, когато оставят цигарите. Поне в началото — рекох аз.

— Лесно се дават мнения за други хора! — каза рязко тя.

— И то човек, който не е изпушил нито една цигара през живота си.

— Ако не можеш да изказваш свободно мнението си за другите, значи светът се е превърнал в мрачно и опасно място, не мислиш ли? Спомни си само какви ги е вършил другарят Йосиф Сталин.

В другия край на линията Сумире дълго мълча. Тягостно мълчание, като на загиналите на Източния фронт.

— Ало! — извиках.

Накрая тя проговори:

— Не, честно казано, не мисля, че не мога да пиша само защото престанах да пуша. Това може би е една от причините, но има и други. Отказването от цигарите е просто едно оправдание: „Не мога да пиша, защото ми е забранено да пуша. Безсилна съм да сторя каквото и да било.“

— Затова си толкова напрегната?

— Предполагам — рече тя с по-мек тон. — Не че просто не мога да пиша. Онова, което наистина ме безпокои, е, че вече не съм сигурна в самото писане. Преди бях убедена, че призванието ми е да пиша. Вече не съм. Прочетох нещо, написано от мен неотдавна, и то ми се стори твърде отегчително. Не разбрах какво съм искала да кажа. То е като да забележиш отдалеч нечии мръсни чорапи, захвърлени небрежно на пода. Лошо ми става, като си помисля колко време и енергия съм прахосала.

— В такива моменти решаваш да звъннеш на някого в три часа̀ след полунощ и да го събудиш — символично, разбира се — от неговия спокоен знаков сън.

— Кажи ми — заговори Сумире, — някога съмнявал ли си се в онова, с което се занимаваш? Струвало ли ти се е, че си направил погрешен избор?

— Доста често имам такива притеснения — отвърнах.

— Сериозно?

— Да.

Сумире потрака с нокти по предните си зъби. Когато се замислеше, тя често правеше така.

— По-рано почти не са ме налягали подобни притеснения. Не че винаги съм сигурна в таланта си. Не съм чак толкова наивна. Добре знам, че съм себелюбива и своенравна, една ненапълно оформила се личност. Но никога не съм се съмнявала в призванието си. Може да съм допускала грешки, но винаги съм чувствала, че вървя по правилния път.

— Извадила си късмет — казах. — То е нещо като дълъг дъждовен период след засяване на ориза.

— Може би си прав.

— Но в последно време работата се закучи.

— Така е. Не върви и не върви. Понякога ме страх, че всичко, което съм правила досега, е било погрешно. Сякаш сънувам съвсем ясен сън, будя се посред нощ и известно време не мога да разбера кое е истина и кое не е… Такова невероятно усещане. Разбираш ли за какво говоря?

— Мисля, че да.

— Тия дни ме мъчи мисълта, че отпуснатото ми за романи време е изтекло и нищо няма да напиша. Светът гъмжи от глупави, наивни момичета и аз съм просто една от тях. Не виждам по-далеч от носа си и преследвам мечти, които никога няма са се сбъднат. Би трябвало да затворя капака на пианото и да сляза от сцената. Преди да е станало твърде късно.

— Да затвориш капака на пианото ли?

— В преносен смисъл.

Прехвърлих слушалката от лявата в дясната си ръка.

— Знаеш ли, в едно съм напълно сигурен. Може би ти не си, но аз съм. Ако се съди по написаното от теб досега, не може да има съмнение, че някога ще станеш забележителна писателка.

— Наистина ли мислиш така?

— Чувствам го с цялото си сърце — отвърнах. — Нима бих те излъгал за такова нещо? В текстовете ти има прекрасни, много изразителни места. Например описанието на морския бряг през май. Когато го чета, чувам шума на вятъра, долавям аромата на море, чувствам как слънцето топли нежно ръцете ми. А когато пишеш за малка, пълна с цигарен дим стая, започвам да се задъхвам, сякаш не ми достига кислород. И на очите ми залютява. Много писатели биха ти завидели, не на всеки е дадено да пише така. В романите ти има живот, естествено дихание, вътрешна сила. В момента не му достига цялостност, завършеност, но това не означава, че е време… да затвориш капака на пианото.

Сумире помълча десет-петнайсет секунди.

— Не го казваш само за да ме утешиш и ободриш, нали?

— Не, в никакъв случай. Това, което говоря, е безспорен факт.

— Като река Молдау?

— Точно така.

— Благодаря ти — рече тя.

— Няма за какво — отвърнах.

— Понякога си толкова сладък. Като Коледа, летните ваканции и новородено кученце, всичко наведнъж.

Измърморих нещо неразбираемо, както винаги, когато някой ме хвали.

— Но имам едно притеснение — добави тя. — Един прекрасен ден ще се ожениш за някое хубаво момиче и напълно ще ме забравиш. И вече няма да мога да ти се обаждам посред нощ, винаги когато ми се прииска. Права ли съм?

— Можеш да се обаждаш денем.

— Идеята ти не е добра. Нищичко не разбираш.

— Нито пък ти — възразих аз. — Повечето хора работят, когато свети Слънцето, а настъпи ли нощта, гасят лампата и си лягат. — Думите ми прозвучаха така, сякаш си рецитирах пасторално стихотворение сред поле с тикви.

— Неотдавна прочетох статия във вестника — продължи тя, напълно пренебрегвайки думите ми. — В нея пише, че лесбийките са такива по рождение; имало някаква мъничка кост във вътрешното ухо, която при тях била съвсем различна по форма, отколкото при другите жени. Някаква костица със сложно име. Излиза, че лесбийството не е придобита сексуална ориентация, а е генетично обусловено. Откритието било направено от американски лекар. Нямам представа защо той се занимава с такива изследвания, но откакто прочетох статията, непрекъснато мисля за тази пуста костица в ухото и се питам каква ли е по форма моята.

Не знаех какво да кажа. Настъпи тишина. Също толкова тихо е, когато се налива олио в голям тиган.

— Сигурна си, че изпитваш сексуално желание към Миу, така ли? — попитах.

— Сто процента съм сигурна — отвърна Сумире. — Когато съм с нея, оная костица в ухото ми започва да трепти и леко да припуква — като камбанка от тънка раковина при полъха на вятъра. И ми се иска Миу да ме прегърне и да оставим нещата да следват естествения си ход. Ако това не е сексуално желание, значи във вените ми тече доматен сок.

— Хм… — изрекох. Какво друго можех да кажа?

— Това обяснява всичко. Защо не искам да правя секс с мъже. Защо не чувствам нищо. Защо все си мисля, че съм различна от другите.

— Да ти кажа ли аз какво мисля? — попитах я.

— Разбира се.

— Във всяко лесно обяснение по пътя на логиката има скрит капан. Зная го от личен опит. Някой беше казал, че изобщо не си струва труда да се обяснява нещо, което може да се обясни само с една книга. Така че не бива да правиш прибързани заключения.

— Ще го запомня — заяви Сумире и връзката внезапно прекъсна.

Представих си как окачва слушалката и излиза от телефонната будка. Часовникът ми показваше 3,30. Отидох в кухнята, изпих чаша вода, после пак се мушнах под завивките и затворих очи. Но сънят не идваше. Дръпнах пердето и видях Луната, безмълвно скитаща по небето като някое бледо, добро сираче. Разбрах, че няма да мога да заспя. Сварих си кафе, придърпах един стол по-близо до прозореца, седнах и изядох няколко бисквити със сирене. После четох в очакване на утрото.

[1] Район в централната част на западното крайбрежие на Япония. — Б.пр. ↑

[2] Сосеки Нацуме (1867 — 1916) — японски писател. — Б.пр. ↑

[3] Престижен квартал на Токио близо до центъра. — Б.пр. ↑

[4] Квартал на Токио с множество модни бутици, художествени и антикварни галерии, музеи и кафенета в парижки стил. — Б.пр. ↑

[5] Този, който отговаря за вината. — Б.пр. ↑

5

Време е да разкажа с няколко думи за себе си.

Разбира се, тази история е за Сумире, не за мен. Все пак, тъй като я гледате през моите очи и от мен ще разберете що за човек беше тя, не е зле да кажа нещичко за себе си.

Никога не ми е било лесно да говоря за себе си. Винаги съм се чувствал объркан при парадоксалния въпрос: кой съм аз? Разбира се, никой не знае за мен повече, отколкото самият аз. Но когато разказвам за себе си, от субект на разказа ставам, естествено, негов обект и тогава се намесват всевъзможни съображения — ценностна система, възприятия, собствените ми способности на наблюдател — и волю-неволю избирам за какво да говоря и за какво не. Винаги ме е смущавала мисълта, че не описвам себе си много обективно.

Но съм забелязал, че този въпрос, изглежда, не безпокои повечето хора. Даде ли им се такава възможност, те са невероятно искрени, когато говорят за себе си. „Аз съм толкова честен, откровен човек“ — казват, или: „Аз съм много чувствителен човек и затова не ми е лесно да намирам общ език с хората“, или „Имам безпогрешен усет за истинските чувства на другите“. Ала неведнъж съм бил свидетел как този „леснораним човек“ съвсем безпричинно е наранявал други хора. А наричащият себе си „чистосърдечен и откровен“, без сам да си дава сметка какво прави, с лекота използва съвсем благоприлични оправдания, за да отстоява доводи, които са му от полза. Онзи пък, който „има непогрешим усет за истинските чувства на другите“, лесно се поддава и на най-прозрачното ласкателство. Не е ли това достатъчно, за да задам въпроса: доколко всъщност познаваме себе си?

Колкото повече мисля за това, толкова повече ми се иска да отложа разглеждането на темата за самия мен. Много повече ме интересува онова, което е извън мен, обективната действителност. Опитвам се да разбера колко са важни за мен външният свят, определени обстоятелства, хора, а също и да постигна равновесие между тях и мен, да ги побера в себе си, така да се каже. Струва ми се, че така успявам да получа по-ясна, по-обективна представа за това, кой съм аз.

Такива мисли ми се въртяха из главата, когато бях юноша. Както майсторът-зидар опъва канапа и реди по него тухла след тухла, аз градях тази своя житейска философия. Размислите и логика ми помогнаха за формулирането й, но тя се основаваше най-вече на собствения ми опит. Оказа се обаче, че не е никак лесно да я обясниш на другите така, че да те разберат правилно — и това научих от опит.

Последицата бе, че в един момент от младостта си започнах да тегля невидима граница между себе си и околните. Който и да беше пред мен, винаги запазвах определена дистанция и следях внимателно отношението му към мен, за да не го допусна твърде близо до себе си. Не приемах за чиста монета ничии думи. Не хранех лоши чувства към света, но голямата ми страст бяха книгите и музиката. С други думи, бях саможивец.

Семейството ми е съвсем обикновено, толкова обикновено, че не знам с какво да започна. След като завършил факултета по природни науки на местен държавен университет, баща ми започнал работа в научноизследователската лаборатория на голямо предприятие за производство на хранителни продукти. Той обичаше голфа и всяка неделя беше на игрището. Майка ми бе много запалена по класическия поетичен стил танка — петстишия, и често посещаваше поетични рецитали. Винаги щом името й се появеше в раздела за поезия на вестника, тя дни наред беше щастлива като птичка. Майка ми обичаше да чисти, но не и да готви. Сестра ми, с пет години по-голяма от мен, ненавиждаше и чистенето, и готвенето и смяташе, че това е работа на други хора, само не и нейна. Затова твърде рано ми се наложи да си готвя сам. Купих си готварска книга и научих как се прави почти всичко, което обичам. Не познавах друго дете, което да живее така.

Роден съм в токийския квартал „Сугинами“, но докато бях още малък се преместихме в „Цуданума“, в префектура Чиба, и там израснах. В съседство живееха почти само чиновнически семейства, като нашето. Сестра ми бе винаги първа по успех в класа; не можеше да не бъде най-добрата, такъв й е характерът. Никога не вършеше нищо полезно, дори кучето не изведе нито веднъж на разходка. Тя завърши право в Токийския университет и на следващата година започна работа като адвокат. Съпругът й е енергичен консултант по въпросите на управлението. Купиха си луксозен четиристаен апартамент близо до парк Иойоги. Вътре обаче е истинска кочина.

За разлика от сестра си, аз не проявявах почти никакъв интерес към ученето и никак не се притеснявах какъв е успехът ми. Не исках родителите ми да ме тормозят, така че ходех на училище и гледах да си уча уроците и да си пиша домашните, без да си давам много зор. През останалото време играех футбол, а вкъщи се излежавах и поглъщах роман след роман. Никакви допълнителни уроци след часовете, никакви частни учители. При все това бележките ми не бяха никак лоши и си помислих, че мога да постъпя в някой приличен университет, без да се скапвам от зубрене за приемните изпити. Тъкмо така и стана.

Приеха ме в университета и заживях отделно от родителите си, в малка квартира. Впрочем дори когато живеехме в „Цуданума“, не помня да е имало някакви задушевни разговори в семейството ми. Бяхме под един покрив, но родителите и сестра ми бяха за мен като чужди хора и нямах представа какво искат от живота. Същото се отнасяше и за тях — и те не знаеха що за човек съм и към какво се стремя. Не че бях наясно какво искам да постигна в живота. Обичах да чета до самозабрава романи, но нямах перо на писател, за да пробвам да стана такъв; а да избера попрището на редактор или критик, също бе изключено, тъй като литературните ми пристрастия бяха твърде силни. „Романите би трябвало да носят само наслада“ — мислех си — „а не да са част от работата или следването ти.“ По тая причина записах не литература, а история. Не проявявах особен интерес към историята, но щом започнах да изучавам тази наука, я намерих за твърде увлекателна. Това откритие обаче не ме накара след университета да посветя живота си на историята, въпреки че научният ми ръководител ми направи такова предложение. Обичах да чета и да размишлявам, но нямах академична нагласа и от мен учен нямаше да излезе. Както казва Пушкин:

… Да рови в книги стародавни

с хронологически баласт —

не бе за него тая страст…[1]

Да, така си беше. Но това не значи, че горях от желание да си намеря работа в някоя фирма, да се катеря стъпка по стъпка по хлъзгавата пирамида на капитализма, проправяйки си път със зъби и нокти в условията на жестоко съперничество.

И така, по метода на изключването, в края на краищата избрах професията на учителя. До училището имаше само няколко спирки на метрото. Оказа се, че мой чичо е служител в комитета по образованието на градчето, където се намираше училището. Тъкмо той ми предложи да стана учител. В университета не бях минал всички педагогически дисциплини и отначало ме назначиха за нещатен преподавател, но след кратък пробен период започнах работа като редовен учител. Не бях си и помислял, че ще стана учител, но постепенно започнах да изпитвам дълбоко уважение към тази професия и да я обичам повече, отколкото можех да си представя преди. По-точно е дори да се каже, че всъщност благодарение на тези чувства намерих себе си.

Влизах в класната стая и преподавах на своите малки ученици основни факти от историята на света и живота на Земята, обяснявах значението на думи, но в същото време всичко това — вече през очите и умовете на тези деца — пак се връщаше при мен и аз го учех като за първи път. Всичко си зависеше от мен, от това, как водех урока, но справех ли се добре с работата, тя ми се струваше удивително приятна и стимулираща едно силно и дори дълбоко преживяване. Разбирах се чудесно с учениците си, с майките им, с колегите си — почти с всички.

Все пак старите въпроси продължаваха да ме измъчват. Кой съм аз? Към какво се стремя? Какво искам от живота?

Най-близо до отговорите бях, когато разговарях със Сумире. Всъщност предпочитах повече да я слушам, отколкото да приказвам за себе си. Тя ми задаваше най-различни въпроси и ако не можех да намеря отговор или той беше неубедителен, Сумире се сърдеше, а понякога много се ядосваше. За разлика от други хора, тя съвсем искрено искаше да чуе каквото имах да й кажа. Затова се стараех да й отговарям колкото се може по-точно и нашите разговори ми помагаха да й разкривам все повече що за човек съм. На нея и същевременно — на себе си.

Срещахме се и разговаряхме с часове. Никога не се уморявахме от приказване, никога не ни се изчерпваха темите — книгите, светът, природата, езикът… Разговорите ни бяха толкова непринудени, толкова съкровени — повече, отколкото между любовници.

Винаги си мислех: колко хубаво би било, ако действително можехме да сме любовници. Копнеех за топлината на тялото й. Представях си, че сме женени и живеем заедно. Но трябваше да се изправя пред факта, че Сумире не изпитва никакви любовни чувства към мен, камо ли пък интерес като сексуален партньор. Случваше се разговорите ни да продължат до късно през нощта и тя да остане да пренощува при мен, но липсваше и най-незначителният намек за каквато и да било интимност. Към два-три часа̀ след полунощ, тя се прозяваше, мушваше се в леглото, отпускаше шава на възглавницата ми и веднага заспиваше. Аз си постилах на пода и си лягах, но не можех да заспя, главата ми беше пълна с налудничави фантазии, хаотични мисли, себеотвращение. Понякога неизбежното физическо желание ме терзаеше до лудост. Лежах буден и чаках да съмне.

Не бе никак лесно да приема факта, че Сумире почти, или може би напълно не проявява никакъв интерес към мен като към мъж. Понякога при тази мисъл ме заболяваше толкова силно, сякаш някой забиваше нож в корема ми. И все пак времето, прекарано с нея, ми бе по-скъпо от всичко. Тя ми помагаше да забравя, макар и за кратко, самотата си — основният тон на живота ми. Сумире разшири външните граници на моя свят, даде ми възможност да дишам с пълни гърди. Единствено тя можеше да стори това за мен.

За да облекча болката и, както се надявах, да премахна каквото и да било сексуално напрежение между двама ни, започнах да спя с други жени. Не мога да кажа, че имах голям успех сред жените. Не бях от така наречените галантни кавалери и нямах някакво особено мъжко обаяние и сексуално излъчване. Но все пак, и аз не знам защо, някои жени ме харесваха и скоро установих, че не е трудно да ги накарам да легнат с мен, ако оставя нещата да следват своя естествен ход. Тези малки буйства така и не събудиха сърдечни трепети в мен; в най-добрия случай бяха своеобразно облекчение.

Не криех от Сумире отношенията си с другите жени. Тя не знаеше всички подробности, тъй като се задоволявах само с общи описания. Историите ми явно не я интересуваха особено. Ако в тях имаше нещо обезпокоително, това бе обстоятелството, че като правило жените бяха по-възрастни от мен и бяха или омъжени, или имаха постоянни приятели. Най-последният ми любовен роман бе с майката на един от учениците ми. Срещах се с нея два пъти месечно.

— Ще се погубиш така — предупреди ме веднъж Сумире. Съгласих се с нея, но нищо не можех да направя.

Една съботна сутрин в началото на юли аз и моят клас от трийсет и пет ученици отидохме на планински поход в Окутама. Денят започна с весела суматоха и свърши с пълен хаос. Когато стигнахме билото, две деца откриха, че са забравили да сложат в раниците си своя обяд. Наблизо нямаше магазини и се наложи да разделя на две собствения си обяд — порция норимаки[2], осигурен от училището. Така не ми остана нищо. Някой ми даде парче шоколад и това ми беше яденето този ден. После едно момиче каза, че се е уморило и не може повече да върви. Трябваше да я нося на гръб по целия път до подножието на планината. Две момчета взеха да се боричкат, уж на шега, и едното падна и си удари главата на камък. Получи леко мозъчно сътресение и силно кръвотечение от носа. Нищо опасно, но ризата му беше цялата в кръв, сякаш бе оцелял след клане. Наистина пълен хаос.

Върнах се вкъщи изтощен като бездомник, нощуващ по гарите. Взех душ, изпих едно студено питие, легнах си, без каквато и да било мисъл в главата, изключих осветлението и потънах в спокоен сън. Не след дълго телефонът иззвъня — Сумире. Погледнах часовника върху нощното си шкафче. Бях спал само около час. Но не започнах да мърморя — просто не можех, от умора. Има и такива дни.

— Може ли да се видим утре следобед? — попита тя.

В шест часа̀ вкъщи щеше да дойде една жена. Щеше да паркира червената си „Тойота Челика“ малко по-надолу на улицата и да позвъни на вратата ми.

— Свободен съм до четири — отвърнах.

Сумире беше с бяла блуза без ръкави, тъмносин минижуп и малки слънчеви очила. Единственото й украшение бе дребна пластмасова шнола. Съвсем обикновена премяна, почти никакъв грим — изглеждаше така, както винаги, в обичайното си състояние. Отначало обаче, не знам защо, не можах да я позная. Бяха минали само три седмици от последната ни среща, но момичето, което седеше срещу мен на масата, принадлежеше на съвършено друг свят. Казано направо, тя много се бе разхубавила. Сякаш бе разцъфтяла.

Поръчах си малка чаша наливна бира, Сумире поиска гроздов сок.

— Не мога да те позная в последно време — рекох.

— Такъв е периодът — отвърна вяло тя и отпи със сламка от питието си.

— Какъв период? — попитах.

— Нещо като закъсняло съзряване, струва ми се. Когато стана сутрин и се погледна в огледалото, виждам един напълно непознат човек. Изостанала съм от себе си, сякаш истинското ми „аз“ е влак, който не мога да догоня.

— В такъв случай няма ли да е по-добре просто да го оставиш да си върви в каквато си иска посока?

— Но ако изгубя себе си, къде бих могла да отида?

— Ако е въпрос за няколко дни, можеш да поживееш при мен. Винаги си добре дошла — ти, която може да се изгубиш.

Сумире се засмя.

— Шегата настрана. Интересно накъде ли все пак съм се запътила в този свят?

— Не знам. Но погледни нещата откъм светлата им страна — отказала си цигарите, носиш хубави, чисти дрехи, дори чорапите на краката ти са еднакви, говориш италиански. Знаеш как да подбираш вината по качество, разбираш от компютри и поне засега водиш редовен живот — вечер си лягаш, сутрин ставаш от сън. Все нанякъде трябва да си се устремила.

— Но все още не мога да напиша нито ред.

— Всяко нещо си има периоди на подем и на спад.

Сумире изкриви устни.

— Не мислиш ли, че това, което преживявам, може да се нарече отстъпничество?

— Отстъпничество ли? — Не можах веднага да разбера какво има предвид.

— Отстъпничество. Да измениш на възгледите и убежденията си.

— Наричаш отстъпничество това, че получи работа, обличаш се с хубави дрехи и вече не пишеш романи?

— Именно.

Поклатих глава.

— Преди пишеше, защото искаше да пишеш. Ако повече не искаш, защо да го правиш, нима си длъжна? Да не би да мислиш, че ако не пишеш, някое селце може да изгори напълно? Или някой кораб да потъне? Да се обърка редуването на приливите и отливите? Или пък избухването на революцията да се забави с пет години? Едва ли. Не смятам, че някой би нарекъл сегашния ти живот „отстъпничество“.

— Тогава как би трябвало да се нарече?

Отново поклатих шава.

— Думата „отстъпничество“ звучи твърде архаично и общо взето вече никой не си служи с нея. Все пак може някъде да са останали комуни, в които още се употребява. Не знам със сигурност. Но ми е ясно едно: ако не искаш да пишеш, не пиши. Никой не те кара насила.

— Комуни ли? Имаш предвид създадените от Ленин?

— Онези се наричат колхози. От тях нищо не е останало.

— Не че не искам да пиша — подзе Сумире, след като помисли малко. — Искам, обаче нищо не се получава. Сядам зад писалището си и се опитвам да пиша, но нищо не ми хрумва — никакви идеи, никакви думи, никакви сцени. Нищичко. Не много отдавна имаше безброй неща, за които ми се пишеше. Какво изобщо става с мен?

— Мен ли питаш?

Сумире кимна.

Отпих глътка студена бира и се помъчих да събера мислите си.

— Струва ми се, че в момента търсиш своето място в рамките на ново произведение. Докато си погълната от това търсене, не е необходимо да описваш чувствата си. Навярно е така. Или просто не ти е до това, защото си прекалено заета.

— А ти правиш ли го? Пренасяш ли се мислено в някое произведение?

— Според мен повечето хора живеят в измислен свят. Аз не правя изключение. То е нещо като трансмисията в автомобила. На човека е нужна такава трансмисия между него и суровата действителност. Когато светът те притиска с цялата си тежест, ти използваш лоста, за да превключиш на скорост, която ще ти позволи да понесеш тази тежест. Така запазваш крехкото си тяло. Разбираш ли за какво говоря?

Сумире леко кимна.

— Значи още не съм напълно готова да се впиша в рамките на новото произведение. Това ли искаш да кажеш?

— Най-големият проблем е, че засега самата ти не знаеш какво точно ще е въпросното произведение. Не си наясно как ще се развие сюжетът; стилът още не е определен. Знаеш само името на главния герой. И все пак новото произведение ще те промени напълно, ще станеш друг човек. Ще мине малко време — и то ще започне да работи в твоя полза, ще те подслони под крилото си и може би пред теб ще се открие нов свят. Но моментът още не е настъпил, все още си в несигурна позиция.

— Значи излиза, че съм махнала старата трансмисия, но още не съм затегнала болтовете на новата? А двигателят продължава да работи на празен ход. Така ли?

— Може и така да се каже.

Сумире се начумери, както обикновено, и дълго преследва една злополучна бучка лед със сламката си. Накрая вдигна поглед.

— Разбирам какво имаш предвид под „несигурна позиция“. Как да го обясня… Понякога се чувствам толкова самотна. Обзема ме такава безпомощност, сякаш се обърква цялостното устройство на света — правила, устои, ориентири — и всичко, с което съм свикнала, престава да съществува. Сякаш вече няма земно притегляне и аз се рея из космоса, без да знам къде отивам.

— Като малък изгубен спътник?

— Да, може би.

— Но ти имаш Миу — рекох.

— Да, поне засега.

За малко се възцари тишина.

— Мислиш ли, че тя се стреми към същото? — попитах.

Сумире кимна.

— Убедена съм. Толкова силно, колкото и аз.

— И физически ли?

— Трудно е да се каже. Засега не мога да разбера какво изпитва към мен. И това ме кара да се чувствам объркана и отчаяна.

— Класическа загадка.

Вместо да отговори, Сумире пак сви устни.

— Но ти самата си наясно с чувствата си, знаеш какво искаш, нали?

Тя кимна веднъж, недвусмислено. Беше напълно сериозна. Отпуснах се на стола и сключих ръце зад главата си.

— Няма ли да ме намразиш след всичко, което ти казах? — попита Сумире. Думите й, наподобяващи реплика от стар черно-бял филм на Жан-Люк Го дар, прозвучаха някъде отвъд рамките на съзнанието ми.

— Не, няма да те намразя.

Следващата ми среща с нея бе две седмици по-късно, в един неделен ден, когато й помогнах да се пренесе в друга квартира. Съвсем спонтанно бе решила да се премести и аз бях единственият човек, който отиде да й помогне. С изключение на книгите, вещите й бяха съвсем малко, така че бързо се справихме. Ето поне една полза от бедността.

Взех от един приятел микробус „Тойота“ и превозих покъщнината на Сумире до новото й жилище в района „Йойоги-Уехара“. Всъщност то не беше чак толкова ново или пък нещо особено на вид, но в сравнение с предишната й барака в „Кичиджоджи“ — която трябва да бъде включена в списъка на историческите паметници — определено бе крачка напред. Беше й го намерил един приятел на Миу — агент по недвижими имоти. Освен удобното местоположение и наемът бе поносим, а от прозорците се разкриваше хубава гледка. Беше и два пъти по-голямо от предишното й жилище. Правилно бе решила да се премести там. Паркът Йойоги бе наблизо и, при желание, тя можеше да ходи пеш на работа.

— От следващия месец ще работя пет дена седмично — заяви тя. — Тридневната работна седмица не е ни рак, ни риба; много по-добре е да ходя на работа всеки ден. Сега се налага да плащам по-висок наем, а Миу смята, че няма да ми се отрази зле, ако стана редовен служител във фирмата. А и дори да си седя вкъщи, няма да напиша нито ред.

— Идеята не е лоша — отбелязах аз.

— Ако работя всеки ден, ща не ща животът ми ще стане по-организиран и нормален и навярно ще престана да ти се обаждам в три и половина през нощта. Ето още един безспорен плюс.

— Огромен плюс — рекох аз. — Но е жалко, че ще живееш толкова далеч от мен.

— Наистина ли мислиш така?

— Разбира се. Искаш ли да изтръгна сърцето си, за да те убедя?

Седях на голия под — направо на дъските, в новата квартира на Сумире, облегнат на стената. Сумире имаше толкова малко покъщнина, че жилището й изглеждаше пусто и необитавано. Прозорците бяха без пердета, книгите, които не се побираха на лавиците, лежаха накамарени на пода като група интелектуалци бежанци. Голямото огледало за цял ръст на стената, подарък от Миу по случай преместването в новата квартира, бе единственият предмет, който биеше на очи. Вечерният ветрец довяваше граченето на врани от парка. Сумире се настани до мен на пода.

— Знаеш ли какво? — рече.

— Какво?

— Ако бях някаква безполезна лесбийка, щеше ли да останеш мой приятел?

— Дори да беше безполезна лесбийка, това нямаше да промени нищо. Животът ми без теб би бил като „Най-големите хитове“ на Боби Дарин без „Мак Ножът“.

Сумире присви очи и ме погледна.

— Не съм сигурна, че схванах метафората, но май искаше да кажеш, че без мен ще се чувстваш много самотен, така ли?

— Така е горе-долу — отвърнах.

Сумире отпусна глава на рамото ми. Косата й бе прихваната с шнолка и можех да видя малките й, прелестни уши, толкова хубави, сякаш току-що бяха сътворени. Нежни, леснораними уши. Усещах дъха й по кожата си. Тя бе с розови шорти и избеляла, синя тениска, под която се очертаваха дребните й зърна. Долавяше се слаб мирис на пот. Нейната и моята пот — две миризми, смесили се неусетно в една.

Прииска ми се да я прегърна. После ме обзе страстно желание да я поваля на пода. Ала знаех, че усилието щеше да е напразно. Нищо нямаше да се получи. Взех да се задъхвам, зрителното ми поле внезапно се стесни. Времето не можеше да намери изход и се луташе като обезумяло. Непреодолимото желание се надигна и изду панталона ми. Страшно се смутих. Помъчих се да се овладея. Поех си дълбоко въздух, затворих очи и в този непрогледен мрак започнах бавно да броя. Но желанието ми бе толкова силно, че очите ми се насълзиха.

— Ти също ми харесваш — каза Сумире. — Повече от всички в този огромен свят.

— След Миу, имаш предвид.

— С Миу е малко по-различно.

— Как по-различно?

— Чувствата, които изпитвам към нея, са различни от онези, които имам към теб. Тоест… хм. Как да се изразя?

— Ние, жалките, посредствени хетеросексуални мъже имаме удобен израз за това — рекох аз. — Казваме, че ни е станал.

Сумире се засмя.

— Никога не съм искала нищо особено от живота, освен да стана писателка. Винаги съм се задоволявала с онова, което имам. Но сега, точно в този момент, искам Миу. Много, много силно. Искам да я притежавам, да бъде моя. Просто не мога иначе. Нямам никакъв друг избор. Нито един. Не знам защо стана така. Разбираш ли?

Кимнах. Пенисът ми продължаваше да е непреодолимо твърд. Молех се Сумире да не забележи.

— Има една знаменита реплика на Граучо Маркс — рекох. — „Тя е толкова влюбена в мен, че нищо не разбира. И тъкмо затова е влюбена в мен.“

Сумире се усмихна.

— Дано нещата да се получат. Но бъди много внимателна. Твърде уязвима си. Помни това.

Без да каже дума, Сумире взе ръката ми и леко я стисна. Нейната малка, нежна ръка бе влажна от пот. Представих си как гали твърдия ми член. Помъчих се да не мисля за това, но безуспешно. Както Сумире бе казала, нямах никакъв друг избор. Представих си как свалям тениската й, шортите й, пликчетата й. Прекарвам върха на езика си по изопнатите й, напрегнати зърна. Разтварям широко краката й и прониквам във влажната й утроба. Бавно, в дълбоката тъма вътре. Тя ме примамва, обгръща ме, после ме изтласква навън… Не можех да спра потока на тези безумни фантазии. Отново стиснах силно очи и оставих да премине един плътен съсирек от време. Отпуснах шава и търпеливо зачаках нажеженият въздух около мен да се издигне нагоре и да се разсее.

Сумире предложи да отидем да вечеряме, но до края на деня трябваше да върна в Хино микробуса, който бях наел. Повече от всичко обаче исках да остана сам с властния си нагон и повече да не въвличам Сумире във фантазиите си. Не знаех докога ще мога да се контролирам, ако тя е до мен. Преминех ли критичната точка, не бе изключено да си загубя разсъдъка.

— Скоро ще те поканя на прилична вечеря. Чисти покривки, вино. Може би следващата седмица — обеща ми Сумире на сбогуване. — Тъй че ме включи в програмата си за следващата седмица.

— Така и ще направя — казах аз.

Когато минавах покрай огледалото, неволно погледнах в него и видях лицето си. Стори ми се странно. Бе моето лице, но откъде се беше взел този поглед? Нямах желание обаче да се върна и да се опитам да разбера каква е тая работа.

Сумире се спря на прага на новото си жилище да ме изпрати. Махна ми за довиждане — нещо, което рядко правеше.

Подобно на толкова други красиви обещания в живота ни, и въпросната вечеря така и не се състоя. В началото на август получих дълго писмо от нея.

[1] „Евгений Онегин“, I глава, VI строфа, превел Григор Ленков. — Б.пр. ↑

[2] Руло от сушени водорасли с пълнеж от варен ориз и риба. — Б.пр. ↑

6

На плика имаше голяма, цветна италианска марка. От клеймото разбрах, че писмото е от Рим, но датата на изпращане не личеше.

В деня, когато то пристигна, отидох до Шинджуку, отдавна не бях ходил там, купих си две-три новоизлезли книги от книжарница „Кинокуния“ и гледах филм на Люк Бесон. После се отбих в едно бирхале, ядох пица с аншоа и изпих халба тъмно пиво. Само за да избегна часа пик, се качих на влак по линията Чуо и докато стигна до своята спирка Кунитачи, прочетох една от току-що закупените книги. Канех се да вечерям леко и да изгледам футболен мач по телевизията. Идеалният начин за прекарване на почивката през лятото. Жега, самота, свобода. На никого не досаждаш и никой не ти досажда.

Когато се прибрах, видях, че в пощенската ми кутия има писмо. Името на подателя не беше обозначено на плика, но бегъл поглед бе достатъчен да разбера по почерка, че е от Сумире. Сбити йероглифи, написани с твърда, безкомпромисна ръка. Приличаха на древните бръмбарчета, открити в египетските пирамиди. Сякаш за миг бяха изпълзели на светло и гледаха пак да се скрият в мрака на историята.

Рим?

Оставих в хладилника продуктите, които бях купил пътем от супермаркета, и си налях голяма чаша чай с лед. Седнах на един стол в кухнята, отворих плика с нож за плодове, който ми беше под ръка, и зачетох писмото. Пет страници на хартия за писма с щемпела на хотел „Екселсиор“ в Рим, ситно изписани със синьо мастило. Колко ли време й бе отнело да напише всичко това? В единия ъгъл на последната страница имаше петънце — може би от кафе.

„Здравей!

Представям си колко си се изненадал, че съвсем неочаквано получаваш писмо от мен от Рим. Всъщност ти си толкова невъзмутим, че това вероятно няма да те впечатли особено. Не е голямо чудо да посетиш Рим, малко ли туристи ходят там. Виж, ако бях ти писала от Гренландия, Тимбукту или Магелановия пролив, щеше да е друга работа, нали? Все пак мога да те уверя, че на мен самата още ми е трудно да повярвам, че съм тук, в Рим.

Както и да е, съжалявам, че не успях да те поканя на вечеря, както се бяхме уговорили. Пътуването до Европа изникна най-неочаквано, веднага след като се преместих в новата квартира. Няколко дни не бях на себе си — тичах да подам молба за паспорт, купувах куфари, довършвах започната работа. Сам знаеш, че нямам добра памет, но винаги се старая, доколкото мога, да изпълня обещанията си. Онези, които съм запомнила, разбира се. Затова искам да ти се извиня за несъстоялата се вечеря.

Много харесвам новото си жилище. Местенето е неприятно нещо (макар че ти свърши повечето работа, за което съм ти безкрайно благодарна, все пак си е мъка). Но след като веднъж си се нанесъл, разбираш, че е наистина хубаво. Наблизо няма кукуригащи петли, както в Кичиджоджи, но вместо тях е пълно с кресливи врани, които напомнят на ридаещи старици. Призори се събират на големи ята в парка Иойоги и започват така силно да грачат, че сякаш настъпва краят на света. Няма нужда от будилник. Може ли да се спи при такава гюрултия? Благодарение на враните сега и аз като теб живея живот на фермер — лягам си рано, ставам рано. Започвам да разбирам какво е някой да ти се обади в три и половина през нощта. Започвам да разбирам, обърни внимание.

Пиша това писмо в едно кафене на открито, на някаква забутана улица в Рим. Пия на малки глътки еспресо, гъсто като дяволска пот, и не ме напуска странното чувство, че вече не съм аз. Трудно е да се обясни с думи, но сякаш, докато съм спала дълбоко, някой е дошъл, разглобил ме е на части и пак ме е сглобил набързо. Такова е усещането. Схващаш ли какво ми е на ума?

Като се погледна, разбирам, че съм си съвсем същата, но чувствам, че има разлика, че не съм такава, каквато бях преди. Не че ясно си спомням каква бях преди. Откакто слязох от самолета, не мога да се отърся от тази напълно реална, деструктивна халюцинация. Халюцинация? Струва ми се, че тя е действителност…

Седя тук и се питам: «Защо сега съм тъкмо в Рим, а не другаде?» — и всичко около мен започва да ми се струва нереално. Разбира се, ако проследя отначало докрай как се озовах тук, може да стигна до някакво обяснение, но знам, че то ще ми прозвучи неубедително. Аз, която седя тук, и онова обичайно «аз», което познавам, не са в синхрон. Иначе казано, съвсем не е необходимо да бъда тук, но въпреки това съм тук. Знам, че се изразявам неясно, но ти ме разбираш, нали?

Едно мога да кажа със сигурност: бих искала да си тук с мен. Когато съм далеч от теб, макар и с Миу, ми е тъжно и самотно. Колкото по-далече сме един от друг, толкова по-силно е това усещане. Колко хубаво би било, ако и ти усещаш раздялата ни по същия начин.

Та двете с Миу в момента се шляем из Европа. Тя трябваше да пътува по работа до Италия и Франция и отначало планираше да замине сама за две седмици, но после пожела да я придружа като нейна секретарка. Една сутрин просто ми го заяви и направо ме шокира. Макар и да се наричам нейна «лична секретарка», не смятам, че тя има някаква полза от мен; от друга страна, това преживяване ще ми се отрази добре, а Миу казва, че пътуването ми е като награда, задето съм престанала да пуша. Излиза, че ненапразно понесох толкова мъки.

Първото ни кацане бе в Милано, разгледахме града, после наехме синьо «Алфа Ромео» и поехме на юг по автострадата. Посетихме неколцина винари в Тоскана, сключихме сделки, а след това прекарахме няколко дни в малко градче, където живяхме в разкошен хотел. После се отправихме към Рим. Деловите разговори обикновено се водеха на английски или на френски, така че не можах да се проявя, но във всекидневното общуване италианският ми ни помага доста често. Ако бяхме заминали за Испания (за съжаление няма да се случи при това пътуване), щях да бъда много по-полезна на Миу.

«Алфа Ромеото», което наехме, беше с ръчна смяна на скоростите, а аз нищо не разбирам от това. Миу шофира през цялото време. Оставаше зад волана часове наред, без да се умори. Гледах я с каква невероятна лекота превключва скоростите по неравния лъкатушещ път покрай безкрайните тоскански хълмове и тръпнех (не се шегувам). Да съм с нея толкова далеч от Япония и просто да си живеем двете — нищо друго не ми е нужно. Ако можеше пътуването ни да няма край…

Започна ли да описвам чудесната италианска кухня и вината, писмото ще стане прекалено дълго, така че за това — някой следващ път. В Милано направихме голяма обиколка по магазините, накупихме разни неща: дрехи, обувки, бельо. Аз си купих само една пижама (бях забравила да си взема своята). Не нося много пари, а наоколо има толкова красиви неща, че не мога да реша на какво да се спра. При такава ситуация, умът ми изключва, сякаш му изгарят бушоните. Стига ми просто да съм с Миу, докато тя пазарува. Тя е много добра в това отношение — подбира само най-красивите, най-качествените вещи и купува част от тях. Сякаш се опитва да намери най-вкусното късче на някое ястие. Много е съобразителна и е просто прелестна. Когато я наблюдавах как разглежда едни скъпи копринени чорапи и бельо, дъхът ми секна. По челото ми избиха капки пот. Не ти ли се струва твърде странно? Момиче съм все пак. Но стига за пазаруването. Ако описвам подробно всичко, писмото ще стане прекалено дълго.

В хотелите се настаняваме в отделни стаи. Явно Миу е много педантична в това отношение. Само веднъж, във Флоренция, когато не знам как ни объркаха резервацията, се наложи да делим една стая. Имаше две легла, но само при мисълта, че ще нощуваме заедно, сърцето ми силно затуптя. Зърнах я, увита с кърпа, да излиза от банята и после да се преоблича. Аз, естествено, се престорих, че не гледам и чета книга, но надничах крадешком. Миу има великолепно телосложение. Не беше напълно гола, носеше оскъдно бельо, но независимо от това неволно се загледах в нея и дъхът ми секна. Тя е стройна, със стегнат задник, много, много привлекателна. Да можех само да ти я покажа… Макар че това звучи странно, нали?

Представих си, че гъвкавото й, стройно тяло ме обгръща. Лежах в леглото в една стая с нея и в съзнанието ми витаеха най-различни неприлични сцени. Изведнъж взе да ми се струва, че полека-лека се понасям към някакво друго място. «От превъзбудата е» — помислих си. Същата нощ ми дойде мензисът, малко преждевременно. С две думи, истинска мъка. Хмм. Интересно защо ли ти пиша за това? Просто още една подробност от живота ми, нищо повече.

Снощи бяхме на концерт. Нямахме големи очаквания, тъй като сезонът е свършил, но попаднахме на невероятно изпълнение. Марта Аргерих свири Концерт за пиано № 1 от Лист. Обожавам това произведение. Дирижираше Джузепе Синополи. Изумителна, фантастична музика, достойна за музиканти от такъв ранг! Лее се плавно и открива пред теб съвсем неочаквани хоризонти. Но като се замисля, тя като че ли беше твърде съвършена за моя вкус. Според мен Лист трябва да звучи не чак толкова гладко, малко «съмнително», да речем — така, както свирят на големите селски празници, такава една приземена интерпретация би му подхождала повече. С изключение на сложните и възвишени места, тази музика предизвиква в мен трепетно вълнение — ето кое ми харесва най-много. По този въпрос двете с Миу сме единодушни. Във Венеция се провежда фестивал на Вивалди и се каним да го посетим. Помниш ли как двамата си говорехме за литература? Така двете с Миу можем до безкрай да разговаряме за музика.

Колко дълго стана това писмо! Взема ли веднъж писалката, не мога да спра по средата. Винаги е било така. Макар да казват, че добре възпитаните момичета не злоупотребяват с гостоприемството на домакините, започна ли да пиша нещо, поведението ми е ужасно. (Дали това се случва само като пиша…?) Един сервитьор с бяло сако все току ме поглежда изпод вежди. Но ръката ми се умори, а и хартията ми е на свършване, така че ще се ориентирам към приключване.

Миу отиде да посети свои стари приятели в Рим, а аз излязох да поскитам сама по улиците около хотела, попаднах на това кафене и седнах да ти пиша. Сякаш се намирам на необитаем остров и ти пращам послание в бутилка. Странно, когато не съм с Миу, не ми се ходи никъде. Изминах целия път до Рим, тук съм за пръв път в живота си (кой знае дали няма да е последен), но просто нямам желание да отида да разгледам онези прочути руини и фонтани. Дори по магазините не ми се ходи. Стига ми просто да седя тук в кафенето, да душа като куче миризмите на града, да се вслушвам в гласовете и звуците и да гледам лицата на минувачите.

Сега забелязвам, че докато ти пиша, онова особено усещане, за което споменах в началото — че «сякаш са ме разглобили на части», като че започна да изчезва. Вече не ме безпокои чак толкова. Същото чувствах и когато излизах от телефонната будка след дългите ни среднощни разговори. Може би ти ми влияеш така?

Какво мислиш, а? Във всеки случай, моли се за моето щастие и успех. Нуждая се от молитвите ти.

Засега чао.

P.S. Ще съм си у дома към 15 август. Тогава ще вечеряме заедно, преди лятото да е свършило. Вече ти обещах!“

След пет дена пристигна второ писмо, изпратено от някакво френско селце, името на което не ми говореше нищо. То бе по-кратко от първото. Миу и Сумире оставили в Рим наетата от тях кола и отпътували с влак за Венеция. Там слушали Вивалди цели два дни. Повечето концерти бяха изнесени в църквата, в която Вивалди служел като абат. „Дотолкова се наслушах на Вивалди, че ще съм доволна, ако в близките шест месеца не чуя и една нота, сътворена от него“ — пишеше Сумире. По-нататък описваше колко вкусни били морските деликатеси, печени във фолио, които двете с Миу яли в един венециански ресторант. Описанията й бяха толкова образни, че ми се прииска моментално да се отправя към Венеция, за да опитам въпросните ястия.

От Венеция двете отишли в Милано, после пътували със самолет до Париж. Там си отдъхнали (направили още една обиколка по магазините) и се качили на влак за Бургундия. Един от близките приятели на Миу имал там огромна къща, всъщност нещо като имение, където и отседнали. Както в Италия, Миу посетила няколко дребни винопроизводители, с които поддържала търговски отношения. През свободните си следобеди двете със Сумире слагали в кошница нещо за обяд и отивали на разходка в близката гора. Разбира се, към храната винаги добавяли няколко бутилки вино. „Виното тук е просто божествено!“ — пишеше Сумире.

„Изглежда, няма да се върнем в Япония на 15-и, както планирахме в началото. Щом приключим работата си във Франция, може да заминем за един гръцки остров, където да си дадем кратка почивка след трудовите подвизи. Тук се запознахме случайно с един английски джентълмен — ама истински. Той има вила на острова и ни покани да останем там колкото искаме. Страхотна новина, а! Миу също е във възторг. Трябва да си починем, макар и за кратко, да се откъснем от работата, да се освободим от стреса. Да се поизлежа-ваме на чистите бели плажове на Егейско море — два чифта красиви гърди, насочени към слънцето, да си пийваме вино с привкус на борова смола и дълго да гледаме облаците над нас. Не звучи ли чудесно?“

„Така е“ — помислих си.

Същия следобед отидох да поплувам на градския плувен басейн. На връщане се отбих в едно кафене с климатик и четох там близо час. Когато се върнах вкъщи, изгладих три ризи, като през това време изслушах двете страни на една стара дългосвиреща плоча — „Десет години по-късно“. После взех бутилка евтино вино, което бях купил на разпродажба, смесих го с „Перие“, изпих го и седнах да гледам записан на видео футболен мач. Всеки път, когато някой футболист подаваше топката, ми се струваше, че на негово място не бих направил това, поклащах глава и въздишах. Толкова е лесно да критикуваш грешките на друг човек, когото не познаваш — отразява ти се много добре.

След края на мача се отпуснах в креслото си, загледах се в тавана и си представих Сумире във френското село. Макар че навярно беше вече на гръцкия остров. Излежава се на плажа и наблюдава белите облачета по небето. И в двата случая бе толкова далеч от мен. Рим, Гърция, Тимбукту, Руанда — все едно. Беше много, много далеч. И по всяка вероятност с течение на времето все повече щеше да се отдалечава от мен. Стана ми тъжно. Почувствах се така, сякаш навън е нощ, духа силен вятър и аз съм непотребно насекомо, вкопчило се във висока каменна стена и висящо там без причина, без планове, без вяра. Сумире твърдеше, че й е мъчно за мен. Но до нея бе Миу. А аз си нямах никого. Имах само себе си. Както винаги.

Настъпи 15 август, но Сумире не се завърна. На телефона й, както и преди, се включваше кратък запис: Заминавам за чужбина. След като се премести, една от първите й покупки бе телефон със секретар, за да не й се налага да ходи в дъждовните нощи с чадър в ръка до близката телефонна будка. Наистина чудесна идея. Не оставих съобщение.

Позвъних отново на 18-и, но пак се включи същият запис. Изчаках вялия сигнал, казах си името и й оставих простичко съобщение — да ми се обади, когато се върне. Изглежда гръцкият остров им бе допаднал твърде много на двете с Миу и явно не им се искаше да го напуснат.

Един ден между двете ми обаждания тренирах училищния футболен отбор за предстоящ мач и преспах с любовницата си. Тя бе добила много хубав тен. Току-що се беше върнала от остров Бали, където бе ходила на почивка със съпруга си и двете им деца. Заради тена й, докато я прегръщах, си мислех за Сумире на онзи неин гръцки остров. Обладавах другата и си представях, че е нейното тяло.

Ако не познавах Сумире, лесно можех да се влюбя истински във въпросната жена — седем години по-възрастна от мен и майка на мой ученик, и да се посветя изцяло на нея. Беше красива, енергична и добра. Струваше ми се, че малко прекалява с козметиката, но винаги се обличаше с вкус. Притесняваше се, съвсем неоснователно, че е пълна. И през ум не ми минаваше да недоволствам от зрялото й, чувствено тяло. Тя познаваше всичките ми желания, какво искам и какво не. Знаеше докъде може да стигне и къде да спре — в леглото и извън него. Караше ме да се чувствам така, сякаш летя в първа класа в самолет.

— Не съм спала със съпруга си повече от година — призна, докато лежеше в обятията ми. — Единствено с теб.

Но не можех да я обикна. Когато бях с нея, никога не се пораждаше оная безусловна, естествена задушевност, която възникваше между мен и Сумире. Не ме напускаше чувството, че помежду ни има тънко, прозрачно було. Видима или не, винаги оставаше една бариера. Постоянно ни връхлитаха неловки мълчания — особено когато се разделяхме. Нищо подобно не се случваше, когато бях със Сумире. При всяка следваща среща с тази жена, все по-ясно разбирах колко ми е нужна Сумире.

Щом тя си тръгна, излязох да се разходя сам и известно време бродех безцелно, а после влязох в един бар близо до гарата и си поръчах „Кънедиан клъб“ с лед. Както обикновено, в подобни моменти се чувствах най-окаяния и ненужен човек на земята. Пресуших светкавично първото питие и си поръчах второ. Затворих очи и си представих Сумире — как полугола се пече на слънце върху белите пясъци на гръцкия остров. На масата до моята се забавляваше компания от четири момчета и момичета, явно студенти. Пиеха бира и се смееха гръмко. Звучеше старо, до болка познато парче на Хюи Луис и „Нюз“. Разнасяше се миризма на пица.

„Кога ли си бе отишла младостта ми?“ — помислих си изведнъж. Нима краят й е вече настъпил? Та нали съвсем неотдавна все още бях едва пред прага на зрелостта. Тогава, само преди няколко години, две-три песни на Хюи Луис и „Нюз“ бяха хитове. А сега? Сега се въртя безспир в затворен кръг. Знам, че не отивам никъде, че се движа безцелно, но не мога да спра. Трябва да продължа в същия дух, иначе няма да оцелея.

Същата нощ ми се обадиха от Гърция. В два часа̀.

Но не беше Сумире. Беше Миу.

7

Първо чух плътен мъжки глас да произнася името ми и със силен английски акцент да пита: „Дали съм попаднал на човека, когото търся?“ Бях заспал дълбоко. Умът ми блуждаеше по безкрайно оризище в дъждовна буря и не можех да разбера какво става. Чаршафите още пазеха блед спомен за следобедното любене, но фактите от живота ми не се съгласуваха с действителността, сякаш бях загубил представа къде точно се свързват с нея, подобно на неправилно закопчана жилетка. Мъжът повтори името ми.

— Дали съм попаднал на човека, когото търся?

— Да — отвърнах. Името, което той произнесе, не звучеше съвсем като моето, но все пак разбрах, че звънят на мен. Известно време в слушалката се чуваше упорито пращене, сякаш се блъскаха две различни въздушни маси. „Сигурно Сумире се обажда от Гърция“ — помислих си. Подържах слушалката настрани от ухото си в очакване да прозвучи нейният глас. Но когато отсреща заговориха, не бе Сумире, а Миу.

— Навярно знаете коя съм. Сумире споменавала ли ви е за мен?

— Да — отвърнах.

Гласът й звучеше изопачен, сякаш от някаква неорганична материя, но това не ми попречи да доловя напрежението в него. Като че ли нещо твърдо и студено, като облаци изкуствен лед, потече от телефона в стаята ми и окончателно ме разбуди. Седнах в леглото и хванах по-добре слушалката.

— Налага се да говоря бързо — напрегнато рече Миу. — Обаждам се от един гръцки остров и е почти невъзможно да се свържа с Токио, без връзката да прекъсне. Опитвах много пъти и най-сетне успях. Така че, ако не възразявате, ще прескоча формалностите и ще говоря по същество.

— Разбира се — казах.

— Можете ли да дойдете тук?

— Имате предвид в Гърция?

— Да. И то колкото се може по-скоро.

Избърборих първото, което ми хрумна:

— Нещо се е случило със Сумире ли?

Последва кратка пауза, колкото Миу да си поеме дъх.

— Все още не знам. Но ми се струва, че тя би искала да дойдете тук. Сигурна съм.

— Така ли мислите?

— Не мога да говоря за това по телефона. Всеки момент може да ни прекъснат, освен това въпросът е деликатен и предпочитам да поговорим на четири очи. Ще ви платя пътните разходи. Просто елате. Колкото по-скоро, толкова по-добре. Купете си билет — първа класа, какъвто искате… и елате.

Новият учебен срок започваше след десет дена. Трябваше да се върна дотогава, но щях да успея, ако веднага заминех за Гърция. До началото на занятията се налагаше да отида един-два пъти до училището по работа, но можех да помоля някой колега да ме замести.

— Почти сигурен съм, че мога да дойда — рекох. — Да, мисля, че мога. Но къде точно трябва да замина?

Тя каза името на острова. Записах го на обложката на една книга, която бе до възглавницата ми. Звучеше някак познато.

— Пътувайте със самолет от Атина до Родос, после се качете на ферибота. До острова има ферибот два пъти дневно, сутрин и вечер. Ще ви посрещна на пристанището. Ще дойдете ли?

— Мисля, че да. Ще се оправя някак. Само че… — не успях да завърша, тъй като връзката се разпадна. Внезапно, насилствено, както се отсича въже с брадва. И отново се чу онова ужасно пращене. Почаках около минута със слушалката до ухото си и с надеждата пак да ни свържат, но остана само неприятният шум. Затворих телефона и станах от леглото. В кухнята изпих чаша студен чай от ечемик и като се облегнах на хладилника, се помъчих да се съсредоточа.

Действително ли възнамерявах да се кача на самолета и да полетя за Гърция?

Отговорът бе да. Нямах друг избор.

Извадих от лавицата голям атлас на света, за да разбера къде се намира островът, за който ми бе казала Миу. Но въпреки указанията й, че е близо до Родос, не беше лесно да го открия сред неизброимите острови и островчета, осеяли Беломорието. Накрая обаче успях да намеря името му, напечатано със съвсем ситни букви. Островче близо до турската граница. Толкова малко, че дори не можеше да се определи формата му.

Извадих паспорта си от едно чекмедже и проверих докога е валиден — все още беше. После събрах всичките си налични пари и ги натъпках в портфейла си. Не бе голяма сума, но на сутринта можех да изтегля още от банката. Имах някакви спестявания и почти не бях пипал премиалните си за лятото. С тях и с кредитната си карта щях да успея да събера достатъчно пари за билет до Гърция и обратно. Сложих кат дрехи в спортен сак от изкуствена кожа, а също и несесер с тоалетни принадлежности. И два романа от Джоузеф Конрад, които отдавна се канех да препрочета. Поколебах се дали да си взема банския и в крайна сметка все пак го взех. „Какво пък“ — рекох си, — „може докато стигна до острова, проблемът, какъвто и да е той, да е вече решен и всички да са здрави и щастливи, а Слънцето да си пече кротко на небето. Защо в такъв случай да не поплувам, преди да стане време за връщане?“ Разбира се, такъв изход щеше да е най-добрият за всички, но засега можех само да мечтая за него.

Щом свърших с приготовленията за път, изключих осветлението, прислоних глава на възглавницата и се опитах да поспя. Беше три и нещо, така че още можех да подремна, преди да съмне. Но не можах да заспя. Онова пронизително пращене сякаш бе заседнало в кръвоносните ми съдове. Накъде дълбоко в ухото си чувах гласа на мъжа, който викаше името ми. Включих осветлението, станах отново, отидох в кухнята, направих си чай с лед и го изпих. Опитах се да повторя наум целия си разговор с Миу, дума по дума. Всичко, което каза, бе твърде неразбираемо, неконкретно, с двусмислени намеци. Но от думите й можех да отделя поне два факта. Записах си ги на лист от бележник.

1. Нещо се е случило със Сумире. Но Миу не знае какво.

2. Трябва да отида там колкото се може по-скоро. Според Миу Сумире също иска да направя това.

Погледнах написаното. После подчертах някои думи.

1. Нещо се е случило със Сумире. Но Миу не знае какво.

2. Трябва да отида там колкото се може по-скоро. Според Миу Сумире също иска да направя това.

Нямах никаква представа какво е могло да се случи със Сумире на онзи малък гръцки остров. Но бях сигурен, че е нещо лошо. Въпросът беше — колко лошо? До сутринта не можех да сторя нищо. Седнах на стола, вдигнах крака на масата и в очакване на утрото се зачетох в една книга. Струваше ми се, че нощта никога няма да свърши.

На разсъмване се качих на влак до Шинджуку по линията „Чуо“, там се прекачих на експреса Нарита, който ме откара до летището. В девет часа̀ започнах да обикалям гишетата за билети, за да разбера накрая, че от Нарита до Атина няма директен полет. След няколко опита се сдобих с билет бизнес класа на авиокомпания „КЛМ“ до Амстердам. Там можех да се прехвърля на самолет за Атина, откъдето да поема за Родос по вътрешната линия на авиокомпания „Олимпик“. Служителите от „КЛМ“ щяха да се погрижат за всичко. Стига да не възникнеше допълнителен проблем, двете прехвърляния щяха да минат съвсем гладко. Този бе най-бързият начин да стигна, където отивах. Билетът ми за обратния полет беше без обозначена дата и можех да се върна по всяко време през следващите три месеца. Платих с кредитна карта.

— Ще оставите ли багаж на гардероба? — питаха ме.

— Не — отвърнах.

Имаше време до полета, така че закусих в ресторанта на летището. Изтеглих малко пари от банкомат и купих пътнически чекове в долари. От книжарницата на летището се снабдих с пътеводител на Гърция. Името на острова, което ми каза Миу, не фигурираше в малката книжка, но имаше полезна за мен обща информация за валутата, климата и други съществени неща. С изключение на историята на Древна Гърция и класическата драма, знаех много малко за тази страна, почти толкова, колкото за геологическата структура на Юпитер или за охладителната система на двигателя на „Ферари“. Нито веднъж в живота си не бях помислял за пътуване до Гърция, не и преди два часа̀.

Малко преди дванайсет се обадих на една от колегите ми. Казах й, че с мой роднина се е случило нещастие и се налага да замина.

— Ще се върна в Токио след около седмица. Можеш ли да ме заместиш? В училище до началото на занятията остана за довършване още малко работа.

— Няма проблеми — отвърна тя. Не бе трудно да се договорим. Много пъти си бяхме помагали така. — Закъде заминаваш? — попита.

— За Шикоку — отговорих. Просто не можах да й кажа, че ще пътувам за Гърция.

— Съжалявам, че е по неприятен повод. Но гледай да се върнеш навреме за началото на учебна година. И ми купи сувенир, ако може.

— Разбира се — казах. По-късно щях да измисля как да уредя това.

Отидох в салон за пасажери бизнес класа, излегнах се на един диван и задрямах. Сънят ми бе неспокоен. Светът изгуби своята реалност. Цветовете станаха неестествени, отделните предмети — бутафорни, детайлите им — абсурдни. Фонът беше от папиемаше, звездите — от алуминиево фолио. Виждаха се лепилото и главичките на пироните, които ги придържаха. Непрекъснатите оповестявания по високоговорителите на летището пробягваха през съзнанието ми. „Пътуващите за Париж с редовен полет 275 на авиокомпания «Еър Франс»…“ В средата на този несвързан сън — или неустойчиво будуване — си помислих за Сумире. Подобно на кадри от стар документален филм, в главата ми хаотично изплуваха откъслечни спомени за места, където сме били заедно, и за моменти, които сме преживели. Но в суматохата на летището, със сновящите насам-натам пътници, нашият общ малък свят изглеждаше нищожен, безпомощен, несигурен. И на двама ни не достигаха познания и способности да го променим към добро. Нямахме надеждна, яка опора. Бяхме просто жалки, дребни същества, носени от един упадък към друг, две същества на път да се превърнат в нищо.

Събудих се, облян в неприятна пот, ризата ми бе прилепнала към гърдите. Тялото ми бе отпуснато, краката ми — отекли. Имах чувството, че съм погълнал покрито с тежки черни облаци небе. Сигурно съм изглеждал пребледнял, защото служителка от персонала на салона, която минаваше наблизо, ме попита загрижено лошо ли ми е.

— Добре съм — отвърнах, — голяма жега е.

— Да ви донеса ли някаква студена напитка? — попита тя.

Помислих малко и си поисках бира. Тя ми донесе хладна влажна кърпа за лице, бира „Хайнекен“ и пакетче солени фъстъци. Избърсах потта от лицето си, изпих половината бира и се почувствах по-добре. Успях да поспя още малко.

Самолетът излетя от летище Нарита по разписание, в посока към Северния полюс и кацна в Амстердам. За да поспя по време на полета, изпих две-три уискита, а когато се събудих, хапнах малко. Почти нямах апетит и се отказах от закуската. Не исках да мисля за нищо, затова, когато бях буден, се съсредоточавах върху Конрад.

В Амстердам се прехвърлих на друг самолет, пристигнах в Атина, отидох на летището, обслужващо вътрешни полети, и почти без да се наложи да чакам, се качих на „Боинг-727“ за Родос. Самолетът беше претъпкан с бодри младежи от цял свят. Всички бяха добили загар, бяха по тениски или с тънки пуловери без ръкави и джинси със сцепени крачоли.

Много от момчетата бяха решили да си оставят бради (или може би бяха забравили да се обръснат), имаха рошави дълги коси, събрани на тила в конска опашка. С плътните си бежови панталони, бяло поло с къси ръкави и тъмносиньо памучно сако аз изглеждах съвсем не на място. Дори бях забравил да си взема слънчеви очила. Но кой можеше да ме вини? Само преди няколко часа седях в апартамента си в Кунитачи и си блъсках главата над въпроса, какво да правя с насъбралите се отпадъци[1]. На гишето за информация на родоското летище попитах къде мога да се кача на ферибота до острова. Оказа се, че пристанището е наблизо. Може би щях да успея да хвана вечерния ферибот.

— А дали има места? — попитах за всеки случай.

— Все ще се намери място за още един човек — отвърна жената на гишето, която бе с остър нос и на неопределена възраст. — Това да не е асансьор? — добави тя и махна недоволно с ръка, сякаш искаше да се отърве от мен.

Хванах такси и поех към пристанището.

— Много бързам — рекох на шофьора, но той като че не обърна внимание на думите ми. Колата беше без климатик и през отворения прозорец нахлуваше горещ, прашен въздух. Шофьорът през цялото време ломотеше на развален английски някаква гневна филипика относно единната европейска валута. Съгласявах се с него от учтивост, но всъщност не го слушах, а гледах менящия се пейзаж вън. Родоските улици бяха облени в ослепителна светлина. Небето беше безоблачно и нямаше и намек за дъжд. Слънцето нажежаваше каменните фасади на къщите. Слой прах покриваше чворестите дървета покрай пътя, под чиито сенки или под опънати тенти седяха хора и почти безмълвно съзерцаваха света. Започнах да се питам, дали не съм попаднал на погрешно място. Ала написаните с гръцки букви ярки реклами на цигари и узо по протежение на цялото шосе от летището към града, разсеяха всичките ми съмнения, че съм в Гърция.

Вечерният ферибот все още бе на пристанището. Оказа се доста по-голям, отколкото си бях представял. В задната му част имаше специално място за автомобили и два средни по размери камиона, пълни с хранителни продукти и разни дребни товари, и едно старо „Пежо Седан“ вече чакаха корабът да отплава. Купих си билет, качих се и тъкмо заех мястото си на един шезлонг, когато отвързаха въжето към кея и двигателите забучаха. Въздъхнах и вдигнах поглед към небето. Сега ми оставаше само да чакам корабът да ме отведе там, където отивах — на острова.

Свалих пропитото си с пот прашно сако, сгънах го и го натъпках в сака. Беше пет часът следобед, но слънцето бе още високо и окъпваше всичко наоколо в ярка светлина. Под брезентовия навес откъм носа полъхваше ветрец и аз почувствах, че спокойствието ми полека-лека се възвръща. Мрачните мисли, връхлетели ме на летището в Нарита, бяха изчезнали, макар все още да усещах в устата си лека горчилка.

На палубата имаше само неколцина туристи и аз си помислих, че островът, към който се бях отправил, явно не може да се похвали с особени забележителности. Повечето пътници бяха местни жители, предимно възрастни хора, които очевидно работеха в Родос и се връщаха вкъщи в края на деня. Държаха внимателно в краката си пакетите с покупки, сякаш бяха леснораними животинчета. Лицата им бяха гравирани с дълбоки бръчки и почти лишени от емоция. Сякаш безпощадното слънце и тежкият физически труд бяха заличили изражението им.

Имаше и няколко млади войници с ясни, още детински погледи. Плътните им ризи с цвят каки бяха почернели на гърба от пот. Обгърнали с ръце тежките си наглед туристически раници, направо на палубата седяха двама души с вид на хипита. И двамата бяха кльощави, с дълги крака и мрачни физиономии.

Имаше и една гръцка девойка с дълга пола. Беше черноока хубавица. Вятърът вееше дългата й коса, докато тя оживено си бъбреше с приятелките си. Около ъгълчета на устата й играеше лека усмивка, сякаш предстоеше да й се случи нещо много приятно. Златните й обеци проблясваха ослепително на слънцето. Войници се бяха облакътили на перилата, пушеха със сериозни физиономии и от време на време хвърляха бегли погледи към момичето.

Пиех лимонадата, която си бях купил от бюфета на ферибота, и гледах дълбокото синьо море и малките островчета, покрай които преминавахме. Всъщност повечето бяха не острови, а по-скоро напълно безлюдни скали в морето. Накацалите по върховете им бели морски птици оглеждаха морската шир в търсене на риба и не обръщаха никакво внимание на кораба. В подножието на скалите се разбиваха вълни и ги опасваха с ослепителна ивица бяла пяна. Сегиз-тогиз зървах и някой обитаем остров, обрасъл с упорити и яки наглед дървета, а склоновете му бяха осеяни с къщи, оградени с бели дувари. В тесните заливчета се поклащаха боядисани в ярки цветове лодки. Високите им мачти чертаеха дъги в такт с движението на вълните.

Седящият до мен сбръчкан старец ми предложи цигара.

— Благодаря — усмихнах се и му показах с жест, че не пуша. Тогава той ми подаде ментова дъвка. Приех я и след като му благодарих, продължих да съзерцавам морето и да дъвча дъвка.

Минаваше седем, когато фериботът достигна острова. Слънцето вече не напичаше толкова силно, но небето сияеше като преди и лятната светлина стана като че още по-ярка. На белите стени на една сграда на пристанището с огромни черни букви бе написано името на острова, досущ като грамадна фирмена табела. Фериботът акостира бавно на кея и пасажерите, нарамили багажа си, заслизаха един по един по подвижното мостче. До пристанището имаше кафене на открито и посрещачите чакаха там.

Още със слизането на брега се огледах за Миу. Но не се виждаше жена, която би могла да е тя. Няколко пъти при мен идваха съдържатели на странноприемници да ме питат има ли къде да нощувам, не търся ли хотел. „Не, не търся“ — отвръщах, поклащайки глава. Въпреки това, преди да се отдалечи, всеки ми пъхваше в ръката визитката си.

Слезлите заедно с мен от кораба се пръснаха във всички посоки. Натоварените с покупки закрачиха тежко към домовете си, туристите се запътиха към хотелите и странноприемниците. След кратки прегръдки или ръкостискания посрещаните и техните завръщащи се близки или приятели също поеха нанякъде. Двата камиона и пежото слязоха на брега и потеглиха с бръмчене. Дори скупчилите се на пристанището любопитни котки и кучета не след дълго се махнаха. Останахме само няколко почернели от слънцето старци, разполагащи с много свободно време, и аз, оглеждащ се нелепо със сака си в ръка.

Седнах в кафенето, поръчах си чай с лед и се запитах какво да правя по-нататък. Нямах голям избор. Нощта наближаваше, а островът ми бе напълно непознат, не знаех кое къде се намира и как изобщо стоят нещата тук. Казах си, че ще почакам малко и ако никой не дойде да ме посрещне, ще пренощувам някъде и на сутринта ще се върна на пристанището с надеждата Миу да се появи. Нима е забравила за срещата? Или се е объркала? Не вярвах. По думите на Сумире Миу обича реда и точността и не можех да допусна, че ще ме остави да я чакам. Ако не бе успяла да дойде на пристанището, сигурно имаше някаква сериозна причина за това. Или пък не бе предполагала, че ще пристигна толкова скоро.

Бях много прегладнял. Имах чувството, че от глад съм станал прозрачен. Навярно от свежия морски въздух организмът ми изведнъж бе осъзнал, че от сутринта не съм хапвал нищо. Не исках да изпусна Миу, затова реших да потърпя още малко и да я почакам в кафенето. От време на време покрай мен минаваха местни жители и ме поглеждаха с любопитство.

От павилиона близо до кафенето купих брошурка на английски за историята и географията на острова. Прелистих я, отпивайки от невероятно блудкавия чай с лед. В зависимост от сезона, тук живеели от 3000 до 6000 човека. Лете населението нараствало поради туристите, а зиме намалявало, тъй като местните жители отивали да търсят работа другаде. На острова нямало развити нито промишленост, нито селско стопанство — отглеждали само маслини и няколко вида плодове. Местен поминък били риболовът и събирането на сюнгери. В началото на двайсети век много островитяни емигрирали в Америка. Повечето се заселили във Флорида, където успешно прилагали уменията си за риболов и събиране на сюнгери. Дори имало град във Флорида с името на острова.

На върха на един от хълмовете се намирала военна радарна станция. Близо до пристанището имало втори, по-малък порт за военни патрулни катери. Тъй като границата с Турция била съвсем близо, гърците я държали под постоянно наблюдение, за да предотвратят нелегалното преминаване и контрабандата. По тази причина в града имало военни. Когато възникнел конфликт със съседна Турция — всъщност доста често се случвали дребни стълкновения, — активността в пристанището чувствително се повишавала.

Преди повече от две хиляди години, когато гръцката цивилизация била в пълния си разцвет, оттук минавал главният търговски път за Азия и островът бил важно пристанище. По онова време хълмовете били покрити с широколистни дървета, използвани за направа на кораби. Но настъпил упадъкът на гръцката цивилизация, дърветата били напълно изсечени (разкошната растителност никога вече не се възстановила), а блясъкът и славата на острова бързо потънали в Лета. После дошли турците. Тяхното господство се отличавало с изключителна жестокост. Ако нещо не им харесвало, отрязвали, без да им мигне окото, ушите и носовете на хората така, сякаш кастрели дървета. Поне го пишеше в брошурата. В края на деветнайсети век, след безбройни кръвопролитни сражения, островът най-сетне извоювал независимостта си и над пристанището заплющял синьо-белият гръцки флаг. Сетне дошли войските на Хитлер. Немците издигнали по върховете на хълмовете радарна и метеорологична станция, за да наблюдават акваторията на острова. Оттам имало най-добра видимост. Английски бомбардировачи, излетели от Малта, хвърлили бомби над станцията, но улучили не само военната база, а и пристанището, като потопили голям брой рибарски лодки и убили неколцина невинни рибари. При тази атака загинали повече гърци, отколкото немци. И днес имало очевидци на събитието, които си го спомняли с мъка и гняв.

Като на повечето гръцки острови, и тук равнините били малко — почти цялата територия се заемала от стръмни, скалисти хълмове. Единственото място, пригодно за живеене, било част от южния бряг досами пристанището. Не много близо до това място имало красив, тих плаж, но пътят дотам минавал през остри скали. На по-леснодостъпните места нямало такива хубави плажове и може би затова островът не бил посещаван от много туристи. По билата на хълмовете се намирали няколко православни манастира, ала монасите се придържали към строгите забрани и не се допускали случайни посетители.

Доколкото разбрах от прочетеното, това бе един обикновен гръцки остров, който с нищо не се отличаваше от останалите. Неизвестно защо обаче неколцина англичани го намерили особено пленителен (британците са си малко особняци) и с голямо усърдие построили цяла колония летни вили на едно възвишение близо до пристанището. В края на 60-те години на двайсети век тук се заселили няколко английски писатели и съзерцавайки синьото море и белите облаци, пишели романите си, някои от които получили висока оценка от страна на критиката. Благодарение на това островът се сдобил в британските литературни кръгове със славата на романтично кътче. Впрочем местните жители не проявявали почти никакъв интерес към този забележителен момент от културата на своя остров.

Прочетох всичко това, за да отвлека вниманието си от измъчващия ме глад. Затворих брошурата и отново се огледах. Старците в кафенето не преставаха да гледат морето, сякаш участваха в състезание по дълго взиране в една точка. Вече беше осем часът и гладът ми прерасна в истинска физическа болка. Някъде печаха месо, риба на скара, и миризмата стисна стомаха ми като енергичен мъчител. Не можех повече да търпя. Станах, взех сака си и тъкмо се канех да ида да потърся ресторант, когато забелязах една жена.

Тя се спускаше бързо по каменните стъпала, осветена от ко̀сите лъчи на залязващото слънце, което най-сетне бе започнало да потъва в морето. Бялата й, дълга до коленете пола се поклащаше леко. Бе обута с полукецове, а краката й бяха стройни като на момиче. Носеше светлозелена блузка без ръкави, шапка с тясна периферия и малка дамска чанта през рамото. Походката й бе толкова непринудена, толкова обикновена, тя така естествено се вписваше в пейзажа, че отначало я помислих за местна жителка. Жената обаче се насочи право към мен и колкото повече се приближаваше, толкова по-ясни ставаха азиатските черти на лицето й. Почти машинално седнах на стола, после пак станах. Жената свали слънчевите си очила и произнесе името ми.

— Съжалявам за закъснението — каза тя. — Трябваше да отида до полицейския участък и цялата бумащина там отне страшно много време. Освен това изобщо не предполагах, че ще пристигнете днес. Очаквах ви най-рано утре по обяд.

— Нямах никакви проблеми с транспорта — рекох аз. Полицейски участък?

Миу ме погледна право в очите и едва забележимо се усмихна.

— Щом с вас всичко е наред, нека отидем някъде да хапнем и да си поговорим. От сутринта не съм яла нищо. А вие? Гладен ли сте?

— Много.

Тя ме заведе в една таверна на тиха уличка близо до пристанището. Току до входа бе поставено барбекю, на което се печаха най-различни пресни морски деликатеси. Миу ме попита обичам ли риба и аз отговорих утвърдително. Тя се обърна към сервитьора и поръча нещо на развален гръцки. Отначало той донесе гарафа бяло вино, хляб и маслини. Без тостове и други церемонии си наляхме и започнахме да пием. За да намаля пристъпите на глада, хапнах малко от твърдия хляб и няколко маслини.

Миу беше красива. Веднага отбелязах това като очевидна истина. Не, всъщност не беше чак толкова очевидно. Може би сериозно се заблуждавах — бях приел лековерно за истина нечий сън. Сега, като се замисля, не мога да изключа напълно подобна възможност. Единственото, което мога да кажа със сигурност, е, че тогава тя ми се стори изключително красива.

На тънките й пръсти имаше няколко пръстена. Единият беше обикновен, венчален. Докато се опитвах да подредя първите си бегли впечатления от нея, Миу ме гледаше с кротък поглед и от време на време отпиваше от виното си.

— Имам чувството, че вече сме се срещали — рече тя. — Може би защото непрекъснато слушам за вас.

— Сумире също ми е говорила много за вас — казах.

Лицето й засия. Само когато се усмихваше, в ъгълчетата на очите й се появяваха очарователни бръчици.

— Излиза, че вече се познаваме.

Кимнах утвърдително.

Най-много ми допадна у нея това, че не се старае да скрие възрастта си. Според Сумире тя трябва да беше на трийсет и осем или трийсет и девет. И действително изглеждаше на толкова. При все че с прекрасната си кожа и стройното си, стегнато тяло и с помощта на малко грим лесно можеше да мине за не повече от трийсет. Но не си правеше това усилие. Явно приемаше за напълно естествено, че с годините възрастта започва да личи, и се примиряваше с промените, носени от времето.

Миу сложи маслина в устата си, а после взе костилката с пръсти и досущ като поет, премахващ излишните препинателни знаци от току-що написан стих, я остави грациозно в пепелника.

— Извинявайте, че ви се обадих посред нощ — поде тя. — Тогава почти нищо не можах да ви обясня, защото бях толкова объркана, че не знаех откъде да започна. Все още не съм се успокоила напълно, но тогавашното ми притеснение вече се поуталожи.

— Какво, за Бога, се е случило? — попитах.

Миу сключи ръце върху масата, раздели ги, после пак ги събра.

— Сумире изчезна.

— Изчезна?

— Като дим — отвърна Миу и отпи глътка вино. После продължи: — Дълга история. Мисля, че ще е най-добре да започна отначало и да разкажа всичко подред. Иначе може да пропусна някой нюанс. Само по себе си случилото се е твърде деликатно. Но нека първо да приключим с яденето. Ситуацията вече не е такава, че всяка секунда да е от значение, а и умът работи зле на празен стомах. Освен това тук е доста шумно за нормален разговор.

Ресторантът бе пълен с гърци, които говореха на висок глас и ръкомахаха енергично. За да се чуваме, двамата с Миу се накланяхме един към друг над масата и докато разговаряхме, главите ни почти се докосваха. След малко сервитьорът донесе голяма чиния, пълна със салата по гръцки и една едра печена бяла риба. Миу посоли своята порция, изстиска върху нея половин лимон и я поля с малко зехтин. Аз направих същото. Съсредоточихме се върху яденето. Първо трябваше да уталожим глада, както бе казала тя.

— Колко време можете да останете тук? — попита ме.

— Учебната година започва след седмица — отвърнах — и трябва да се върна дотогава. В противен случай ще си имам неприятности.

Миу само кимна. После сви устни и като че започна да пресмята. Не каза нищо от рода на: „Не се безпокойте, ще се върнете дотогава“ или „Питам се дали всичко ще се уреди толкова скоро“. Просто явно си направи някакви свои изводи, скъта ги някъде и продължи да се храни мълчаливо.

Когато привършихме с яденето и минахме на кафето, тя заговори за парите, които бях похарчил за самолетни билети.

— Имате ли нещо против да приемете сумата в пътнически чекове в долари? Бих могла да я преведа и на ваша сметка в йени, след като се върна в Токио. Как предпочитате?

— Мога и сам да покрия тези разходи — отвърнах. — В момента не съм закъсал за пари.

Но Миу настоя да плати.

— Нали аз ви помолих да дойдете — каза.

Поклатих шава.

— Не че ми е неловко да приема пари от вас или нещо подобно. Просто след още малко време щях да дойда тук по своя воля. Това се опитвам да кажа.

Миу помисли малко и кимна.

— Много съм ви благодарна. Задето дойдохте. Не мога да изразя с думи колко…

Когато излязохме от ресторанта, залезът бе обагрил всичко наоколо в различни цветове, сякаш на небето се бяха разплискали всевъзможни бои. Въздухът бе така наситеносин, че този цвят сякаш с всеки дъх се разливаше по белите дробове. Заблещукаха дребни звезди. Местните хора се бяха навечеряли и, нетърпеливи да дочакат настъпването на късния летен залез, бяха наизлезли да се поразтъпчат. Семейства, съпружески двойки, приятелски компании се разхождаха недалеч от пристанището. Нежен мирис на море — такъв е той в края на деня — обгръщаше улиците, по които крачехме с Миу. Отдясно имаше ред магазини, малки хотели, ресторанти с маси на тротоара. В малките прозорци с дървени капаци блестяха уютни жълти светлини, а от радиоприемниците се лееше гръцка музика. Отляво бе морската шир. Тъмни вълни се разбиваха тихо в кея.

— Още малко и следва нанагорнище — предупреди Миу. — Можем да тръгнем или по стръмните стъпала, или по наклонената пътека, но по стъпалата се стига по-бързо. Имате ли нещо против да вървим по тях?

— Не, нямам — отвърнах.

Заизкачвахме се по тесните каменни стъпала, успоредно на наклона на хълма. Бяха много и стръмни, но в походката на Миу не се забелязваха никакви признаци на умора. Тя нито веднъж не забави крачка. Долният край на полата й се вееше закачливо насам-натам, току пред погледа ми, а почернелите й от слънцето, добре оформени прасци се открояваха на светлината на почти пълната луна. Аз се изморих пръв. Наложи се да спра и да си поема дълбоко дъх. Колкото повече се изкачвахме, толкова по-дребни и по-далечни ставаха светлинките на пристанището. Преди броени минути около мен имаше хора, всеки зает с нещо, а сега всички бяха погълнати от тези безименни пламъчета. Гледката бе толкова впечатляваща, че ми се прииска да я изрежа с ножици и да я закрепя с карфица на стената на паметта си.

Домът, в който бяха отседнали Миу и Сумире, бе малка къща с веранда, обърната към морето. Бели стени, керемиден покрив, врата, боядисана в тъмнозелено. Домът бе ограден с каменен зид, обрасъл с красиви червени бугенвили. Миу отвори незаключената врата и ме покани да вляза.

Вътре беше приятно прохладно. Имаше дневна стая, средна по размери трапезария и кухня. На белите, измазани с хоросан стени висяха няколко картини — абстрактна живопис. В дневната имаше канапе, лавица за книги и стереоуредба. По-нататък — две спални и малка, но чиста наглед и облицована с плочки баня. Домът бе прост и уютен и нито един предмет не се набиваше на очи.

Миу си свали шапката и остави чантата си на масата в кухнята. Попита ме дали искам нещо за пиене, или веднага ще взема душ.

— Първо ще взема душ — отвърнах.

Измих си главата и се избръснах. Изсуших си косата със сешоар и се преоблякох с чиста тениска и шорти. След всичко това най-сетне започнах да се чувствам нормално. Под огледалото в банята имаше две четки за зъби — синя и червена. „Коя ли е на Сумире?“ — запитах се.

Върнах се в дневната и заварих Миу, удобно разположила се в едно кресло, с чаша бренди в ръка. Тя ме покани да се присъединя, но на мен ми се пиеше студена бира. Намерих в хладилника „Амстел“, взех си една и я излях във висока чаша. Миу дълго мълча, потънала в креслото си. Не че се опитваше да намери подходящите думи за начало на разказа си, а по-скоро блуждаеше по безначалните и безкрайни криволици на паметта си.

— Откога сте тук? — осмелих се да наруша мълчанието.

— Днес е осмият ден — отвърна тя, след като помисли.

— А Сумире тук ли изчезна?

— Да. Като дим.

— Кога се случи това?

— Преди четири дена, през нощта — рече тя и зашари с поглед из стаята, сякаш търсеше следа. — Не знам откъде да започна.

— Сумире ми писа, че от Милано сте заминали за Париж. После сте пътували с влак до Бургундия и там сте отседнали в някакво селце, в обширния дом на ваш приятел, нещо като имение.

— Добре тогава, ще започна оттам.

[1] През последните години в Япония съществува практика битовите отпадъци да се изнасят в определени дни от седмицата. Лете хората, пропуснали времето за събирането им, се принуждават да ги замразяват в хладилника си. — Б.пр. ↑

8

— От много отдавна поддържам дружески отношения с винарите от околностите на онова село и познавам вината им така добре, както разположението на стаите в собствения си дом. Знам какво вино ще се получи от определен сорт грозде, къде е отгледано гроздето, в кое лозе, на кой склон. Какво е било времето през различните години и как това е повлияло на вкусовите качества на виното, кои производители работят най-упорито, чий син усилено помага на баща си. Кой какви заеми е получил, кой си е купил нов „Ситроен“ — и много други неща от този род. Производството на вино е като развъждането на расови коне — трябва да се знае родословието и най-новата информация. Не можеш да правиш бизнес, който се основава само на това, кое вино има добър вкус и кое не.

Миу направи кратка пауза, за да си поеме дъх. Като че не можеше да реши дали да продължи. Но все пак продължи.

— Има няколко места в Европа, откъдето купувам вино, но онова бургундско село е главният ми доставчик. Затова гледам да отида там поне веднъж годишно и да остана повечко време. Така поддържам старите си приятелства и научавам последните новини. Винаги пътувам дотам сама, но този път трябваше най-напред да се отбия по работа в Италия и затова реших да предложа на Сумире да дойде с мен. Понякога е по-удобно на такива пътувания някой да те придружава и освен това бях накарала Сумире да учи италиански. Заминахме двете, но си казах, че все пак е по-добре да съм сама, и възнамерявах да измисля някакво приемливо извинение и преди Франция да я склоня да се върне в Япония. Винаги съм пътувала сама, още като момиче, просто така съм свикнала и добре знам, че не е никак лесно дни наред да си непрекъснато с друг човек, колкото и да сте близки.

Но Сумире се оказа удивително способна и сама се погрижи за много неща, свързани с пътуването: купи билети, направи резервации на хотели, договаряше се за цените, записваше си разходите, намираше добри местни ресторанти. Бе доста напреднала с италианския и проявяваше силен интерес към всичко, което много ми допадна. Благодарение на нея имах толкова приятни преживявания, които не биха ми се случили, ако пътувах сама. Бях много изненадана: колко хубаво можело да е да си с друг човек. Навярно между нас все пак съществува някаква особена връзка.

— Добре си спомням първата ни среща, когато стана дума за „спътника“. Тя разказваше за един писател от битниците, а пък аз погрешно го нарекох „спътник“. Разсмяхме се и така ледът се разчупи. Знаете ли какво означава „спътник“ на руски? „Придружител при пътуване.“ Неотдавна намерих тази дума в един речник. Какво странно съвпадение, ако се замислиш. Питам се, защо руснаците са дали на космическия си сателит такова особено название? Та нали той е просто едно жалко парче метал, обикалящо съвсем само около земята?

Миу помълча малко, после продължи.

— И така, за Бургундия заминах не сама, а отново със Сумире. Докато се срещах със старите си познати и се договарях с тях, Сумире, която не знае дума френски, нае кола и тръгна да пътешества из областта. В едно градче случайно се запознала с богата възрастна испанка, двете си побъбрили на испански и се сприятелили. Дамата запознала Сумире с англичанин, отседнал в същия хотел, в който била и тя. По-късно и аз се запознах с него. Беше прехвърлил петдесетте, някакъв писател, много хубав и изискан джентълмен. По всяка вероятност беше гей, тъй като винаги се появяваше в компанията на своя секретар, който по-скоро му бе интимен приятел.

Поканиха ни на вечеря. Оказаха се много приятни хора. По време на разговора установихме, че имаме някои общи познати, и въобще много се сближихме. Веднага почувствах, че съм попаднала на сродни души.

А англичанинът ни каза, че има малка къща на един гръцки остров и че ако искаме, можем да поживеем там. Той всяко лято прекарвал месец на острова, но тази година бил много зает и нямал възможност да отиде. „Най-добре е къщите да бъдат обитавани, иначе хората, наети да ги поддържат, работят през куп за грош. Така че, ако не ви е неприятно, моля, чувствайте се свободни да се възползвате от моя дом“ — бяха думите му.

Миу обходи с поглед стаята.

— Посетих Гърция веднъж, като студентка. Бе една от онези вихрени екскурзии, когато прескачаш от остров на остров. Но въпреки това се влюбих в тази страна. Затова предложението да поживея безплатно в къща на гръцки остров, при това колкото време си искам, ми се стори много примамливо. Сумире също го прие с готовност. Предложих да платя известна сума за ползването на имота, но англичанинът отказа с аргумента, че не го дава под наем. Поспорихме известно време и накрая се разбрахме, в знак на благодарност, да изпратя кашон червено вино на неговия адрес в Лондон.

Животът на острова бе като сън. За пръв път от не знам колко време насам можех да се наслаждавам на истинска почивка, без да се налага да мисля за каквото и да било разпределение на времето си. Тук са поизостанали с комуникациите — разбрахте колко ужасни са телефонните услуги, — не може да се прати нито факс, нито имейл. Отначало си мислех, че ако се върнем в Токио по-късно от предвиденото, ще се притеснят за нас, но още щом стъпих на острова, ме обзе тотално безразличие.

Двете със Сумире ставахме сутрин рано, слагахме в една чанта кърпи, бутилка вода, крем против изгаряне и отивахме на плажа оттатък хълмовете. Там е толкова красиво, че дъхът ти секва. Пясъкът е чист и бял, почти няма вълни. Но плажът е на твърде неудобно място и малко хора го посещават, особено сутрин. Всички, мъже и жени, плуват голи. И ние не правехме изключение. Направо е фантастично да плуваш сутрин чисто гол в спокойното синьо море. Имаш чувството, че си попаднал в друг свят.

Щом се почувствахме уморени от плуване, се излягахме на пясъка и се печахме. Отначало ни беше малко неловко от голотата ни, но постепенно свикнахме и престанахме да се смущаваме. Вероятно самото място излъчва особена енергия и тя въздейства по този начин. Мажехме си гърбовете с крем против изгаряне, излежавахме се на слънце, четяхме, дремехме или си приказвахме. Чувствах се наистина свободна.

Прибирахме се през хълмовете, взимахме душ и хапвахме нещо леко, после се спускахме по стъпалата до градчето. Пиехме чай в кафенето на пристанището, четяхме вестници на английски, купувахме продукти от магазина, връщахме се вкъщи и прекарвахме времето до вечерта в приятни занимания — четяхме вън на верандата или слушахме музика. Понякога Сумире отиваше в стаята си и явно пишеше нещо. Чувах я как трака по клавишите на преносимия си компютър. Вечер често ходехме до пристанището да гледаме пристигането на ферибота. Пийвахме по някое студено питие и зяпахме слизащите от кораба пътници.

Струваше ми се, че си седим тихо и кротко на края на света и никой не може да ни види. Сякаш двете бяхме единствените живи същества тук. Можехме да не мислим за нищо, просто не беше нужно. Не исках да се движа, не исках да ходя, където и да било. Просто ми се щеше да си остана така завинаги. Разбирах, че е невъзможно — животът ни тук бе само мимолетна фантазия и някой ден реалността щеше да се вкопчи в нас и да ни издърпа обратно в света, от който дойдохме. Но до настъпването на този момент исках да се наслаждавам до насита на всеки ден, без да се безпокоя за нищо. Да, животът тук много ни хареса. Само че в последните четири дена всичко се промени.

На четвъртия ден от престоя си тук те, както обикновено, отишли сутринта на плаж, поплували голи в морето, върнали се вкъщи, после пак излезли и се запътили към пристанището. Сервитьорът в кафенето ги познал и ги поздравил сърдечно — Миу всеки път оставяла щедри бакшиши. Той дори им направил комплимент колко са хубави. Сумире отишла до павилиона и купила един отпечатан в Атина вестник на английски. Той бил единствения им източник на информация за света. Изчитането му влизало в задълженията на Сумире. Тя следяла валутните курсове, превеждала и прочитала на Миу по-важните или по-интересните публикации, на които попадала.

Него ден Сумире избрала да прочете на глас дописка за седемдесетгодишна жена, изядена от домашните си котки. Това се случило в малко градче, недалеч от Атина. Единайсет години по-рано покойницата изгубила съпруга си, бизнесмен, и оттогава живеела сама в двустаен апартамент заедно с няколко котки, които били единствените й приятели. Но един ден тя получила сърдечен пристъп, строполила се по очи на кревата и издъхнала. Не било ясно колко време минало между пристъпа и смъртта й. Така или иначе, душата й преминала през всичките установени стадии на прощаване с тялото, стар и неразделен неин спътник в продължение на седемдесет години. Жената нямала никакви роднини или познати, които да я посещават редовно, и тялото й било открито едва седмица по-късно. Вратите били затворени, прозорците — със спуснати капаци, и котките не можели да излязат навън след смъртта на стопанката си. В жилището нямало никаква храна. Сигурно хладилникът не е бил съвършено празен, но за съжаление котките не могат да отварят хладилници. Когато изгладнели напълно, те се нахвърлили на тялото на покойната си стопанка.

Сумире превела дописката на части, отпивайки малки глътки кафе от чашката си. Няколко пчели кръжали около масата, кацали и пиели капките конфитюр, разлят по невнимание от някой предишен клиент. Миу гледала морето през слънчевите си очила и слушала внимателно Сумире.

— И после какво станало? — попитала по едно време.

— Това е всичко — отвърнала Сумире, сгънала таблоида и го оставила на масата. — Нищо повече не пише.

— Какво ли се е случило с котките?

— Не знам… — отвърнала Сумире, изкривила устни и се замислила. — Всички вестници са една стока. Никога не съобщават онова, което действително те интересува.

Пчелите като че усетили нещо, защото литнали към небето. После известно време кръжали с церемониално жужене и пак накацали по масата, където продължили да пият с наслада конфитюр.

— Интересно каква е съдбата на тези котки — рекла Сумире, издърпала напред яката на твърде широката си тениска и загладила гънките. Била по тениска и шорти и — Миу случайно узнала това — без бельо. — Вероятно са ги умъртвили, защото, познали веднъж вкуса на човешкото месо, могат да се превърнат в котки-човекоядци. Или пък полицаите са им казали: „Вие, приятелчета, и без това сте страдали достатъчно“ — и са ги пуснали на свобода.

— Ако ти беше кмет или шеф на полицията в същия град, как щеше да постъпиш?

Сумире помислила малко.

— Ами бих ги изпратила в някой трудов лагер, където да ги вкарат в правия път. Да ги превърнат във вегетарианци.

— Нелоша идея — засмяла се Миу, после свалила очилата си и се обърнала към Сумире. — Тази история ми припомня първата ми лекция, когато постъпих в католическото училище. Споменавала ли съм ти някога, че шест години съм учила в много строго девическо католическо училище? Преди това посещавах обикновено начално училище. Веднага след тържеството по случай приемането на нови ученици една престаряла монахиня ни събра в аудиторията и ни изнесе беседа за католическия морал. Беше французойка, но говореше свободно японски. Разказа ни най-различни истории, но съм запомнила само една — за котката и необитаемия остров.

— Звучи интересно — продумала Сумире.

— Претърпял си корабокрушение, изхвърлен си на брега на необитаем остров. Само ти и една котка сте се добрали до спасителната лодка. Известно време си се носил по вълните и си попаднал на скалист остров, където няма нищо годно за ядене. Няма дори прясна вода. В лодката има малко бисквити и вода, които в най-добрия случай ще ти стигнат за десетина дена. Така започва историята.

Монахинята обгърна с поглед аудиторията и със силен и ясен глас каза следното: „Затворете очи и си представете следната сцена. Ти и една котка сте на самотен, изгубен в морето, остров. Почти е изключено някой да ви се притече на помощ за тези десет дена. Когато храната и водата свършат, по всяка вероятност ще загинете. Е, как бихте постъпили? Тъй като котката страда наравно с вас, може би ще поделите с нея оскъдните си запаси?“ Сестрата пак се умълча и дълго ни гледа. После продължи: „Не, това би било погрешно. Трябва да разберете, че ако поделите храната си с котката, ще постъпите неправилно. Защото вие сте безценни същества, избрани от Господ, а котките не са. Затова би трябвало да изядете сами всичката храна.“ Монахинята имаше много сериозно изражение.

Отначало си помислих, че това е някаква шега. Очаквах да чуя поантата. Но такава нямаше. Монахинята заговори на други теми, за личното достойнство и общочовешките ценности, но думите й преминаваха покрай ушите ми. Останах в пълно недоумение — с котката на необитаемия остров. Какъв смисъл имаше наистина да се разказва такава история на деца, току-що прекосили прага на училището? Не можех да проумея това, а и досега не мога.

Сумире се замислила.

— Значи излиза, че би било правилно накрая да се изяде и котката?

— Ами не знам. Монахинята не стигна до това.

— Ти католичка ли си?

Миу поклатила шава.

— Не. Просто училището случайно беше близо до нас и ме пратиха там. Харесваха ми униформите на учениците. Бях единствената чужденка.

— Зле ли се отнасяха с теб другите?

— Защото съм корейка ли?

— Да.

Миу пак поклатила глава.

— Училището беше много либерално. Правилата бяха строги, а някои сестри бяха особнячки, но атмосферата общо взето бе хубава — никаква дискриминация. Никога не почувствах лошо отношение от страна на другите. Сприятелих се с няколко ученички и въобще в училището ми харесваше, беше забавно. Имала съм, разбира се, и неприятни преживявания, но после, след като навлязох в живота. На кого ли не му се случват?

— Чувала съм, че в Корея ядат котки. Вярно ли е?

— И аз съм чувала същото. Но сред познатите ми няма такива хора.

Било ранен следобед, когато е най-горещо, и градския площад бил почти безлюден. Островитяните се били прибрали в прохладните си домове, за да подремнат. Само някакви странни чужденци се мяркали навън в този час.

На площада имаше паметник на местен герой, водач на въстание в Гърция. Борил се с турците, владели острова, но бил заловен и осъден на смърт. Тираните вдигнали на площада подострен кол и набили страдалеца гол на него. Колът бавно проникнал през ануса и под тежестта на тялото пробил вътрешностите, а накрая излязъл през устата. Мъчението продължило часове наред. Предполагало се, че паметникът е издигнат на мястото, където се случило това. В самото начало бронзовата статуя била красива и внушителна, ала с годините и под въздействието на морския вятър, праха и курешките на чайките чертите на лицето на героя бяха станали почти неразличими. Жителите на острова не обръщаха очевидно никакво внимание на занемарената статуя, а и самата тя изглеждаше така, сякаш завинаги е обърнала гръб на света.

— И аз мога да разкажа една необикновена история с котка — избъбрила Сумире. — Когато бях във втори клас, имахме красиво малко коте с кафяви, черни и жълто-кафяви шарки. Беше на около шест месеца. Една вечер седях на верандата и четях книга. Изведнъж котето взе да обикаля като бясно около ствола на високия бор в градината. Котките често правят така. Щуква им нещо — и внезапно започват да фучат, извиват гръб, подскачат, наежили козина и с вдигната опашка, сякаш искат да изплашат някого.

Котката беше съвсем пощуряла. Дори не забеляза, че я наблюдавам от верандата. Беше толкова странно зрелище, че оставих книгата и се загледах в номерата й. Тя като че не се уморяваше от самотната си игра. С течение на времето всичко това все по-малко приличаше на игра. Сякаш котката бе обладана от зъл дух.

Сумире отпила глътка вода и се почесала по ухото.

— Колкото повече я гледах, толкова по-страшно ми ставаше. Може би котката виждаше нещо, което аз не можех да видя, но каквото и да бе, то я докарваше до безумие. Не след дълго тя с чудовищна бързина взе да тича в кръг около ствола на дървото, досущ като тигъра от детската приказка, който се превърнал в масло, после се метна на него и се покатери нагоре. Вдигнах поглед и видях дребната й муцунка да се показва между клоните. Повиках я високо по име, но тя явно не ме чу.

Слънцето скоро залезе и повя хладен вятър — бе късна есен. Седнах на верандата и зачаках котката да слезе от дървото. Тя беше много дружелюбна и си помислих, че ако поседя малко там, тя непременно ще се спусне от дървото. Но това не се случи. Не се чуваше дори мяукането й. Все повече се мръкваше. Хвана ме страх и влязох вкъщи да кажа на родителите си какво е станало. Те ми рекоха да не се безпокоя, просто да оставя котката на мира и че тя скоро ще слезе. Но тя не се върна повече.

— Как така не се върна? — попитала Миу.

— Така, просто изчезна. Като дим. Всички ми казваха, че през нощта сигурно е слязла от дървото и е избягала нанякъде. Котките често ставали неспокойни и се покатервали на високи дървета, сетне пък ги хващал страх от високото и не слизали. Случвало се непрекъснато. Ако котката била още там, щяла да мяука с все сила и всички щели да разберат къде е. Обаче аз не повярвах на думите им. Помислих си, че тя сигурно е на дървото, впила е нокти в някой клон, изплашена до смърт, неспособна да измяука. На връщане от училище сядах на верандата, гледах бора и от време на време извиквах котката по име. Никакъв отговор. След седмица изгубих надежда и се отказах. Обичах това коте и ми беше много мъчно за него. Всеки път, когато погледнех дървото, пред очите ми беше клетото животинче, все така вкопчено в клона, напълно вкочанено. Никъде не е избягало, умряло е от глад там горе и е изсъхнало.

Сумире вдигнала поглед към Миу.

— Оттогава не съм имала котки. Все още ги обичам, но тогава реших, че бедното коте, което се покатери на дървото и повече не се върна, ще бъде първото и последното в живота ми. Не бих могла да го забравя и да обикна друго.

— Ето за какво си говорехме онзи следобед в кафенето — рече Миу. — Отначало си мислех, че това са едни съвсем обикновени, безобидни спомени, но сега ми се струва, че всичко, което тогава двете си казахме, не е случайно, а има особен смисъл. Всъщност може и да си въобразявам.

Миу обърна поглед към прозореца. Надиплените пердета зашумоляха от морския бриз. После стаята потъна в дълбока тишина.

— Може ли да ви задам един въпрос? Извинете, ако ви се стори малко неочакван, но не ми дава мира — рекох аз. — Казахте, че Сумире е изчезнала безследно, „като дим“, както сама се изразихте. Преди четири дена. И сте съобщили в полицията. Нали така?

Миу кимна.

— Защо, вместо да се свържете със семейството й, се обадихте на мен и поискахте да дойда тук?

— Ами защото нямам никаква представа какво й се е случило. А докато нещо не се изясни, не знам дали е правилно да тревожа родителите й. Колебах се известно време как да постъпя, после реших да изчакам и да видя как ще се развият нещата.

Опитах се да си представя как бащата на Сумире — този изтънчен красавец — се качва на ферибота и пристига на острова. Мащехата й, разбира се, ще се разстрои и какво — може би също ще дойде тук? Каква невероятна каша! Но и без тях случващото се е достатъчно странно. Как изобщо е възможно чужденец да изчезне на такъв малък остров и да го няма вече четири дена?

— И все пак защо ми се обадихте?

Миу преметна крак върху крак, хвана края на полата си и го дръпна надолу.

— Вие сте единственият, на когото мога да разчитам.

— Но ние не се познавахме.

— Сумире ви има доверие като на никого другиго. Каза, че умеете да вникнете във всяка ситуация, каквото и да се случи.

— Боя се, че малко хора смятат така.

Миу се усмихна и около очите й се появиха познатите дребни бръчици.

Станах и се приближих до нея, после взех от ръката й празната чаша. Отидох в кухнята, налях малко „Курвуазие“, върнах се в дневната и й подадох чашата. Миу ми благодари и прие коняка. Мина време, пердето безшумно потрепна. Ветрецът довея мирис на друга земя.

— Действително ли искате да узнаете истината? — попита Миу. Гласът й прозвуча сухо, сякаш след дълги колебания й предстоеше да вземе трудно решение.

Погледнах я в очите.

— Мога да кажа с абсолютна сигурност, че ако не исках да науча истината, нямаше да съм тук.

Миу изви очи към пердетата и ги гледа известно време. После заговори тихо и спокойно:

— Това се случи същата нощ, след като в кафенето бяхме разговаряли за котки.

9

След разговора им в кафенето на пристанището за котките, Миу и Сумире се отбили в магазина за хранителни продукти и се върнали във вилата. До вечерята, както обикновено, си почивали. Сумире се уединила в стаята си и писала на преносимия си компютър. Миу се излегнала на дивана във всекидневната със сплетени зад тила ръце и със затворени очи слушала балади на Брамс в изпълнение на Джулиус Кетчън. Била стара дългосвиреща плоча, ала изпълнението било изящно, прочувствено и запомнящо се, без натрапване на привнесени елементи, съвършено предаващо чувствата на композитора.

— Пречи ли ти музиката? — попитала Миу, надзъртайки в стаята на Сумире. Вратата била широко отворена.

— Брамс никога не ми пречи — отвърнала Сумире, обръщайки се леко.

Никога по-рано Миу не била виждала Сумире да пише толкова съсредоточено. Изражението й било напрегнато, устата й — стисната като на дебнещ плячката си хищник, погледът й — по-дълбок от обикновено.

— Какво пишеш? — попитала я. — Нов роман за спътника ли?

Резките бръчици около устните на Сумире се позагладили.

— Нищо особено. Просто случайни хрумвания — може някой ден да ми потрябват.

Миу се върнала на дивана и се потопила обратно в миниатюрния свят, роден от музиката в следобедните лъчи на Слънцето. „Какво щастие е да свириш Брамс така красиво! Винаги съм срещала трудности с малките произведения на Брамс, особено с баладите — мислела си тя. — Никога не успях да се отдам напълно на този свят от мимолетни нюанси на чувствата и от въздишки. Сега обаче би трябвало да съм в състояние да изпълня Брамс по-добре, по-красиво отпреди.“ Ала Миу знаела: Нищо повече няма да мога да изпълня. Никога.

В шест и половина двете приготвили вечеря в кухнята и хапнали на верандата. Супа от морска платика с подправки, салата и хляб. Пийнали бяло вино, а по-късно — горещо кафе. Откъм подветрената страна на острова се показала рибарска лодка, която, влизайки в пристанището, описала кратка дъга от бяла пяна. Навярно топла вечеря очаквала рибарите в домовете им.

— Впрочем, кога си тръгваме оттук? — попитала Сумире, заета с миене на съдовете в мивката.

Миу погледнала стенния календар:

— Иска ми се да си почивам тук една седмица, но не знам дали ще се получи. Ако зависеше само от мен, бих останала завинаги.

— Аз също, ако зависеше от мен — рекла Сумире усмихната. — Но какво да се прави? Хубавите неща винаги свършват все някога.

Още нямало десет часа̀, когато двете, както обикновено, се прибрали в стаите си. Миу се преоблякла в бяла памучна пижама с дълги ръкави и заспала веднага, щом главата й докоснала възглавницата. Но не след дълго се събудила, сякаш разтърсена от ударите на собственото си сърце. Погледнала бегло будилника до главата си — минавало дванайсет и половина. В стаята било тъмно като в рог, царяла пълна тишина. Но Миу почувствала, че наблизо има някой, който се крие, затаил дъх. Тя издърпала завивките до брадичката си и наострила слух. Сърцето й забило силно, заглушавайки всички мисли. Това не било само лош сън, разсейващ се след събуждането — в стаята наистина имало някой. Като внимавала да не вдигне и най-малък шум, Миу протегнала ръка и дръпнала леко пердето на прозореца. Бледа струя лунна светлина проникнала вътре. Без да се движи, Миу зашарила с поглед из стаята.

Когато очите й свикнали с тъмното, различила очертанията на нещо черно, на силует, постепенно оформящ се в единия ъгъл — в сянката на гардероба до вратата, където мракът бил най-гъст. Каквото и да било, то било ниско и издуто. Приличало на голяма, забравена там чанта на пощальон. Или на животно. Едро куче? Но входната врата била заключена, а вратата на нейната стая — затворена. Куче не можело да проникне вътре.

Като се стараела да диша спокойно, Миу впила поглед в нещото. Устата й пресъхнала — все още долавяла слабия привкус на бренди, което пила преди да си легне. Пресегнала се и пак дръпнала леко пердето, за да проникне още малко лунна светлина. Бавно, сякаш разплитала объркана нишка, тя започнала по-ясно да различава контурите на черната купчина на пода. Приличало на човешко тяло: косата скривала лицето, тънките крака били подвити под остър ъгъл. Някой седял на пода, свит на кълбо, с глава между коленете, сякаш искал да се предпази от падащ от небето предмет.

Била Сумире. Облечена в синята си пижама, тя била клекнала между вратата и гардероба. Приличала на насекомо. Не помръдвала. Дори не се чувало да диша.

Миу въздъхнала с облекчение. Но какво, за Бога, правела там Сумире? Миу седнала спокойно в леглото си и запалила лампата. Жълта светлина заляла цялата стая, но Сумире не помръднала и изглежда дори не разбрала, че лампата свети.

— Какво има? — попитала Миу. Първо тихо, сетне по-високо.

Никакъв отговор. Гласът й като че не стигнал до Сумире. Миу станала от леглото и се приближила до нея. Грубият килим под босите й ходила й се сторил още по-корав.

— Лошо ли ти е? — попитала и клекнала до Сумире.

Отново никакъв отговор.

Миу забелязала, че Сумире държи нещо в устата си. Било малка розова кърпа, която винаги висяла в банята. Миу опитала да я извади, но не успяла — Сумире стискала силно челюсти. Очите й били широко отворени, но невиждащи. Миу се отказала от напразните си опити и поставила ръка на рамото й. Пижамата на Сумире била вир-вода от пот.

— По-добре се преоблечи — казала Миу. — Цялата си изпотена, ще настинеш така.

Сумире била изпаднала в някакво вцепенение, не чувала и не виждала нищо. Миу решила да свали пижамата й; иначе тялото й щяло да се вкочани. Било август, но понякога нощите на острова били доста хладни. Всеки ден двете плували голи и били свикнали да виждат телата си, та Миу си помислила, че Сумире не би имала нищо против, ако й свали пижамата.

Придържайки тялото й, тя разкопчала пижамата и след малко успяла да свали горнището. После долнището. Тялото на Сумире било напрегнато и сковано, но постепенно се отпуснало и накрая станало гъвкаво. Миу извадила напоената със слюнка кърпа от устата й. На плата останали отчетливи отпечатъци от зъбите й — като на парцалена кукла, която са използвали за жертвоприношение.

Под пижамата си Сумире била без бельо. Миу грабнала първата попаднала й кърпа и започнала да бърше потта от тялото й. Първо гърба, после мишниците, гърдите и корема, след това с няколко движения областта от талията до бедрата. Сумире била покорна и безучастна. Като че не съзнавала какво се върши с нея, макар в очите й да се долавяли бледи признаци, че все пак усеща нещо.

Миу никога преди не била докосвала голото тяло на Сумире. Кожата на момичето била стегната и гладка като на малко дете. Приповдигайки я, Миу установила, че тялото й е по-тежко, отколкото си мислела, и миришело на пот. Миу изтрила потта по него и пак почувствала, че собственото й сърце започва да бие силно. В устата й се насъбрала слюнка и непрекъснато трябвало да преглъща.

Обляно в лунна светлина, тялото на Сумире лъщяло като древна керамична статуетка. Гърдите й били малки, но хубави, с добре оформени зърна. Черните косъмчета на слабините й били влажни от пот и блещукали като окъпана в утринна роса трева. Отпуснатото й голо тяло изглеждало съвсем различно от онова, което Миу била виждала на плажа под ярките слънчеви лъчи. В него се смесвали все още момичешки черти с една начеваща зрелост, стихийно пробудена от потока на времето. В тази смесица се усещала острата божа на битието.

Миу се почувствала така, сякаш се взира в нечии тайни, в нещо забранено, което не би трябвало да вижда. Стараела се да не гледа голата кожа, докато бърше потта по нея. През цялото време в главата й звучала мелодия на Бах, която запомнила още в детството си. Изтрила мокрия от пот бретон на Сумире, прилепнал към челото й. Дори мъничките й уши били изпотени отвътре.

Миу усетила, че ръката на Сумире бавно се протяга и я прегръща.

И почувствала по шията си лекото й дихание.

— По-добре ли си вече? — попитала я.

Сумире не отговорила. Само я прегърнала по-силно. Почти носейки я на ръце, Миу я помъкнала към своето легло. Сложила я да легне и я завила. Сумире продължила да лежи неподвижно, със затворени очи.

Миу я гледала известно време, ала Сумире не помръдвала. Изглежда била заспала. Миу отишла в кухнята и изпила една след друга няколко чаши минерална вода. После седнала на дивана в дневната, поела си два-три пъти дълбоко дъх и успяла да се успокои. Сърцето й забило по-спокойно, при все че от напрежението през последните минути усещала тъпа болка в сърдечната област. Всичко наоколо било обгърнато от потискаща тишина. Не се чували никакви гласове, дори куче не излайвало. Нито шум на вълни, нито на вятър. „Каква е тая убийствена тишина?“ — помислила си Миу.

Отишла в банята, събрала потната пижама на Сумире, хавлията, с която подсушила тялото й, и кърпата с отпечатъците от зъби и ги хвърлила в коша за мръсно бельо. После си измила лицето и се погледнала в огледалото. Откакто пристигнали на острова, не си била боядисвала косата и сега тя била чисто бяла, като току-що паднал сняг.

Когато се върнала в стаята, Сумире лежала с отворени очи. Погледът й бил мътен, сякаш гледала през тънък прозрачен воал, но вече с проблясъци на съзнание. Лежала, завита до раменете.

— Съжалявам — произнесла с дрезгав глас. — Понякога изпадам в такова състояние.

Миу седнала в единия ъгъл на леглото, усмихнала се и като протегнала ръка, докоснала още мократа коса на Сумире.

— Трябва да вземеш душ. Веднага ще ти олекне. Цялата беше плувнала в пот.

— Благодаря — казала Сумире. — Искам само да полежа тук.

Миу кимнала, подала й чиста хавлия за баня, извадила от скрина новата си пижама и я оставила до възглавницата й.

— Можеш да я облечеш. Нали нямаш друга?

— Може ли да спя тук тази нощ? — попитала Сумире.

— Добре. Хайде, заспивай. Аз ще спя на твоето легло.

— Моето легло сигурно е цялото мокро от пот — продумала Сумире. — Завивките, всичко. И освен това не искам да съм сама. Не ме оставяй. Ще спиш ли до мен? Само тази нощ? Не искам пак да сънувам кошмари.

Миу помислила малко, после кимнала.

— Добре, но първо си облечи пижамата. Не мисля, че ще ми е особено приятно, ако някой лежи гол до мене — особено пък на такова малко легло.

Сумире се изправила бавно и отметнала завивките. После станала, както била гола, и започнала да облича пижамата на Миу. Навела се напред и нахлузила долнището, после горнището. Известно време се борила с копчетата. Пръстите й явно не я слушали. Миу не й помогнала, просто седяла и гледала. Сумире стигнала до най-горното копче така бавно, сякаш извършвала религиозен обред. На лунната светлина зърната на гърдите й изглеждали странно твърди.

„Може би е още девствена“ — внезапно си помислила Миу.

След като облякла копринената пижама, Сумире отново легнала на кревата, този път по-навътре. Миу се наместила в края. Все още силно миришело на пот.

— Може ли да те прегърна, само за малко? — попитала Сумире.

— Искаш да ме прегърнеш?

— Да.

Докато Миу се питала какво да отговори, Сумире се пресегнала и я хванала за ръката. Дланта на момичето била още влажна от пот, топла и мека. После Сумире прегърнала Миу с двете си ръце. Гърдите й се допрели до тялото й, малко над корема, а после тя притиснала страните си към гърдите на Миу. Двете останали дълго така. Сумире като че ли съвсем леко треперела. „Може би й се плаче, но като че ли не може да даде воля на сълзите си“ — помислила си Миу. Обгърнала с ръка рамото на Сумире и я притеглила по-близо до себе си. „Все още е едно дете, самотно и изплашено. Нуждае се от топла прегръдка. Като онова котенце, притиснало се с все сила към боровия клон.“

Сумире се повдигнала леко. Краят на носа й докоснал шията на Миу. Гърдите им се притиснали. Миу преглътнала. Ръката на Сумире се движела по гърба й.

— Много те харесвам — тихо рекла Сумире.

— И аз те харесвам. — Миу не съзнавала съвсем ясно какво говори. Но казала истината.

Пръстите на Сумире започнали да разкопчават пижамата й. Миу направила опит да я спре, ала Сумире не преставала.

— Само малко — повтаряла тя. — Само малко. Моля те.

Миу не мота да се възпротиви. Сумире загалила нежно с пръсти гърдите й. Върхът на носа й леко се триел напред-назад по шията й. После тя докоснала зърната на гърдите й, погалила ги нежно, стиснала ги с пръсти. Отначало колебливо, сетне по-уверено.

Миу престана да говори, вдигна глава и ме погледна изпитателно. Бузите й бяха леко зачервени.

— Трябва да ви обясня нещо. Някога, доста отдавна, преживях странна история и косата ми напълно побеля. За една нощ. Оттогава я боядисвам. Сумире знаеше това и за да си спестя усилията, след като пристигнахме на острова, не я боядисах. Тук никой не ме познава, така че е все едно. Но като разбрах, че ще дойдете, пак я боядисах. Не исках при първата ни среща да ви стресна със странния си вид.

Мина малко време в мълчание.

— Никога не съм спала с жени и не съм имала такова желание. Но тогава си помислих, че щом Сумире толкова го иска, бих могла да се съглася. Най-малкото не го намирах за отвратително. Стига да беше със Сумире, не с някоя друга. Така че не се възпротивих, когато тя взе да ме опипва по цялото тяло или когато пъхна език в устата ми. Усещането бе странно, обаче се опитах да привикна с него, да му се отдам. Позволих й да прави каквото поиска. Обичам Сумире и ми беше все едно какво върши, щом това можеше да я ощастливи.

Но тялото и разумът са две различни неща. Разбирате ли? Част от мен бе щастлива, че Сумире ме гали с такава нежност. Но каквито и чувства да имаше в сърцето ми, тялото ми се противеше. То не приемаше Сумире. Сърцето и главата ми бяха възбудени, но останалата част от тялото ми продължаваше да е твърда и суха като камък. Тъжно е, обаче нищо не можех да направя. Разбира се, Сумире усещаше състояние ми. Тялото й гореше от възбуда, беше меко и влажно, но аз не можех да й отвърна със същото.

Казах й как се чувствам: „Не те отблъсквам. Просто не се получава. Откакто преди четиринайсет години с мен се случи онова, не съм в състояние да се отдам никому на този свят. Не зависи от мен, решението е взето някъде другаде.“ Казах й, че ако мога да направя нещо за нея, нали разбирате, с пръсти или с устата, ще го направя. Но не това искаше тя. Вече ми беше ясно.

После ме целуна по челото и каза, че съжалява. „Всичко е, защото те обичам — рече. — От много отдавна това не ми даваше мира, не знаех какво да правя и трябваше да опитам“. „И аз те харесвам — казах й. — Така че не се притеснявай. Все още искам да бъдем заедно.“

После сякаш рухна язовирна стена — Сумире зарови лице във възглавницата и дълго-дълго рида. Докато плачеше, аз галех голия й гръб, от рамото към кръста, докосвах с пръсти всичките й кости. И на мен ми се искаше да заплача, но не можех.

И тогава разбрах. Оказали се бяхме чудесни спътнички, но в края на краищата не бяхме нищо повече от самотни метални късове, движещи се по собствени, несъвпадащи орбити. Късове, които отдалеч приличат на красиви падащи звезди, но всъщност не са нищо повече от затвори, където всеки от нас е сам-самичък и лети неизвестно накъде. Когато орбитите на тези два сателита се пресекат случайно, ние се срещаме. Може дори да отворим сърцата си, да познаем в другия сродна душа. Но само за миг. За да се окажем в следващия отново в пълна самота. Докато не се запалим и не се превърнем в нищо.

— След като изплака насъбралата се в душата й мъка, Сумире стана, вдигна падналата на пода пижама и я облече спокойно — продължи Миу. — После заяви, че иска да остане за малко сама в стаята си. „Не мисли чак толкова за тези неща — посъветвах я. — Утре е нов ден и всичко ще си дойде на мястото, ще е същото като преди. Ще видиш.“ „Да, може би“ — отвърна Сумире, наведе се и допря бузата си до моята. Нейната беше влажна и топла. Струва ми се, че прошепна нещо на ухото ми. Но толкова тихо, че не можах да го разбера. Канех се да я попитам какво ми каза, но тя вече бе извърнала шава.

След това избърса сълзите си с кърпата и излезе от стаята. Вратата се затвори и аз отново се завих и притворих очи. Помислих си, че след такова преживяване ще ми е трудно да заспя, но за мое удивление сънят ме събори почти веднага.

Когато на другата сутрин се събудих в седем часа, Сумире я нямаше в къщата. Реших, че може би е станала рано — или пък изобщо не си е лягала — и е отишла сама на плажа. Нали бе заявила, че известно време иска да е сама. Странно, че дори не беше оставила бележка, но предвид случилото се предишната нощ, предположих, че не й е било до това и че все още е твърде разстроена и смутена.

Заех се с прането, после окачих спалното й бельо да съхне и седнах на верандата с книга в ръка да я чакам да се върне. Наближаваше обяд, но нея все още я нямаше. Притесних се и отидох да поогледам в стаята й, макар да знаех, че не е редно. Внезапно ми хрумна, че може да е напуснала острова. Но вещите й, както и досега, бяха извадени от саковете, паспортът й си беше в дамската й чанта, банският и чорапите й съхнеха в единия ъгъл на стаята. На масата лежаха разпръснати монети, бележник и връзка ключове. Един от тях бе за входната врата на вилата.

Всичко това ми се стори доста странно. Работата е там, че винаги когато тръгвахме за плажа отвъд хълмовете, си обувахме стабилни маратонки и си обличахме тениски над банските, а кърпите и бутилката минерална вода слагахме в по една платнена торба. Но всичко си беше в стаята й — чантата, обувките и банският. Липсваха само чифт евтини джапанки, купени от местен магазин, и тънката копринена пижама, която й бях дала миналата нощ. Да излезеш да се поразходиш в такъв вид наблизо — да, възможно е, но не и да останеш така часове наред, нали?

След обед излязох и я търсих до вечерта. Направих няколко обиколки на района около вилата, стигнах до плажа, после кръстосах надлъж и шир градчето и накрая се прибрах. Не я открих никъде. Слънцето залезе, настъпи нощта. Времето рязко се влоши, вятърът се усили. През цялата нощ чувах грохота на вълните. Будех се и при най-слабия шум. Оставих входната врата незаключена. Съмна се, а Сумире още я нямаше. Леглото й си остана както го бях застлала. Тогава отидох в местния полицейски участък близо до пристанището.

Обясних всичко на един полицай, който говореше английски. „Пътуваме заедно с едно момиче. Тя изчезна, вече две нощи не се е прибирала“ — казах. Но той не прие думите ми твърде сериозно. „Приятелката ви ще се върне — рече. — Тук непрекъснато се случват такива неща. Лято е. Всички търсят развлечения. Млади хора, какво очаквате?“ Когато отидох пак на следващия ден, те ми обърнаха малко по-голямо внимание. Не че възнамеряваха да предприемат нещо. Позвъних в японско посолство в Атина и обясних какво се е случило. За щастие попаднах на любезен човек. Той каза нещо на гръцки на полицейския началник, и то види се доста строго, защото след това полицаите най-сетне се размърдаха и започнаха разследване.

Не попаднаха обаче на никаква следа. Разпитаха хора на пристанището и в съседство с вилата, но никой не бе виждал Сумире. Капитанът на ферибота и продавачът на билети не помнеха да са виждали млада японка да се качва на борда през последните няколко дена. Значи Сумире би трябвало да е на острова. При това нямаше никакви пари и не би могла да си купи билет. Звучи невероятно млада японка да се разхожда по пижама на този малък остров, незабелязана от никого. Ами ако е влязла навътре в морето и се е удавила? Полицаите разпитаха и съпружеска двойка на средна възраст, германци. Онази сутрин те дълго плували и били на плажа. Казаха, че не са виждали никаква японка — нито на плажа, нито по пътя дотам. Полицаите ми обещаха да продължат издирването и да направят всичко, което е по силите им. Мисля, че положиха достатъчно усилия. Но времето течеше, а всичко си беше постарому — не попадаха на каквато и да било следа.

Миу въздъхна дълбоко и закри с длани долната половина от лицето си.

— Какво друго ми оставаше, освен да ви се обадя по телефона в Токио и да ви помоля да дойдете. Бях много объркана, не знаех какво да правя.

Представих си как Сумире броди сама по непристъпните чукари с тънка копринена пижама и джапанки.

— Какъв цвят беше пижамата? — попитах аз.

— Какъв цвят? — рече Миу недоумяваща.

— Пижамата, с която бе облечена Сумире, когато изчезна.

— А, да. Какъв цвят беше ли? Не съм сигурна. Купих я в Милано, но не бях я обличала нито веднъж. Светла на цвят. Май бледозелена. Много лека, без джобове.

— Знаете ли какво. Трябва пак да се обадите в посолството в Атина и да поискате да изпратят някого тук. Направете това, моля ви. И накарайте посланика да се свърже с родителите на Сумире. Да, разбирам, че не е лесно, че те ще се притеснят, но повече не бива да ги държите в неведение.

Миу кимна леко.

— Знаете, че понякога Сумире се държи доста странно — продължих, — постъпките й са леко налудничави. Но тя не би изчезнала току-така, без да се обади. Не е толкова безотговорна. За да го направи, би трябвало да има някаква сериозна причина. Щом я няма от четири дена, значи може би нещо се е случило с нея. Не знам какво. Може да е паднала в кладенец сред полето и да чака някой да я спаси. Или да са я отвлекли. Знаем какви работи стават. Възможно е да са я убили и да са я заровили някъде. Млада жена, която скита нощем по пижама — всичко би могло да се случи. Във всеки случай трябва да съставим план за действие. Но нека преди това се наспим. Утрото е по-мъдро от вечерта. Чака ни дълъг ден.

— Как мислите, дали Сумире… не се е самоубила? — попита Миу.

— Не можем да изключим напълно тази възможност. Все пак ми се струва, че щеше да остави някаква бележка. Нямаше просто така да зареже всичко, да изчезне и да ви хвърли в безпокойство. Тя ви обича и би помислила за чувствата ви и за ситуацията, в която ще се окажете впоследствие.

Миу ме гледа известно време със скръстени ръце.

— Наистина ли смятате така?

Кимнах.

— Разбира се. Точно така би постъпила.

— Благодаря ви. Тъкмо това най-много исках да чуя.

Миу ме заведе в стаята на Сумире — съвсем обикновена спалня, която приличаше на голям куб. Малко дървено легло, писалище, гардероб и скрин. Под писалището имаше обикновен червен куфар. Отвореният прозорец срещу вратата бе с изглед към хълмовете. На писалището лежеше нов преносим компютър „Макинтош“.

— Смених спалното бельо, така че спокойно можете да пренощувате тук.

Щом останах сам, веднага усетих, че страшно ми се спи.

Наближаваше полунощ. Съблякох се и се пъхнах под завивките, но не можех да заспя. „Доскоро Сумире е спала в това легло“ — помислих си. Превъзбудата от дългия път не напускаше тялото ми. Бях обсебен от илюзията, че пътуването продължава и никога няма да свърши.

Върнах се мислено към всичко, което ми беше разказала Миу, и се опитах да отделя важните моменти. Ала умът ми не работеше. Бе му непосилно да систематизира получената информация. „Остави това за утре“ — казах си. Ненадейно пред мен изплува образ: езикът на Сумире, проникващ в устата на Миу. „И това остави за утре“ — помъчих се да си внуша. Но вероятността утрешният ден да е по-добър от днешния бе, за съжаление, нищожна. Каква полза обаче да мисля за това сега? Затворих очи и много скоро заспах дълбоко.

10

Когато се събудих, Миу подреждаше масата за закуска. Беше осем и половина и свежото утринно слънце обливаше света със светлина. Двамата с Миу седнахме на верандата и започнахме да се храним, загледани в искрящото море. Закусихме с препечени филии, яйца и кафе. Две бели птици се спуснаха плавно по склона към брега. Наблизо звучеше радио. Говорителят четеше бързо новините на гръцки.

Поради часовата разлика чувствах някакво особено вцепенение в главата си. Не можех да разгранича реалното от онова, което само изглеждаше такова. Ето ме на този малък гръцки остров, закусвам заедно с красива, по-възрастна от мен жена, с която се запознах едва вчера. Жената обича Сумире, но не изпитва никакво сексуално желание към нея. Сумире обича тази жена и копнее за нея. Аз обичам Сумире и я желая. Сумире ме харесва, но не ме обича и не изпитва никакво влечение към мен. Аз чувствам сексуално желание към една жена, чието име не е важно. Но не я обичам. Всичко е толкова заплетено, сякаш е заимствано от екзистенциалистична пиеса. Постоянно се стига до задънена улица, няма алтернатива. А Сумире бе напуснала сцената сама.

Миу ми напълни отново чашата с кафе. Благодарих й.

— Вие харесвате Сумире, нали? — попита ме тя. — Имам предвид като жена.

Кимнах леко, докато мажех на филията си масло. То беше студено и твърдо и трудно се размазваше. Вдигнах поглед и добавих:

— Разбира се, това не е нещо, което подлежи на съзнателен избор. Просто се случва.

Продължихме да закусваме в мълчание. Новините по радиото свършиха и зазвуча гръцка музика. Подухна вятър и бугенвилиите се разлюляха. При по-внимателно взиране, далеч в морето се виждаха бели пенливи вълни.

— Много мислих и реших незабавно да замина за Атина — каза Миу, белейки кората на един портокал. — С разговори по телефона нищо няма да стане. Това си е чиста загуба на време. По-добре ще е да отида в посолството и да говоря лично с хората там. Може би някой ще се съгласи да дойде с мен тук. Или поне ще изчакам в Атина родителите на Сумире и ще се върна с тях. Във всеки случай бих искала през това време, ако ви е удобно, разбира се, да останете тук. Възможно е да се обадят от полицията, а може и Сумире да се върне. Да разчитам ли на вас?

— Да, разбира се — отвърнах.

— Сега възнамерявам да отида пак в полицейския участък да проверя как върви разследването, а после ще се кача на лодка до Родос. Ще отсъствам няколко дни и по всяка вероятност ще наема стая в някой атински хотел.

Кимнах.

Миу обели портокала и забърса внимателно ножа със салфетка.

— Срещали ли сте се някога с родителите на Сумире?

— Не, никога — отвърнах.

Миу въздъхна дълбоко — сякаш вятър повя далеч-далеч, накрай света.

— Изобщо не знам как да им обясня ситуацията.

Разбирах притеснението й. Как може да се обясни необяснимото?

Придружих я до пристанището. Багажът й се състоеше от малък сак с дрехи за преобличане, бе обута с кожени обувки с високи токчета и носеше дамска чанта „Мила Шон“. Отидохме в полицейския участък и поговорихме с полицаите. Казахме им, че съм роднина на Миу и съм се отбил при нея, защото съм пътувал наблизо. Те все още не бяха попаднали на каквато и да било следа.

— Но не бива да се безпокоите — рекоха с ведри лица. — Всичко е наред. Огледайте се наоколо. Намираме се на мирен остров. Разбира се, и при нас стават престъпления — кавги между любовници, пиянски свади, политически крамоли. Все пак си имаме работа с хора и навсякъде е все същото. Но тук на острова това са все счепквания между местни жители. Нито веднъж през последните петнайсет години не се е случвало чужденец да стане жертва на тежко престъпление.

Може и да казваха истината. Но колкото до някакво обяснение за изчезването на Сумире, не можеха да кажат нищо определено.

— Има една голяма варовикова пещера на северния бряг на острова — колебливо подзе един полицай. — Ако е влязла в нея, може да не е намерила изхода. Вътре е като лабиринт. Но мястото е много, много далече. Не ми се струва реално едно момиче да стигне пеш дотам.

— Възможно ли е да се е удавила? — попитах аз.

Полицаите поклатиха глави.

— Покрай брега няма силно течение. А и времето през последната седмица беше хубаво, а морето — спокойно. Много рибари излизат на риболов всеки ден. Ако момичето се бе удавило, някой от тях щеше да се натъкне на тялото й.

— Дали докато се е разхождала не е паднала в някой дълбок кладенец? Какво мислите? — попитах.

Шефът на полицията поклати глава.

— На острова няма кладенци. Тук има много естествени извори, така че не се налага да копаем кладенци. Освен това под почвата е твърда скала, която не може да се пробие със сонда.

Когато излязохме от участъка, казах на Миу, че на следващия ден искам да отида пеш до плажа, на който двете със Сумире бяха ходили всеки ден. Миу купи от една будка проста карта на острова и ми показа пътя дотам.

— Върви се четирийсет и пет минути в едната посока — предупреди ме тя. — Проверете дали са ви здрави обувките.

После отиде на пристанището и на примесен с английски френски език се договори бързо с един лодкар да я закара до Родос.

— Дано всичко свърши добре — каза ми тя на тръгване. Но очите й говореха друго. Знаеше, че нещата няма да се уредят толкова лесно. И аз го знаех. Моторът на лодката забръмча и като придържаше шапката с лявата си ръка, Миу ми махна с дясната. Щом лодката й се скри от погледа ми, се почувствах така, сякаш в тялото ми липсваха някои органи. Повървях малко покрай пристанището и си купих от магазин за сувенири тъмни слънчеви очила. После се изкачих по стръмните стъпала до вилата.

Слънцето се издигаше все по-високо, стана много горещо. Облякох памучна риза с къс ръкав, сложих си банските, слънчевите очила и маратонките и поех по стръмната планинска пътека към плажа. Много скоро съжалих, че не си взех шапка, но реших да продължа. Много скоро, докато изкачвах хълма, ожаднях. Спрях и пийнах няколко глътки вода, после намазах лицето и ръцете си с крема против изгаряне, който ми бе дала Миу. Пътеката беше побеляла от прах. При всеки по-силен порив на вятъра, той се вдигаше и се завихряше. От време на време се разминавах със селяни, повели своите магарета. Селяните ме поздравяваха високо: Кали мера[1] Аз отвръщах със същите думи. Предполагах, че така е правилно.

Планинският склон бе покрит с ниски, криви дървета. Кози и овце със сърдити погледи бродеха по канарите. На шиите им подрънкваха глухо хлопатари. Пастирите бяха или деца, или старци. Когато минавах край тях, те ме поглеждаха бегло с крайчеца на очите си и ми махваха леко с ръка, сякаш ми даваха нещо като таен знак. И аз ги поздравявах така. Ако Сумире скиташе някъде сама, то със сигурност не беше на това място. Тук нямаше къде да се скрие, все някой щеше да я види.

На плажа нямаше жива душа. Свалих си ризата и банските и заплувах гол. Водата беше прозрачна и топла. Дори далеч от брега, много ясно се виждаха камъчетата по дъното. В устието на тесния залив бе закотвена голяма яхта със свито платно. Високата й мачта се поклащаше насам-натам като гигантски метроном. На палубата нямаше никого. При всяко отдръпване на вълните по брега оставаха безброй дребни камъчета, потракващи монотонно.

Поплувах до насита, а после се върнах на брега, излегнах се гол на хавлията си и се загледах във високото синьо небе. Морски птици кръжаха над залива — търсеха риба. Небето бе съвсем безоблачно. Подремнах около половин час, през който никой не се появи на плажа. Скоро ме обзе странното усещане за пълен покой. Този плаж беше твърде тих, за да го посещава сам човек, твърде — дори прекалено — хубав. Навяваше мисъл за смърт. Облякох се и тръгнах обратно нагоре по същата планинската пътека към вилата. Жегата бе още по-силна отпреди. Правех машинално стъпка след стъпка и се опитвах да отгатна за какво ли е размишлявала, докато двете с Миу са вървели заедно по този път.

Напълно възможно е да е мислила за сексуалното си желание. Точно както аз си мислех за своето, когато бях с нея. Не ми беше трудно да разбера как се е чувствала — навярно си е представяла Миу, легнала гола до нея, и много й се е искало да я прегърне. В това чувство е имало очакване, примесено с толкова много други емоции — възбуда, готовност за примирение, колебание, объркване, страх. То ту я е изпълвало и душата й е ликувала, ту е лягало като камък на сърцето й. И на нея ту й се е струвало, че всичко е наред и по-добре не би могло и да бъде, ту я е обземало убеждението, че нищо няма да излезе и че всичко ще се разпадне на парчета. И накрая тъкмо така е и станало.

Изкачих се на върха на хълма, поех си дъх, пих глътка вода и се спуснах по склона. Точно когато се показа покривът на вилата, си спомних думите на Миу, че откакто пристигнали на острова, Сумире се затваряла в стаята си и трескаво пишела нещо. Какво ли може да е било то? Миу не бе казала нищо повече, а пък и аз не се реших да я разпитвам. Но тъкмо в тези записки можеше да се крие ключът за разгадаването на нейното изчезване. Как по-рано не се бях сетил за това…

Щом се върнах във вилата, влязох в стаята на Сумире, включих преносимия й компютър и проверих какво е записано на твърдия диск. Нищо от онова, на което попаднах, не будеше надежди. Имаше подробен списък на разходите по пътуването им из Европа, адреси, разписания. Делова информация от всякакъв вид, свързана с работата на Миу. Нямаше никакви лични файлове. Отворих менюто с активните документи — нищо. По всяка вероятност Сумире не искаше никой да попадне на записките й и ги бе изтрила от паметта на компютъра. Това означаваше, че е пренесла личните си файлове на дискета, която е скрила някъде. Беше малко вероятно да е взела дискетата със себе си, когато е изчезнала, по простата причина, че пижамата й била без джобове.

Прерових чекмеджетата на писалището. Имаше няколко дискети, но те съдържаха копия от записите на твърдия диск или други служебни файлове. Нищо съществено за мен. Седнах край писалището и се замислих. Запитах се, ако съм на мястото на Сумире, къде бих сложил дискетата? Стаята беше малка; нямаше много скришни места. Навярно Сумире много е внимавала написаното от нея да не попадне в чужди ръце.

Червеният куфар. Ами да! Той бе единствената вещ в стаята, която можеше да се заключва.

Този чисто нов куфар, изглежда, бе празен, защото беше съвсем лек. Разклатих го, но вътре не се чу никакъв звук. Все пак бе заключен. Отключваше се с четирицифрен шифър. Опитах няколко комбинации от числа, които предполагах, че Сумире може да е използвала — датата на раждането й, адреса й, телефонния номер, пощенския код, — но без резултат. Нищо чудно — комбинация, за която всеки би могъл лесно да се досети, не става за секретен код. Трябва да е число, което тя хем лесно да си спомня, хем да не е свързано с нейна лична информация. Дълго умувах какво може да е то и изведнъж го налучках. Опитах с пощенския код на „Кунитачи“ — района, в който аз живеех: 0—4—2—5.

Ключалката щракна и куфарът се отвори.

Във вътрешния му джоб бе пъхната черна платнена чантичка с цип. Отворих я и открих малък дневник със зелена обложка и една дискета. Отворих първо дневника. Нейният обичаен почерк. Но не се натъкнах на никаква важна за мен информация. Пишеше къде са ходили. С кого са се срещнали. Имена на хотели. Цени на бензина. Менюта на ресторанти. Разни марки вино и кое с какъв вкус е. Просто изреждане на сухи факти. Много от страниците бяха празни. Явно воденето на дневник не бе от силните страни на Сумире.

Дискетата не беше надписана. На етикета, с характерния почерк на Сумире, бе означена само датата — август 19. Пъхнах дискетата в компютъра, отворих я и открих два файла, и двата без име, просто „Документ 1“ и „Документ 2“.

Преди да ги отворя, огледах бавно стаята. Якето на Сумире висеше в гардероба. Ето очилата й за плуване, италианският й речник, паспортът й. В чекмеджето на писалището бяха химикалката й и автоматичният й молив. От прозореца над писалището се виждаше полегатият скалист склон. По каменния зид на съседния дом се разхождаше черна котка. В късния следобед голата стаичка бе обгърната от тишина. Затворих очи: все още чувах шума на вълните на онзи безлюден плаж. После пак отворих очи и се ослушах напрегнато за звуци от реалния свят. Не чух нито един.

Поставих маркера върху иконката на „Документ 1“ и кликнах два пъти с мишката.

[1] Добър ден! (гр.) — Б.пр. ↑

11

ДОКУМЕНТ 1

Ако някой е прострелян, от раната тече кръв.

Съдбата ме подтикна към решението — съвсем спонтанно, забележи (а дали изобщо има друг вид решения, продиктувани от съдбата? — интересен въпрос, но аз ще го оставя за друг път) — да замина за малък гръцки остров, името на който дори не бях чувала. И ето ме тук. Часът е… четири и нещо сутринта. Разбира се, навън е още нощ. Невинните козички са се скупчили една до друга и кротко спят общия си сън. Маслиновите дървета, наредени в стройни редици навън, на полето, имат още време да се наситят на живителните сокове под покривалото на мрака. А луната, увиснала неподвижно над покривите, прилича на мрачен монах, протегнал ръце за милостиня към безплодното море.

Където и да се намирам, това време на денонощието ми е най-любимо. Времето, когато съм сама със себе си. Скоро ще съмне. Седя тук и пиша. Като Буда, роден от мишницата на майка си (лявата или дясната, не мога да си спомня), новото слънце ще надникне от върховете на възвишенията. И разсъдливата Миу ще се събуди тихо. В шест часа двете ще хапнем леко, после ще поемем през хълмовете към нашия неизменно прекрасен плаж. Преди да започне този нов ден — така, както обикновено започват всичките ни дни тук — искам да запретна ръкави и да свърша малко работа.

С изключение на няколкото писма, много отдавна не съм писала нещо само за себе си и не съм уверена, че мога да се изразя така, както бих искала. Не че някога съм чувствала подобна увереност — и през ум ни ми е минавало такова нещо. Пиша само защото не мога да не пиша.

Защо ли? Много е просто. За да осмисля нещо, трябва първо да го превърна в думи върху листа.

Винаги е било така, още от детството ми. Когато не разбирам нещо, събирам думите, разпръснати под краката ми, и ги нареждам една до друга, докато образуват изречения. Ако това не помага, отново ги разпръсквам и ги пренареждам по друг начин. Повтарям тази манипулация няколко пъти и ето, че съм в състояние да осмисля нещата като другите хора. За мен писането никога не е било трудно или досадно занимание. Другите деца събираха красиви камъчета или жълъди, а аз пишех. За мен писането е естествено като дишането. Навързвах изречение след изречение. И мислех.

Ще си кажете, че несъмнено ми е нужно страшно много време, ако всеки път, когато реша да помисля за нещо, трябва да мина през всичко това, за да стигна до някой извод. А може и да не си кажете. Но действително отнемаше време, толкова много време, че когато бях в началното училище, ме смятаха за бавноразвиваща се. Изоставах от съучениците си в ученето.

В по-горните класове чувството на отчуждение, което изпитвах по тая причина, поотслабна. Дотогава вече се бях научила да вървя в крак със света около мен. Все пак, докато не напуснах университета и не прекъснах всякакви формални отношения с хората, това отклонение от нормалното остана в мен — като притаила се в тревата змия.

Моята тема в момента: „Всекидневно използване на писането за разбиране на собствената личност“.

Така ли е?

Така е, разбира се!

Досега пишех невероятно много. Почти всеки ден. Сякаш се намирах на безкрайно пасище и съвсем сама косях трева, а тя отново израстваше почти веднага след коситбата. Днес косях тук, утре там… Докато направех пълна обиколка на пасището, тревата на първата окосена от мене площ бе вече висока и гъста като в началото.

Но откакто срещнах Миу, почти спрях да пиша. Защо стана така? К. ми разправяше за теорията, според която художествената измислица е равна на предаване[1], и тя ми се стори доста смислена. В нея има нещо вярно. Но не обяснява всичко. Уф! Не е ли вече време да се науча да мисля по-просто?

По-просто, по-просто.

Само че, когато срещнах Миу, просто престанах да мисля. (Разбира се, тук използвам собственото си определение за мислене.) Двете с нея сме винаги заедно, като две вързани една за друга лодки, които течението носи нанякъде — не мога да разбера накъде и просто си мисля: „Добре, нека ни носи.“

Излиза, че за да се приближа до нея, трябва да се освободя от колкото се може повече излишен товар. Дори самото мислене стана бреме за мен. Струва ми се, че това обяснява всичко.

Колкото и висока да растеше тревата на моето пасище, вече не исках да си мръдна пръста. Изтягах се по гръб в нея, гледах небето, любувах се на плуващите по него бели облаци. Поверих съдбата си на тези облаци. Отдадох се на свежия мирис на тревата, на шепота на вятъра. И ето че вече ми е все едно дали зная или не зная нещо.

Не, не е така. Всичко това престана да ме вълнува от самото начало. Трябва да се старая да излагам мислите си по-точно.

Точност, точност.

Сега разбирам, че основното ми практическо правило в съчинителството винаги е било да пиша за нещата, които познавам или които си мисля, че познавам, така, сякаш не знам нищо за тях. Ако само си кажех: „О, аз зная това, няма защо да губя скъпоценно време да пиша за него“ — изобщо не можех да започна да съчинявам каквото и да било. Например, мисля си за някого: „Добре познавам този човек, не е необходимо да се задълбавам в подробности за него“ — и ми се струва, че всичко е наред. Но ако постъпваме така, рискуваме да бъдем въведени в заблуждение. Защото под повърхността на всичко, което смятаме, че разбираме напълно, се крие още толкова и то ни е абсолютно непознато.

Разбирането е само сборът от всички погрешни заключения.

Между нас казано, тази мисъл накратко обобщава моя метод за познаване на света.

В света, в който живеем, „знам“ и „не знам“ приличат на сиамски близнаци, неразделими, вечно обърквани.

Объркване, объркване.

Нима може някой да разграничи морето и отразеното в него? Или да каже по какво дъждът се отличава от самотата?

Затова, без каквото и да било притеснение, престанах да търся разликата между знанието и незнанието. Това стана моята отправна точка — да, една ужасна стартова позиция, по-зле не може и да бъде, но нали за да продължи напред, човек трябва да се оттласне от нещо? Ето как започнах да разбирам, че всички неща са неразривно свързани помежду си: темата и стилът, обектът и субектът, причината и следствието, аз и ставите на ръката ми. Всичко разсипано по пода в кухнята — сол, пипер, брашно, нишесте — всичко се смесваше в една купчинка, ако е уместно такова сравнение.

Аз и ставите на ръката ми… Седейки сега пред компютъра, забелязвам, че съм се върнала към стария си лош навик да пукам с пръстите си. Този мой стар лош навик се върна, откакто спрях да пуша. Първо го правя с пръстите на дясната си ръка — пук, пук, — после с пръстите на лявата. Не че се опитвам да се хваля, но мога да пукам с пръсти толкова шумно, сякаш някой с голи ръце прекършва нечий врат. В началното училище бях шампионка по шумно пукане с пръсти. Засрамвах момчетата.

Навремето в колежа К. веднъж ми даде ясно да разбера, че това съвсем не е умение, с което би трябвало да се гордея. Когато едно момиче достигне определена възраст, не бива да пука с пръсти където й падне. Особено пък пред други хора. Иначе ще изглежда досущ като Лоте Леня във филма „От Русия с любов“. Защо ли никой не ми е говорил за това по-рано? Опитах се да се отуча от този навик. Много харесвам Лоте Леня, но не ми се ще да приличам на нея. Щом престанах да пуша обаче, забелязах, че седна ли да пиша, несъзнателно започвам да пукам с пръсти. Пук-пук-пук.

Казвам се Бонд. Джеймс Бонд.

Нека да се върна към онова, с което започнах. Времето е ограничено — няма място за отклонения и забежки. Забрави Лоте Леня. Прощавайте, метафори — трябва да се бърза. Както вече писах, знанието и незнанието са вътре в нас, делят един и същи дом. Много хора издигат стена между тях — за удобство. Така животът е по-лек и приятен. Обаче аз просто пометох тази стена. Трябваше. Мразя стените. Такава съм!

Ако си послужа пак с примера за сиамските близнаци, ще отбележа, че не е възможно те винаги да са в пълно съгласие или пък все да гледат да се разбират. Всъщност по-често е вярно тъкмо обратното. Дясната ръка не знае какво прави лявата, а лявата — какво си е наумила дясната. Така живеем и ние — достигаме до пълно объркване, изпадаме в безпомощност и отчаяние и накрая се блъскаме с трясък в нещо. Тряс!

Какво имам предвид ли? Това, че ако иска неговото знание и незнание да водят мирно съвместно съществуване, човек трябва да изгради разумна стратегия. И тази стратегия — да, точно така! — е мисленето. То е сигурната котва, която трябва да се открие. Иначе, нека не се заблуждаваме, този ужасен сблъсък е неизбежен.

Въпрос.

Тогава какво да прави човек, ако иска хем да избегне сблъсъка, хем да си лежи в полето, да съзерцава плуващите по небето облаци, да слуша как расте тревата — с други думи, да не потъва в твърде сериозен размисъл? Труден въпрос? Ни най-малко. От гледна точка на логиката, няма нищо по-елементарно. C’est simple[2]. Просто трябва да сънуваме. Непрекъснато. Да влезем в света на сънищата и никога вече да не се връщаме. Да живеем там до края на живота си.

В съня не е необходимо да различаваш нещата. Никак не е нужно. Там няма разграничителни линии. Затова в сънищата почти не стават сблъсъци. Дори и да има, те не причиняват болка. Виж, реалността е друго нещо. Реалността хапе.

Реалност, реалност.

Някога, на пресконференцията след премиерата на филма на Сам Пекинпа „Дивата банда“, една журналистка вдигнала ръка и попитала следното: „Защо във филма е трябвало да показвате толкова много кръв?“ Въпросът бил зададен с твърде рязък тон. Един от актьорите, Ърнест Боргнайн, наглед леко озадачен, отвърнал: „Госпожо, човекът е устроен така, че ако го прострелят, тече кръв.“ Въпросният филм се появил по екраните в разгара на войната във Виетнам.

Обичам тази реплика. Сигурно е един от законите на реалността. Неделимите неща трябва да се приемат такива, каквито са. И да има кръв. Изстрел и кървене.

Ако някой е прострелян, от раната тече кръв.

Ето защо започнах да пиша. Аз размишлявам — по най-обикновен начин — и се озовавам в пространство, на което дори не мога да дам име, където виждам сън — сляп зародиш, наречен разбиране, който плува във всемирните, всепоглъщащии околоплодни води на неразбирането. Навярно по тази причина романите ми са абсурдно дълги и, досега поне, никога не намират подходящ завършек. Все още ми липсват необходимите технически умения за поддържане на гъвкава линия на снабдяване със съответния обем доставки. Не съм готова и морално.

Разбира се, сега не пиша роман. Не знам как да го нарека. То е само текст. И въобще не е нужно да се опитвам да открия удачния финал. Просто мисля на глас. Това по никакъв начин не ме задължава морално. Аз чисто и просто… хмм… разсъждавам. Много отдавна не съм се замисляла сериозно за нещо и това едва ли ще се случи в обозримото бъдеще. Но сега, в този момент, мисля. И ще мисля, докато съмне.

Говоря така, но все пак не мога да се избавя от старите си познати — от моите мрачни съмнения. Не прахосвам ли времето и енергията си в безсмислено занимание? Не мъкна ли кофа с вода към място, което всеки момент ще се наводни? Не е ли време да се откажа от тези безполезни усилия и просто да се оставя на течението?

Сблъсък? Какво означава това?

Нека да го кажа иначе.

За какво всъщност си мислех?

А да, спомням си — ето за какво.

Пиша тези измишльотини, скачам от мисъл на мисъл, а може би е по-добре да се сгуша пак под топлите завивки да се галя, мислейки си за Миу. Това имах предвид.

Много харесвам линията на бедрата й, прелестния контраст между лъскавите черни косъмчета на слабините й и снежнобялата й коса, добре сложения й задник в прозрачни черни пликчета. Толкова е секси! Под черните пликчета черните косъмчета са оформени като буквата T.

Престани да мислиш за това! Изключи електрическата верига на празните сексуални фантазии (цък!) и се концентрирай върху писането. Не мога да си позволя тези скъпоценни минути преди зазоряване да ми се изплъзнат. Нека друг, на друго място, да реши кое е сполучливо и кое не е. Все ми е едно какво ще каже някой си, не бих дала и чаша ечемичен чай за това.

Така ли е?

Да, така е!

Тогава — напред и все напред!

Твърди се, че включването на сънища в художественото произведение (било то действителни или плод на въображението) е твърде рисковано. Само шепа писатели — и то най-талантливите — са способни с помощта на думите да постигнат нещо подобно на ирационалния синтез, който откриваме в сънищата. Да, така е. И все пак искам да разкажа един сън, който ми се яви неотдавна. Ще си го запиша просто като факт, свързан с мен и моя живот. Тук влизам в ролята на съвестен пазач на склада и не ме вълнува дали написаното от мен има някаква художествена стойност.

И преди съм сънувала подобни сънища. Има разлики в детайлите и обстановката е различна, но канавата е винаги една и съща. А също и болката, която изпитвам, като се събудя. Една-единствена тема се повтаря в тях отново и отново. Както нощен влак, който свири всеки път, щом стигне до слепия завой.

СЪНЯТ НА СУМИРЕ

(Написала съм тази част в трето лице. Така разказът ми изглежда по-автентичен.)

Сумире се изкачва по дълго, спираловидно стълбище, за да се срещне с майка си, починала много отдавна. Майка й чака в горния край на стълбището. Тя иска да каже на Сумире нещо жизненоважно за нея. Никога преди Сумире не се е срещала с покойник и се страхува. Не знае що за човек е майка й. Може би — неизвестно защо — майка й я мрази. Но трябва да се срещне с нея. Това е единственият й шанс.

Стъпалата все не свършват. Сумире се изкачва безспир, но не може да стигне края. Останала е без дъх, но продължава в същото темпо. Само че времето й изтича: майка й няма да остане вечно в тази сграда. По челото на Сумире избива пот. Ето го най-сетне и последното стъпало.

В края на стълбището има широка площадка, а след нея се възправя дебела каменна стена. В стената, точно на нивото на погледа, има кръгла, подобна на вентилационна шахта дупка. Тясна дупка с диаметър около петдесет сантиметра. И майката на Сумире, сякаш тласната насила вътре, потъва в нея с краката напред. Сумире разбира, че отпуснатото й време е почти изтекло.

В това тясно пространство майка й е обърната с лице към нея. Гледа я така, сякаш я моли за нещо. Сумире веднага разбира, че това е майка й. „Човекът, който ми е дал тяло и душа“ — съзнава тя. Но кой знае защо тази жена не прилича на майка й от снимките в семейния албум. „Истинската ми майка е красива и млада. Значи жената на снимките все пак не е майка ми — мисли си Сумире. — Баща ми ме е излъгал.“

„Мамо!“ — извиква смело Сумире. Има чувството, че у нея рухва преграда. Още щом изрича тази дума, мощен вакуум от другия край на дупката засмуква майка й дълбоко навътре. Майка й отваря уста и вика нещо на Сумире. Но силният, стремителен въздушен поток заглушава думите й. Миг по-късно майка й е окончателно погълната от непрогледния мрак в дупката.

Сумире поглежда назад и вижда, че стълбището го няма. Отвсякъде е заобиколена от каменни стени. На мястото на стълбището има дървена врата. Сумире завърта дръжката, отваря вратата и пред нея се открива небето. Тя е на върха на висока кула. Толкова високо е, че като поглежда надолу, й се завива свят. В небето летят множество обекти, наподобяващи малки самолети. Примитивни самолетчета, каквито всеки може да конструира — от бамбук и леки парчета дърво. В задната им част има двигател с големина на юмрук и перка. Сумире вика на прелитащите пилоти да дойдат да я спасят. Но никой не й обръща внимание.

„Навярно защото съм с тези дрехи — хрумва й. — Просто не ме виждат.“ Тя е с безлична болнична престилка, бяла и дълга. Съблича я и остава съвсем гола — отдолу няма нищо. Захвърля престилката на пода близо до вратата и, подобно на освободена от окови душа, престилката се понася по вятъра и скоро се изгубва от погледа. Същият вятър гали тялото й, разрошва косъмчетата по слабините й. Изведнъж тя забелязва, че дребните самолети са се превърнали във водни кончета. Небето гъмжи от разноцветни водни кончета, които въртят големите си изпъкнали, блестящи очи. Жуженето на крилата им става все по-шумно, сякаш някой усилва звука на радиоприемник. Още малко и ще е непоносимо за слуха. Сумире кляка със затворени очи и запушва ушите си с ръце.

И се събужда.

Сумире помни съня до най-малките подробности. Толкова добре, че би могла да го нарисува. Единствено лицето на майка й, когато изчезва в черната дупка, се е изплъзнало от паметта й. И важните думи, които тя изрича, също са се изгубили завинаги във вакуума на небитието. Сумире лежи в леглото, блъска яростно с юмрук по възглавницата и плаче ли, плаче.

Бръснарят вече няма да копае ями.

След онзи сън взех важно решение. Върхът на моята кирка, която досега усърдно въртях, удари в твърдата скала. Хряс! Реших да кажа ясно на Миу какво искам. Не мога да бъда вечно в това висящо положение. Не мога като оня слабоволев бръснар да ровя яма в задната градина и да не разкривам факта, че я обичам. Ако продължа така, бавно, но сигурно ще изчезна. Изгревите и залезите ще ме разнищят къс по къс, ще престана да съм самата себе си и не след дълго потокът на времето ще отнесе живота ми и нищичко няма да остане от мен.

Нещата са кристално ясни.

Кристално ясни, кристално ясни.

Знам какво искам: да се любя с Миу, тя да ме прегръща. Вече съм се отказала от толкова много важни за мен неща. От нищо повече не мога да се откажа. Още не е прекалено късно. Трябва да съм с нея, да проникна в нея. И тя да проникне в мен. Като две ненаситни, лъщящи змии.

Ами ако Миу не ме приеме, тогава какво?

Какво друго, освен да се примиря.

„Ако някой е прострелян, от раната тече кръв.“

Трябва да се пролее кръв. Ще наточа ножа, приготвен да пререже някъде гърлото на куче.

Така ли е наистина?

Да, така е!

Това, което пиша сега, е послание към самата мен. Хвърлям го във въздуха като бумеранг. То пори мрака, поваля някое кенгуру и накрая се връща при мен.

Но върналият се бумеранг не е същият, който съм хвърлила.

Бумеранг, бумеранг.

[1] Теория в наратологията, според която чрез разказването на истории хората подреждат и осмислят света и човешкия си опит. — Б.пр. ↑

[2] Много просто (фр.). — Б.пр. ↑

12

ДОКУМЕНТ 2

Сега е два и половина следобед. Навън е адски пек. Скалите, небето и морето ослепително блестят. Ако ги гледаш доста дълго, очертанията им постепенно започват да се размиват, всичко се слива в една каша. Разумните същества са се скрили на сянка и са потънали в лека дрямка. Дори птици не летят. Вкъщи обаче е приятно прохладно. Миу е в дневната, слуша Брамс. Тя е със синя лятна рокля с тънки презрамки, а напълно бялата й коса е вързана на тила. Аз седя край писалището и пиша тези изречения.

— Музиката пречи ли ти? — пита Миу.

— Брамс никога не ми пречи — отвръщам аз.

Ровя се из паметта си, за да възпроизведа историята, която Миу ми разказа преди няколко дена в бургундското селце. Не е лесно. Тя разказваше откъслечно, непрекъснато смесваше последователността на събитията и съвсем ме обърка. Не можех да разбера кое е станало първо, кое е настъпило по-късно, кое е причина, кое следствие. Но аз не я виня. Втъкнатият в недрата на паметта й жесток бръснач на заговора разрязва плътта й и както звездите над лозята бледнеят с настъпването на утрото, така и руменината на живота напуска страните й, докато ми разправя своята история.

Разказа я след дълги увещания от моя страна. Наложи се да премина през цяла гама от молби, докато я склоня да говори — да я насърчавам, да я принуждавам, да й угаждам, да я хваля, да я придумвам. Пихме червено вино и говорихме до зори. Държахме се за ръце и следвахме нишките на спомените й, съединявахме ги, преподреждахме ги. Все пак имаше късчета, които Миу не можеше да изрови от паметта си. Натъквайки се на тях, тя постепенно се разстройваше и пиеше още вино. Бяха рисковите зони на паметта. Всеки път, щом попаднехме на тях, се отказвахме от сериозното дирене и предпазливо се изтегляхме към по-безопасна територия.

Всичко започна, когато разбрах, че Миу боядисва косата си, и я помолих да ми разкаже какво й се е случило. Миу толкова внимава някой да не узнае, че косата й е боядисана, че почти няма хора от обкръжението й, на които този факт да е известен. Но аз забелязах. Когато си на дълъг път с някого и толкова време сте заедно, тези неща рано или късно излизат наяве. Но не е изключено Миу въобще да не се опитваше да го скрие от мен. При желание можеше да е много по-внимателна. Може би си мислеше, че няма как да не разбера, или пък искаше да разбера. (Хм, това е само мое предположение.)

Поставих въпроса ребром. Такава съм — никога не говоря със заобикалки.

— Много бели коси ли имаш? — попитах. — От колко време се боядисваш?

— От четиринайсет години — отвърна тя. — Преди четиринайсет години цялата ми коса побеля, до последния косъм.

— Прекара някаква болест ли?

— Не, не — каза Миу. — Случи ми се нещо, от което напълно побелях. За една нощ.

— Разкажи ми какво се случи. Моля те. Искам да знам всичко за теб. Знаеш, че не крия нищо за себе си, всичко ти разказвам.

Но Миу поклати безмълвно глава. На никого не била разказвала тази история; дори съпругът й не знаел за случилото се. В продължение на четиринайсет години то било нейната тайна.

Но накрая говорихме цялата нощ за случилото се някога.

— Всяка история си има подходящото време да бъде разказана — уверявах я аз. — Иначе се обричаш да останеш завинаги пленник на тайната си.

Миу ме гледаше така, сякаш пред погледа й се откриваше далечен пейзаж. В очите й изплува нещо на повърхността, после бавно се спусна към дъното.

— Вече съм си платила за всичко — рече тя. — Те имат сметки за уреждане, не аз.

Не разбрах какво иска да каже.

— Ако ти разкажа тази история — рече Миу, — тя ще стане наша обща тайна. Не знам доколко това би било редно. Разкрия ли ти всичко, и ти ще си въвлечена. Това ли искаш? Наистина ли ти се ще да узнаеш какви жертви бих направила, ако можех да забравя всичко това?

— Да — рекох. — Каквото и да е то, искам да го споделиш с мен. Не бива нищо да криеш.

Миу отпи глътка вино и затвори очи. Явно се колебаеше. Последва мълчание, през което времето едва-едва се влачеше, сякаш и то не можеше да се реши дали да продължи напред.

Но накрая тя започна разказа си. Бавно, на части. Някои от тях веднага се съживиха и излязоха на бял свят, други не показаха никакви признаци на живот. Имаше най-различни пропуски и неясноти, някои от които придобиха особен смисъл. Задачата ми като разказвач е много старателно да ги събера в едно цяло.

РАЗКАЗЪТ НА МИУ ЗА ВИЕНСКОТО КОЛЕЛО

Миу прекарала едно лято сама в малко швейцарско градче близо до френската граница. Била на двайсет и пет години, живеела в Париж, учела в Консерваторията. Пристигнала в това градче по молба на баща си, за да сключи някаква сделка. Работата не била трудна, трябвало да вечеря веднъж с представител на фирмата-партньор и да подпише договора. Миу от пръв поглед харесала градчето. Било малко, уютно и красиво, с езеро и средновековен замък. Помислила си, че би й било приятно да поживее там. Речено — сторено. При това в съседно село се провеждал летен музикален фестивал и ако наемела кола, можела да го посещава всеки ден.

Провървяло й: намерила обзаведен апартамент с кратък срок за наемане — приятно и чисто жилище в сграда, кацнала на върха на хълм, в покрайнините на града. От прозореца се откривала чудесна гледка. Близо до квартирата имало едно място, където можела да свири на пиано. Наемът не бил нисък, но ако й потрябвали пари, баща й нямало да откаже да й даде.

Така Миу започнала своя временен, но спокоен живот в града. Посещавала концерти от фестивала, разхождала се из околностите, а не след дълго завързала и познанства. Открила хубав малък ресторант и кафене, които започнала да посещава често. От прозореца на апартамента й се виждал увеселителният парк извън града. Там имало огромно виенско колело с разноцветни кабинки с вратички, прикрепени към гигантския обръч, които бавно описвали кръгове в небето. Погледнеш ли ги, се замисляш за превратностите на съдбата. Щом достигнели пределната височина, те започвали да се спускат. Съвсем естествено. Виенското колело не те отнася наникъде. То те издига, после те спуска — едно пътуване в кръг, което, по някаква странна причина, много хора намират за приятно.

Нощем на виенското колело светели безброй лампички. Затваряли парка, спирали колелото, но не изключвали лампичките, които блещукали през цялата нощ, сякаш си съперничели със звездите на небето. Миу сядала до прозореца, слушала музика по радиото и дълго-дълго гледала виенското колело: движението на кабинките нагоре-надолу, или как е застинало неподвижно като паметник.

Запознала се с един човек, който живеел в града. Красив, петдесетгодишен, латински тип. Бил висок, с красив нос и права, черна коса. Представил й се в кафенето.

— Откъде сте? — попитал я.

— От Япония — отвърнала тя. Завързали разговор. Казвал се Фердинандо. Бил от Барселона, но се установил в това градче преди пет години. Работел в областта на мебелния дизайн.

Говорел непринудено, често се шегувал. Поговорили си и се разделили. След два дена пак се срещнали в същото кафене. Казал й, че е разведен и живее сам, че е напуснал Испания, за да започне нов живот другаде. Но не предизвикал особени симпатии у Миу. Твърде напористо се опитвал да я свали. Доловила сексуален намек и се уплашила. Решила повече да не посещава кафенето.

Но по-късно много често се натъквала на Фердинандо в града — достатъчно често, за да си помисли, че я преследва. Може би просто си фантазирала глупаво. Градчето било малко, така че нямало нищо странно да попадаш често на някого. Всеки път, щом я срещнел, той й се усмихвал приветливо и я поздравявал приятелски. И тя го поздравявала, но постепенно започнало да я обзема смесено чувство на раздразнение и безпокойство. У нея се прокраднало подозрение, че Фердинандо се превръща в заплаха за спокойния й живот в градчето. Подобно на дисонанс със символично звучене в началото на музикално произведение, една злокобна сянка пропълзяла и заплашила да помрачи безметежното й лято.

Оказало се обаче, че появата на Фердинандо е само смътно предчувствие за по-голяма беда. След десет дена в градчето, тя започнала да се чувства като в блокада. Този красив, светещ от чистота град вече й се струвал еснафски, самодоволен и ограничен. Хората били много любезни и приветливи, но започнала да долавя в отношението им към нея като към азиатка известна предубеденост. Виното, което й сервирали в ресторантите, неочаквано придобило лош вкус. Намирала червеи в плодовете и зеленчуците, които купувала. Изпълненията на музикалния фестивал й звучали вяло, оставяли я равнодушна. Не можела да се съсредоточи върху заниманията си с музика. Дори апартаментът й, който отначало намерила за много уютен и удобен, започнал да й се струва зле обзаведен и занемарен — образец на безвкусицата. Нещата загубили първоначалния си блясък. Злокобната сянка се разраствала. И тя не можела повече да се преструва, че не я забелязва.

Нощем телефонът иззвънявал и тя вдигала слушалката.

— Ало.

Но отсреща — мълчание. Същото се повторило няколко пъти. „Сигурно е Фердинандо“ — мислела си. Но нямала доказателства. Как е разбрал номера й? Телефонът бил стар модел и не можела просто да дръпне кабела и да го изключи. Имала проблеми със съня и започнала да взима приспивателни. Загубила апетит.

Казала си, че трябва час по-скоро да си замине оттук. Но, неизвестно защо, все не можела да се измъкне от този град. Направила списък на причините да остане: вече била платила месечния наем и била купила билети за музикалния фестивал, била освободила за през лятото апартамента си в Париж. Убеждавала се, че не може просто така да си събере багажа и да замине. При това нищо всъщност не се било случило. Никой не й бил сторил нищо лошо, никой не се бил отнесъл зле с нея. „Просто нервите ми са изопнати — и толкова“ — убеждавала се тя.

Една вечер Миу, както обикновено, излязла да вечеря в малък ресторант недалеч от дома й. Била в градчето вече две седмици. След вечерята й се приискало да подиша нощния въздух и се отправила на дълга разходка. Погълната от мисли, бродела безцелно от една улица на друга. Без да разбере, се намерила пред входа на увеселителния парк. Паркът с виенското колело. Мястото се огласяло от весела музика, виковете на хора, приканващи посетителите, и радостни детски писъци. Посетителите били предимно семейства в пълен състав и местни влюбени двойки. Миу си спомнила как веднъж, като малка, баща й я завел в увеселителен парк. Как заедно се возили във въртящи се кабинки с форма на чаени чаши. Досега помнела миризмата на сакото от туийд на баща си. Докато се возили, тя през цялото време се държала здраво за ръкава му. За малката Миу този мирис бил символ на далечния свят на възрастните, символ на защита и сигурност. Станало й мъчно за баща й.

На шега си купила билет и влязла в парка. Вътре имало множество различни павилиони и сергии — стрелбище, демонстрации със змии, кабинки на гадатели. Едра жена с магическа кристална топка пред нея, явно гледачка, й махнала с ръка да се приближи: „Мадмоазел, елате тук, моля. Много е важно. Скоро съдбата ви ще се промени.“ Миу само се усмихнала и отминала.

Купила си сладолед и седнала на една пейка да го изяде и да погледа хората. Почувствала, че е много далеч от шумната тълпа наоколо. Някакъв мъж я заговорил на немски. Бил към трийсетгодишен, нисък, с руса коса и мустаци. Навярно би изглеждал добре в униформа. Тя поклатила глава, усмихнала се и посочила часовника си. „Имам среща тук“ — казала на френски. Забелязала, че гласът й прозвучал някак по-остро и сухо от обикновено. Мъжът не казал нищо повече, усмихнал се смутено, вдигнал леко ръка, сякаш отдава чест, и се отдалечил.

Миу станала и тръгнала да се разхожда из парка. Някой мятал стрелички, пукали се балони. Мечка се въртяла тромаво в танц. Латерна свирела валса „На прекрасния син Дунав“. Миу вдигнала поглед и видяла как виенското колело се върти бавно пред нея. „Защо ли да не се повозя? — минало й през ума. — Може от него да видя и квартирата си — нещо като поглед от другата страна.“ За свой късмет имала в дамската си чанта малък бинокъл. Носела го на концертите от музикалния фестивал, за да й е под ръка, когато поиска да види по-добре подиума от своето доста отдалечено място на моравата. Бинокълът бил малък и лек, но доста силен. С него можела да разгледа стая си и дори вещите вътре.

Отишла да си купи билет от будката до колелото.

— Скоро ще затваряме, мадмоазел — рекъл й възрастният продавач на билети. Смотолевил тези думи със сведен поглед, сякаш говорел на себе си. Сетне поклатил глава. — Почти приключихме за днес. Това ще е последното возене. Още един път — и край.

Наболи бели косми покривали брадичката му, мустаците му били оцветени от тютюнев дим. Закашлял се. Страните му били силно зачервени, сякаш много дълго били изложени на северен вятър.

— Добре, добре. Един път ми е напълно достатъчно — казала Миу. Взела билета и се качила на платформата пред колелото. Нямало други желаещи да се повозят и, доколкото можела да види, всички кабинки били празни. Те се въртели бавно в небето, описвайки кръг след кръг. Сякаш самият свят, изчерпал силите си, вървял безславно към своя край.

Миу се качила в червена кабина, седнала на пейката, а старецът дошъл, затворил вратичката и я заключил отвън. Навярно за по-голяма безопасност. Подобно на някакво древно животно, което се връща към живот, виенското колело заскърцало и взело да се издига в небето. Разнородното и шумно множество от сергии и площадки с атракции се смалило под нея. Светлините на града заблестели пред погледа й. Отляво било езерото, виждали се лодки за разходка, също облени в ярки светлини, изящно отразяващи се по водната повърхност. Планинските склонове в далечината били осеяни с мъждукащи светлинки на малки селца. Миу почувствала, че сърцето започва да я боли от цялата тази красота.

Появил се и хълмът в покрайнините на града, където живеела. Миу фокусирала бинокъла и потърсила жилището си, но не било лесно да го открие. Кабинката бавно се издигала все по-нависоко, приближавала върха. Миу трябвало да побърза. Движела бинокъла наляво-надясно, нагоре-надолу в неистово търсене. Но сградите много си приличали. Кабинката достигнала до върха и взела да се спуска надолу. Накрая Миу съзряла сградата. Ето я! Но кой знае защо се оказала с доста повече прозорци, отколкото Миу си спомняла. Много стаи били с отворени прозорци, за да проникне вътре свежият летен въздух. Миу местела бинокъла си от един прозорец на друг и най-накрая открила търсения — втория отдясно, на третия етаж. Но междувременно кабинката й още повече се приближила към земята. Вече нищо не се виждало, защото стените на другите сгради пречели. Жалко! Само още няколко секунди — и щяла да разгледа добре цялата стая.

Кабинката продължила да се приближава към земята. Много бавно. Миу се опитала да отвори вратата, за да излезе, но тя не помръднала. Била заключена отвън, разбира се. Миу потърсила с очи стареца, но от него нямало и следа. Дори лампата в будката била загасена. Понечила да извика някого, но никой не се виждал наоколо. Кабинката пак започнала да се издига. „Е, хайде, стига вече! — помислила си Миу. Въздъхнала дълбоко. — Каква бъркотия!“ Може би старецът е отишъл до тоалетната и е пропуснал да се върне в точния момент. Така или иначе, трябвало да направи още един кръг.

„Всичко е наред“ — казала си. Поради късата памет на стареца, получила възможност за второ безплатно завъртане на колелото. Този път може би щяла да види квартирата си по-добре. Стиснала здраво бинокъла и подала глава от прозореца. Тъй като при първото завъртане била вече открила квартала и мястото, където да търси, сега било лесно да зърне стаята си. Прозорецът бил отворен, лампата горяла. Миу не обичала да се прибира в тъмна стая, а и възнамерявала да се върне веднага след като вечеря.

Странно занимание — да гледаш отдалече с бинокъл квартирата си, сякаш шпионираш сам себе си. Станало й някак неловко. „Но нали ме няма там. Разбира се, че ме няма. Ето го телефонът на масичката. Сега ми се иска да позвъня на този телефон. На писалището лежи писмо, което аз съм писала. Ще ми се да го прочета оттук“ — помислила си Миу. Но, естествено, не се виждало чак толкова добре.

След като стигнала най-високата точка, кабината започнала да се спуска. Но изминала съвсем малко разстояние и внезапно спряла. Миу залитнала настрани, ударила си рамото и едва не изпуснала бинокъла на пода. Шумът от мотора на виенското колело стихнал и се възцарила неестествена, страховита тишина. Веселата музика долу престанала да звучи. Лампите в повечето павилиони не светели. Миу се ослушала напрегнато, но чула единствено слабия шум на вятъра. Пълна тишина. Не звучали нито гласовете, приканващи посетителите, нито радостните викове на децата. Отначало не могла да разбере какво се е случило. После стигнала до отговора: „Изоставили са ме тук сама.“

Навела се навън през полуотворения прозорец и пак погледнала надолу. Разбрала колко нависоко била заседнала. Помислила да извика за помощ, но си дала сметка, че никой няма да я чуе. Намирала се твърде високо, а гласът й бил твърде слаб.

„Къде ли се е дянал онзи старец? — помислила си Миу. — Вероятно е бил пиян. Цветът на лицето му, дъхът му, плътният му глас — нямало никакво съмнение — бил е пиян. Забравил е, че ме е качил на виенското колело, и е изключил мотора. Сега навярно виси в някой бар, пие бира или джин, налива се още и още и изобщо не помни какво е сторил.“ Миу прехапала устни. „Може би ще изляза оттук едва утре следобед — помислила си. — Или пък вечерта? Кога ли отварят парка?“ Нямала никаква представа.

Макар и в средата на лятото, нощите в Швейцария били хладни. Миу била облечена съвсем леко: с тънка блузка и къса памучна пола. Вятърът се усилил. Тя отново се надвесила през прозореца да огледа обстановката долу. Светещите лампи били още по-малко отпреди. Явно служителите от персонала на парка били привършили работата си за деня и се били прибрали по домовете си. Все пак сигурно имало някаква охрана. Миу си поела дълбоко въздух и извикала за помощ колкото й глас държи. Ослушала се. И пак извикала. После още няколко пъти. Никакъв отговор.

Извадила от дамската си чанта малък бележник и химикалка и написала на френски: „Заключена съм в кабина на виенското колело в увеселителния парк. Моля, помогнете ми!“ Пуснала бележката през прозореца. Листчето се понесло по вятъра. Той духал в посока към града, така че, ако имала късмет, то щяло да стигне дотам. „Но дори някой да го вдигне от земята и да го прочете, дали ще повярва, че това е истина?“ — помислила си тя. На друго листче добавила към посланието името и адреса си. Така щяло да изглежда по-правдоподобно и хората щели да разберат, че не се шегува, а действително я е сполетяла беда. Пуснала по вятъра половината листове от бележника си със същото послание.

Внезапно я осенила идея. Извадила от портфейла си всичко, освен една десетфранкова банкнота, и пъхнала вътре бележка: „Над главата ви, в кабинка на виенското колело е заключена жена. Моля, помогнете!“ Пуснала портфейла през прозореца. Той полетял право надолу. Но не могла да види къде паднал, нито да чуе тупването му на земята. Поставила такава бележка и в портмонето си, сетне пуснала и него.

Миу си погледнала часовника. Било десет и половина. Преровила дамската си чанта. Вътре имало обикновена козметика, огледалце и паспорт. И слънчеви очила. Както и ключове от квартирата и от взетата под наем кола, джобно ножче за белене на плодове, малко целофаново пликче с три бисквити, книжка с меки корици, на френски — някакво криминале. „Добре че поне вечерях, все ще изтърпя до сутринта. Хладно е и не ми се пие вода. За щастие, и до тоалетна не ми се ходи.“

Седяла на пластмасовата седалка с облегната на стената глава. Из ума й се въртели разни досадни мисли и разкаяния. Защо дошла в този парк и защо се качила на това виенско колело? След ресторанта трябвало веднага да се прибере вкъщи. Щяла да си вземе приятна топла вана, да си легне в удобното легло с хубава книга, както правела винаги. Защо не постъпила така? И защо, за Бога, са наели този непоправим стар пияница?

Виенското колело скърцало от вятъра. Опитала се да затвори прозореца, за да не й духа, но той изобщо не помръднал. Отказала се и седнала на пода. „Все пак трябваше да си взема жилетката“ — помислила си. На излизане от квартирата се запитала дали да не си облече жилетка върху блузката. Но лятната вечер й се сторила толкова приятна, а ресторантът бил само на три пресечки от жилището й. И през ум не й минало, че ще й хрумне да се разходи до увеселителния парк и да се качи на виенското колело. Всичко се било объркало.

За да се поуспокои, свалила часовника си, тънката сребърна гривна и обеците с форма на раковина и ги прибрала в чантата си. Свила се в единия ъгъл на кабината с надеждата, че ще успее да прекара нощта в сън. Но, разбира се, не могла да заспи. Било й студено и неспокойно. Кабината се разклащала при всеки случаен порив на вятъра. Миу затворила очи и засвирила мислено Моцартовата соната в до минор, като движела пръстите си по въображаеми клавиши. Неизвестно защо помнела това произведение още от детството си. По средата на втората част обаче съзнанието й се замъглило и заспала.

Не знаела колко време е спала. Едва ли е било много дълго. Стреснала се и се събудила и отначало не проумявала къде е. Паметта й бавно се възвърнала. „А, да, на виенското колело в увеселителния парк.“ Извадила часовника от чантата си; минавало полунощ. Миу се надигнала бавно. Всичките стави я болели от неудобната поза. Прозяла се няколко пъти, потегнала се и разтъркала китките си.

Знаела, че няма да може веднага да заспи отново, затова, за да се разсее, извадила книжлето от чантата си и продължила да чете оттам, докъдето била стигнала. Било някакво новоизлязло криминале, което си купила от книжарница в града. „Добре че поне лампите на виенското колело светят през цялата нощ“ — помислила си. Но след като прочела няколко страници, разбрала, че не може да следи линията на сюжета. Погледът й минавал по редовете, но умът й бил много далече.

Отказала се от четенето и затворила книгата. Вдишала поглед към нощното небе. То било покрито с тънък слой облаци, които забулвали луната. Не се виждали звезди. Лампите отвън ясно осветявали стъкления прозорец на кабината. Миу гледала дълго отражението на лицето си в него. „Това все някога ще свърши! — казала си. — Не се отчайвай! По-късно ще го си спомняш като забавна история, която ще разказваш на всички. Да прекараш цяла нощ, заключена в кабина на виенско колело в увеселителен парк в Швейцария!“

Само че историята не се оказала забавна.

Тъкмо оттук започва истинската история.

Малко по-късно Миу вдигнала бинокъла и пак погледнала към прозореца на квартирата си. Там нищо не се било променило. „Е, ти какво очакваш?“ — запитала се и се усмихнала.

Преместила бинокъла към други прозорци на сградата. Минавало полунощ и почти всички хора си били легнали. Повечето прозорци тъмнеели. Няколко обаче светели, там още будували. На долните етажи пердетата били дръпнати предвидливо. На по-горните нямало от какво да се безпокоят и прозорците зеели отворени, за да пониква вътре нощната прохлада. Животът в тези стаи бил тих и спокоен, напълно изложен на външни погледи. (Кой изобщо би допуснал, че посред нощ някой, скрит с бинокъл в кабина на виенското колело, ще го гледа?) Но Миу не проявявала особен интерес да наднича в личния живот на другите. Много по-забавно й било да разглежда собствената си празна стая.

Когато направила пълна обиколка по съседните прозорци и пак се върнала на своите, тя зинала от учудване. В спалнята си видяла гол мъж. Отначало си помислила, че е сбъркала прозореца. Започнала да движи бинокъла във всички посоки — нагоре-надолу, наляво-надясно. Но нямало грешка; това била нейната стая. Мебелите, цветята във вазата, картините на стената — всичко си било на мястото. Мъжът бил Фердинандо. Да, точно той. Седял на леглото й чисто гол. Гърдите и коремът му били космати, дългият му пенис висял като задрямало животно.

„Какво прави той в моята стая? — Капки пот избили по челото на Миу. — Как е влязъл? Нищо не разбирам.“ Отначало почувствала раздразнение, после смущение. И тогава в стаята се появила някаква жена. Била с бяла блузка с къс ръкав и с къса синя памучна пола. Жена? Миу стиснала здраво бинокъла и напрегнала зрението си.

Видяла, че жената била самата тя.

Съвсем се объркала. „Аз съм тук, гледам с бинокъл квартирата си… И там виждам себе си.“ Фокусирала бинокъла няколко пъти. Но колкото и да гледала, виждала все едно и също — себе си. Дори дрехите били същите — тези, с които била облечена. Фердинандо я взел на ръце и я отнесъл на леглото. Целувайки я, той бавно и нежно я разсъблякъл (онази Миу, в стаята). Свалил блузката й, разкопчал сутиена й, смъкнал полата й. Докосвал с устни тила й, галел с ръце гърдите й. След малко събул с една ръка пликчетата й, съвсем същите като тези на нея. Дъхът на Миу секнал. „Какво става, по дяволите?“

Преди да успее да разбере това, пенисът на Фердинандо еректирал — дълъг и твърд като прът. Никога не била виждала толкова голям пенис. Фердинандо хванал ръката й и я поставил върху него. Галел цялото й тяло. Ближел я. Дълги, безкрайно дълги ласки. Тя не се противяла. Тя — Миу в стаята — му се отдала напълно, наслаждавайки се на растящата възбуда. От време на време протягала ръка и галела пениса на Фердинандо, тестисите му. Цялото й тяло се разтворило пред него.

Миу не можела да откъсне поглед от тази странна гледка. Станало й лошо. Гърлото й толкова пресъхнало, че не можела да преглътне. Доповръщало й се. Всичко това било толкова абсурдно, гротескно преувеличено, ужасно — приличало на алегорична картина от Средновековието. „Нарочно ми показват тази сцена. Знаят, че ги наблюдавам“ — помислила си тя. Но не можела да отвърне очи.

Празно място.

Какво се случило после?

Миу не помнеше. Тук спомените й внезапно прекъсват.

— Не мога да си спомня — рече тя и скри лицето си с ръце. — Знам само, че беше чудовищно преживяване — добави тихо. — Аз бях тук, а другата жена, която също бях аз, бе там. И той — този Фердинандо — вършеше в стаята с мен абсолютно всичко.

— Какво разбираш под всичко?

— Не мога да си спомня. Всякакви неща. Когато висях, заключена в кабината на виенското колело, той правеше с мен каквото си искаше — с мен там, в стаята. Не че изпитвам някакви страхове по отношение на секса. Имаше един период в живота ми, когато изповядвах твърде разкрепостени разбирания. Но онова, което бе по-рано, по нищо приличаше на това, което ставаше пред очите ми. Изглеждаше абсолютно безсмислено и отвратително и се изпълняваше с една-единствена цел — да ме омърси. Фердинандо си служеше с всевъзможни трикове, за да ме опетни — с дебелите си пръсти, с огромния си пенис, — но моето аз там, в квартирата, явно не чувстваше това като омърсяване. И накрая мъжът дори не бе вече Фердинандо.

— Не е бил Фердинандо? — вторачих се в лицето на Миу. — Ако не е бил Фердинандо, кой тогава е бил?

— Не знам. Не мога да си спомня. Но във всеки случай накрая не беше Фердинандо. А може и от самото начало да не е бил той.

Миу се свестила и осъзнала, че лежи на болнично легло. Голото й тяло било покрито с бял чаршаф. Всичките стави я болели. Лекарят й обяснил, че на сутринта един от работниците в увеселителния парк намерил портфейла, който пуснала през прозореца, и разбрал какво се е случило. Свалили кабината на колелото и повикали линейка. Миу лежала в несвяст на пода на кабината. Като че ли била в шок, зениците й не реагирали на светлина. Лицето и ръцете й били покрити с драскотини, блузата й била изцапана с кръв. Закарали я в болницата. Никой не можел да разбере как е получила тези рани. За щастие не били дълбоки и не оставили трайни белези. Полицаите задържали за разпит стареца, който пускал и спирал виенското колело, но той изобщо не помнел да е качвал Миу в кабината точно преди затварянето на парка.

На следващия ден неколцина местни полицаи дошли при нея в болницата да я разпитат. Тя не могла да им даде никакво смислено обяснение на случилото се. Когато сравнили лицето й с това на снимката в паспорта й, полицаите вдигнали вежди в недоумение. Странно изражение се изписало на лицата им, сякаш били погълнали нещо много неприятно. Попитали я смутено: „Мадмоазел, простете за нетактичния въпрос, но наистина ли сте на двайсет и пет години?“

— Да — отвърнала тя, — точно така е и по паспорт. — Защо ли трябвало да я питат за това?

Малко по-късно обаче, когато отишла до банята да си измие лицето и се погледнала в огледалото, веднага й станало ясно. Цялата й коса била бяла. Чисто бяла, като пресен сняг. Първо си помислила, че вижда отражението на друг човек. Обърнала се рязко. Била сама в банята. Погледнала пак в огледалото. И тогава разбрала, че жената с белите коси е самата тя. Изгубила съзнание и се строполила на пода.

И после изчезнала.

— Бях тук. Но другата Миу, може би половината от мен, бе преминала отвъд, отнасяйки със себе си черната ми коса, сексуалното ми желание, мензисите, овулацията, навярно дори и волята ми за живот. А останалата половина е тук, пред теб. Вече от много време живея с усещането, че на виенското колело в малкото швейцарско градче, сама не зная защо, човекът, кой бях, се раздвои завинаги. Или пък беше някаква сделка, кой знае. Така или иначе, нищо не ми бяха отнели, защото другата Миу все още съществува — там някъде. Знам това. Само едно огледало ни отделя една от друга. Но аз никога няма да мога да преодолея тази единствена стъклена преграда. Никога.

Миу гризеше ноктите си.

— Разбира се, никога е твърде силно казано. Може някой ден, някъде пак да се срещнем и да се съединим в едно цяло. Но един много важен въпрос остава без отговор: къде, от коя страна на огледалото, е истинското ми аз? Не знам. Дали това е жената, която бе в обятията на Фердинандо? Или онази, която се отвращаваше от него? Липсва ми увереност, че ще успея да го разбера.

След края на лятната ваканция Миу не продължила обучението си в консерваторията. Изоставила следването в чужбина и се върнала в Япония. И никога повече не докоснала клавиши на пианото. Загубила способността си да възпроизвежда музика. След година баща й починал и тя поела управлението на фирмата.

— Да, преживях истински шок, когато разбрах, че повече няма да мога да свиря, но не изпаднах в отчаяние. Смътно подозирах, че рано или късно това непременно щеше да се случи. В днешно време… — Миу се усмихна. — По света има толкова много пианисти. А са напълно достатъчни двайсет човека — активно концертиращи и от световна величина. Иди в който искаш музикален магазин и ще се убедиш колко много записи има на „Валдщайн“, „Крайслериана“ и прочее класически произведения, рафтовете с компактдискове са пълни. На звукозаписната индустрия двайсет първокласни пианисти са й предостатъчни. Никого не го е грижа, че не съм един от тях.

Миу разпери пред себе си пръстите на ръцете си и няколко пъти завъртя длани нагоре-надолу, сякаш се опитваше да провери паметта си.

— Приблизително година след пристигането ми във Франция забелязах нещо странно. Пианистите, чиито технически умения бяха по-слаби от моите и които не се упражняваха дори наполовина колкото мене, свиреха по-проникновено и умееха да развълнуват публиката. Винаги ме побеждаваха на конкурсите. Отначало си мислех, че това е някакво недоразумение. Но всеки път се случваше все същото. Не бях на себе си от яд и огорчение. „Толкова е несправедливо!“ — мислех си. Но постепенно започнах да разбирам — нещо не ми достига. Недоумявах какво именно, но явно беше нещо изключително важно. Може би онази толкова необходима дълбочина на чувството, благодарение на която изпълнението намира отклик в сърцата на слушателите. Докато бях в Япония, не обръщах внимание на това. Там никога не се провалях на конкурси и нямах време да се отдавам на съмнения по отношение на представянето си. Но в Париж, заобиколена от толкова много талантливи пианисти, разбрах в крайна сметка каква е истината. Всичко ми стана напълно ясно — така мъглата се разсейва, щом Слънцето се издигне високо.

Миу въздъхна. После вдигна глава и се усмихна.

— Още като малка обичах да си създавам собствени правила и да живея в съгласие с тях. Бях много независимо, изключително сериозно и самоуверено момиче. Родена съм в Япония, посещавах японски училища, растях, заобиколена от японски деца — играех и се сприятелявах с тях. Чувствах се истинска японка, но по национална принадлежност бях чужденка. Формално погледнато, за мен Япония винаги ще е чужда страна. Родителите ми не бяха строги с мен, но откакто се помня, непрекъснато ми набиваха в главата едно и също: „Ти си чужденка тук.“ Разбрах, че за да оцелея, трябва да стана по-силна.

Миу продължи с тих и равен глас.

— Да си силен човек, само по себе си не е лошо нещо. Ала поглеждайки назад, към миналото си, виждам, че дотолкова бях свикнала с мисълта да съм силна, че дори не се опитвах да разбера онези, които бяха слаби. Бях свикнала с успеха и не исках да разбера хората, на които не им е провървяло. Бях свикнала да нямам проблеми със здравето и не ме вълнуваха болките на онези, които не бяха здрави. Винаги, когато видех хора, изпаднали в тежко, безизходно положение, парализирани от обстоятелствата, решавах, че сами са си виновни за всичко — просто не са се постарали достатъчно да предотвратят случилото се. Мислех, че онези, които се оплакват от съдбата, са чисто и просто мързеливи. Моите възгледи за живота бяха непоклатими и прагматични, но лишени от човешка топлота. Само че никой, нито един човек сред хората около мен, не ми го каза.

Изгубих девствеността си на седемнайсет години. После имах сексуални отношения с много мъже. Някои ми бяха партньори за повече време, но нямах нищо против връзките за една нощ, стига да бях в подходящо настроение. Но никого не обикнах истински. Честно казано, тогава нямах време за такова нещо. Съзнанието ми бе обсебено от една-единствена мисъл — да стана пианистка от световна класа. Отклоняването от тази цел, кривването по друга пътека, бе изключено. Когато предположих, че проблемът може би е в мен, че нещо ми липсва, и открих в себе си тази празнота, вече беше твърде късно.

Миу отново разтвори ръце пред себе си и се позамисли.

— В този смисъл е напълно възможно да съм си съчинила случилото се с мен в Швейцария преди четиринайсет години. Така ми се струва понякога.

Миу се омъжила на двайсет и девет години. След онзи случай в Швейцария не изпитвала никакво сексуално желание и с никого не можела да има интимни отношения. Нещо вътре в нея изчезнало завинаги. Тя споделила този факт — само него, без да се впуска в подробности — със своя бъдещ съпруг. „По тая причина не мога да се омъжа. За никого“ — обяснила му. Но той й признал, че я обича и че иска да е с нея до края на живота си, дори връзката им да си остане платонична. Миу не могла да намери сериозно основание да отхвърли предложението му. Двамата се познавали от малки и тя била много привързана към него. В каквато и посока да поемел съвместният им живот, тя не си и помисляла, че би могла да живее с друг на негово място. При това, от практическа гледна точка — с оглед на бизнеса й, бракът бил важен за нея.

Миу продължи:

— Със съпруга ми се виждаме само през почивните дни, но общо взето се разбираме добре. Ние сме като добри приятели, като партньори, на които им е приятно да прекарват заедно известно време. Разговаряме на всякакви теми и си имаме пълно доверие. Не знам и не искам да знам дали води сексуален живот, къде и как решава тези проблеми. Не правим секс — дори не се докосваме. Тъжно е и се чувствам виновна, но не искам да докосвам тялото му. Просто нямам желание.

Изморена от говорене, Миу закри кротко лицето си с ръце. Навън бе съвсем светло.

— Бях жива някога. И сега съм жива, седя тук и разговарям с теб. Но това, което виждаш, не е моето истинско аз. А само сянката на човека, който бях. Ти си истински жива. Но аз не съм. Дори думите, които изричам в този момент, ми се струват празни, като ехо.

Поставих безмълвно ръка на рамото на Миу. Не можах да намеря подходящите думи, затова просто я прегърнах.

Обичам Миу. Тази, „отсамната“, разбира се. Но със същата сила обичам и другата, „отвъдната“ Миу. Когато се замисля за това, сама започвам да се раздвоявам, дори ми се струва, че ясно чувам как се разделям на две. Като че ли раздвоението ми вече е неизбежно. То е проекция на нейното състояние. Усещането е пронизващо, непреодолимо и аз знам, че вече нищо не мога да направя, за да го превъзмогна.

Но един въпрос остава без отговор. Ако отсамната страна, където е Миу сега, не е реалността — ако тази страна в действителност е другата страна, — къде тогава съм аз, която съм на една и съща времева и пространствена плоскост с Миу?

Коя съм аз в такъв случай?

13

Прочетох два пъти двата документа. Първо ги прегледах бегло, после четох бавно, с внимание и към най-дребните подробностите, запечатвайки ги в паметта си. Без съмнение и двата текста бяха написани от Сумире; това бе нейният начин на изразяване — характерните за нея думи и изрази. Само в общия тон се усещаше някаква разлика от предишния й маниер на писане. Сега той бе по-сдържан, долавяше се известна дистанцираност. Все пак не можеше да има никакво съмнение — и двата текста бяха на Сумире.

След момент на колебание пъхнах дискетата в джоба на сака си. Ако Сумире се завърнеше благополучно, просто щях да оставя дискетата на мястото й. Но ако не се върнеше, тогава какво? Някой щеше да прегледа вещите й и да се натъкне на дискетата. Никак не ми се искаше тези два текста да попаднат пред нечий любопитен поглед.

След като прочетох документите, не ме свърташе на едно място. Облякох си нова риза, излязох от вилата и се спуснах по стълбите до града. Взех от банката близо до пристанището сто долара по пътнически чекове, купих си някакъв таблоид на английски от павилиона и седнах да чета под слънчобран в едно кафене. Повиках сънения наглед сервитьор и поръчах лимонада и филия с топено сирене. Той си записа поръчката ми с дебел молив, който едва движеше по листа. Отзад на ризата му имаше голямо петно от пот. То бе с такава форма, сякаш отправяше послание, което не можех да дешифрирам.

Машинално прелистих вестника до средата, после зареях поглед в пристанището. Изневиделица се появи мършаво черно псе, подуши краката ми, после изгуби интерес и се отдалечи в неизвестна посока. Хората, изтощени от жегата, прекарваха кой както може мудния летен следобед. Единствени сервитьорът и кучето се движеха все още, но се съмнявах, че щяха да продължат дълго в този дух. Старецът, от когото си бях купил вестника, вече дремеше широко разкрачен под един слънчобран. Паметникът на героя си стоеше в центъра на площада, безропотно, както винаги, изложил гръб на безмилостното следобедно слънце.

Разхладих дланите и челото си със студената лимонада, премисляйки отново и отново каква връзка може да има между изчезването на Сумире и написаното от нея.

От доста време тя не бе писала нищо. Желанието й да твори я напуснало, когато се запознала с Миу на сватбеното тържество. Но ето че тук, на този малък гръцки остров, за съвсем кратък период, само за няколко дена, бе успяла да напише тези два текста. Истинско постижение. Нещо трябва да я е подтикнало да седне отново зад писалището. Какви може да са били тези подбуди?

От значение бе дали съществуваше някаква тема или дори мисъл, обща за двата текста? Размишлявах върху това, загледан в птиците, кацащи на кея.

Беше прекалено горещо за размисъл по сложни въпроси. В главата ми цареше пълен хаос, бях доста изтощен. И все пак се принудих да събера разпокъсаните си мисли, сякаш строявах отново — без барабани и тръби — останките от разбита армия. Концентрирах се и започнах да мисля.

— Действително важни сега са не онези големи мъдрости, до които са стигнали другите — рекох тихо на себе си, — а малките истини, до които сам си се добрал. — Винаги казвам това на учениците си. Но дали бе вярно? Лесно е да се каже, но не и да се приложи на практика. Трудно е да се достигне дори до малките истини. А може би колкото по-малка е една истина, толкова по-трудно е тя да се проумее? Не ми бе от полза и това, че бях толкова далеч от дома.

Сънят на Сумире. Раздвоението на Миу.

След малко изведнъж ми просветна: съществуват два различни свята. Ето го общия за двата текста на Сумире елемент.

Документ 1. Това е преразказ на неин сън. Тя се изкачва по дълго стълбище, за да се срещне с покойната си майка. Но когато най-сетне стига до целта, майка й вече се връща в отвъдното. И Сумире не може нищо да направи. После тя стои на върха на кула и от всички страни я обкръжават някакви същества от друг свят. Сумире много пъти е сънувала същото.

Документ 2. Тук се описват странните преживелици на Миу преди четиринайсет години. Цяла нощ е била затворена в кабина на виенско колело в увеселителен парк в малък швейцарски град и гледайки оттам с бинокъл прозореца на квартирата си, е видяла себе си. Своя двойничка. Вследствие на преживяното е настъпило раздвоението на личността й (или благодарение на този случай се е проявила раздвоеност, която вече е съществувала). По собствените й думи, раздвоявайки се, тя се намира едновременно от двете страни на огледалото. Сумире е придумала Миу да й разкаже за това и после старателно е записала историята й.

Съвсем ясно е, че общата за двата документа тема е връзката между тази страна и онази страна. Как те се съотнасят помежду си. Сумире сигурно е била привлечена тъкмо от този проблем и е била достатъчно мотивирана да посвети толкова време на написването на двата документа. Ако си послужа със собствените й думи, записването на тези истории й е помогнало да мисли.

Сервитьорът дойде да вземе чинията, в която ми беше донесъл препечената филия, и аз си поръчах още една лимонада. Помолих за повече лед. Когато той донесе питието, отпих глътка и отново разхладих челото си, допирайки до него студената чаша.

„Ами ако Миу не ме приеме, тогава какво? — бе написала Сумире. — Какво друго, освен да се примиря. Кръв трябва да се пролее. Ще наточа ножа си и ще прережа някъде гърлото на куче.“

Какво имаше предвид? Дали не намекваше за самоубийство? Не, не мислех така. От думите й не лъхаше на смърт. В тях по-скоро се четеше твърдо намерение да продължи с нови сили напред. Кучета, кръв — това са просто метафори, както й бях обяснил на пейката в парка Инокашира. Смисълът им е в това, как по мистичен начин се вдъхва живот на нещо. Затова и разказах на Сумире за китайските порти — за да й покажа, служейки си с алегория, как една история придобива вълшебни, магически свойства.

Ще прережа някъде гърлото на куче.

Някъде?

Мисълта ми се блъсна в твърда стена. Край, бях в задънена улица.

Къде може да се е дянала Сумире? Тук, на острова ли е мястото, където е трябвало да отиде?

Не ми излизаше от главата образът на Сумире, паднала в дълбока яма, нещо като кладенец на полето, в отдалечена местност, без жива душа наоколо, как седи там и чака да й се притекат на помощ. Наранила се е, страда сама, измъчвана от глад и жажда. При мисълта за това едва не губех ума си, безсилен да сторя каквото и да било.

Да, но полицаите бяха казали ясно, че на острова няма кладенци. Изобщо не били чували за ями в околностите на града. „Ако имаше, щяхме да знаем, островът е толкова малък“ — бяха заявили те. Сигурно беше така, както твърдяха.

Осмелявам се да направя едно предположение.

Сумире е преминала на другата страна.

Така много неща намираха обяснение. Сумире е проникнала през огледалото и се е запътила към „другата“ страна. За да се срещне там с другата Миу. Щом отсамната Миу не може да я приеме, нищо друго не й е оставало.

Изрових от паметта си следните нейни думи: „И така, какво трябва да направим, за да избегнем стълкновението? Логически погледнато, това е лесно. Трябва да сънуваш. Да сънуваш непрекъснато. Да попаднеш в света на сънищата и никога повече да не го напуснеш. Да живееш там до края на живота си.“

Само че един много важен въпрос остава без отговор: „Как да отидеш там?“

От логическа гледна точка е просто. Но не е възможно да се обясни как да стане.

Намирах се точно там, откъдето бях започнал.

Замислих се за Токио. За апартамента си, за училището, в което преподавах. Спомних си как бях изхвърлил скришом кухненските отпадъци в една кофа за боклук на гарата. Бяха минали само два дена, откакто бях далеч от Япония, но ми се струваше, че там светът е съвършено друг. Новата учебна година започваше след седмица. Представих си как стоя пред клас от трийсет и пет ученици. Оттук, от такова разстояние, това ми се струваше абсурдно. „Такава ли ми е работата наистина — да преподавам нещо на някого? Странно и нелогично е, дори да става дума за десетгодишни деца.“

Свалих слънчевите си очила, избърсах с носна кърпичка потното си чело и пак ги сложих. После се загледах в морските птици.

Помислих си за Сумире. Спомних си деня, в който тя се премести в нова квартира, и чудовищната ерекция, която получих, седейки до нея. Дотогава не бях имал такава мощна ерекция. Сякаш цялото ми тяло щеше да експлодира. В този момент, във въображението си — навярно това е светът на сънищата, за който пише Сумире — аз се любех с нея. И усещането за тази близост бе много по-реално от секса, който бях правил с други жени.

Поех глътка лимонада, за да премахна заседналата на гърлото ми буца.

Върнах се към своята хипотеза и се опитах да се придвижа макар и с една стъпка напред. Сумире бе намерила по някакъв начин изход. Какъв точно бе той и как го бе открила, в момента не можех да разбера. А трябваше. Представих си, че въпросният „изход“ е нещо като врата. Затворих очи и се помъчих да я нарисувам детайлно във въображението си. Обикновена врата в съвсем обикновена стена. Сумире случайно е попаднала на нея, натиснала е дръжката и е прекрачила навън — от тази страна към другата. Както си е била — с тънка копринена пижама и чифт джапанки.

Какво ли имаше там, зад онази врата? Не можех да си представя, тъй като бе непосилно за въображението ми. Вратата бе затворена и Сумире нямаше да се върне обратно.

Прибрах се във вилата и си приготвих проста вечеря от продуктите, които намерих в хладилника. Спагети с домати и босилек, салата, бира „Амстел“. Излязох на верандата и седнах там, замислен кой знае за какво. А може би за нищо не мислех. Никой не се обади по телефона. Миу може да се е опитвала да се свърже с мен от Атина, но безуспешно.

С всяка изминала минута небесната синева ставаше все по-наситена, над морето се издигна огромна кръгла луна, а шепа звезди пробиха дупчици в небосвода. Нагоре по склоновете се надигна вятър и хибискусът зашумоля. Самотният фар в края на вълнолома излъчваше на равни промеждутъци своята древна светлина. По горската пътека се спускаха пастири, които водеха магарета. Гласовете им ту се чуваха наблизо, ту заглъхваха в далечината. Попивах мълчаливо тази екзотика, която тук бе съвсем естествена.

В края на краищата телефонът така и не звънна, а Сумире не се появи. Времето течеше бавно и спокойно, мракът се сгъстяваше. Взех няколко аудиокасети от стаята на Сумире и започнах да ги слушам на стереоуредбата в дневната. Една от тях беше с песни на Моцарт. На етикетчето Сумире бе написала: Елизабет Шварцкопф и Валтер Гийзекинг (п). Не знам много за класическата музика, но веднага почувствах колко красива е тази. Маниерът на пеене беше малко старомоден, но сякаш изискваше да изправиш рамене и да посветиш на тази музика цялото си внимание. Напомняше ми за четене на изящна, незабравима проза. Изтънченото изпълнение на певицата и пианиста ту набираше сила и се извисяваше, ту отстъпваше и замираше, за да се извиси малко по-късно с нова сила. Една от песните трябва да бе „Виолетка“. Отпуснах се на стола си, затворих очи и се отдадох с наслада на музиката, споделяйки я мислено със Сумире.

Събуди ме музика. Друга музика, която идваше отдалече и бе едва доловима. Подобно на моряк с невидимо в мрака лице, който изтегля котва от дъното на морето, така слабите, но непрестанни звуци ме разбудиха. Приповдигнах се в леглото, наведох се към отворения прозорец и се вслушах напрегнато. Определено бе музика. Ръчният часовник до възглавницата ми показваше, че минава един часът. Музика? Посред нощ?

Облякох си ризата, обух си панталона и маратонките и излязох навън. Всички съседни къщи тъмнееха, улиците бяха пусти. Нямаше вятър, не се чуваше шум на вълни. Само лунната светлина заливаше земята. Спрях и пак се ослушах. Странно, музиката сякаш идваше от върха на хълма. Той бе стръмен и незастроен, там в своя манастир живееха като отшелници само неколцина монаси и двама-трима овчари. Трудно бе дори да си представи човек, че са се събрали там и са устроили шумен гуляй по това време на денонощието.

Под открито небе музиката се чуваше съвсем ясно. Не можех да доловя мелодията, но по ритъм бе гръцка музика. Имаше неравно звучене, с резки обрати. Явно беше на живо, а не запис.

Вече се бях разсънил напълно. Беше приятна лятна нощ, някак загадъчно дълбока. Ако изчезването на Сумире не ми тежеше като камък на сърцето, щях да съм в празнично настроение. Сложих ръце на хълбоците си, протегнах се, погледнах небето и си поех дълбоко дъх. Нощната хладина ме ободри. „Ами ако и Сумире слуша сега същата музика? Нима не е възможно?“ — мина ми внезапно през ума.

Реших да повървя натам, откъдето идваше музиката. Исках да видя с очите си къде е това място и кой я изпълнява. Нямаше как да се заблудя — пътеката до върха на хълма бе същата, по която сутринта бях стигнал до плажа. „Ще вървя докъдето ми стигнат силите“ — реших.

Ярката луна осветяваше всичко наоколо и улесняваше вървенето. Светлината й сътворяваше причудливи сенки между скалите, осейвайки земята в невероятни, загадъчни нюанси. При всяка стъпка по дребния чакъл подметките на маратонките ми издаваха неестествено силен шум. Колкото повече се изкачвах, толкова по-отчетлива и силна ставаше музиката. Идваше от върха на хълма, както и бях предположил. Успях да различа някакъв ударен инструмент, гръцка мандолина, акордеон и флейта. Може би и китара. Нищо друго не се чуваше. Никакви човешки гласове, никакви весели провиквания. Все същата музика се лееше безкрайно, без паузи, в равен, почти монотонен ритъм.

Исках да видя какво става там, на върха, но в същото време си мислех, че е по-добре изобщо да не се приближавам. Неудържимото любопитство се бореше в мен с инстинктивен страх. Каквото и да ставаше там, вече не можех да се върна, трябваше да продължа напред. Имах чувството, че сънувам и бе невъзможно да направя съзнателен избор. А може би липсваше самата възможност за избор?

Преди няколко дена Сумире също е била събудена посред нощ от звуци на музика и, завладяна от любопитство, е тръгнала по същата пътека по склона, както е била по пижама, спомних си изведнъж.

Спрях и се огледах. Пътеката по склона се извиваше надолу до градчето като бледа следа от гигантско мекотело. Погледнах небето, после дланите си на лунна светлина. И внезапно ме обзе чувството, че това вече не са моите ръце. Не мога да го обясня смислено. Но от пръв поглед разбрах: ръцете ми вече не бяха моите ръце, краката ми — също.

Тялото ми бе попило мъртвешки бледата лунна светлина, бе изгубило топлината на живота и бе заприличало на кукла, направена от същата глина, с която бяха измазани стените на къщите. Сякаш някой заклинател бе вдъхнал мимолетен живот на тази буца пръст — както правят това шаманите от островите в Западна Индия. Ала искрицата живот в нея бе угаснала. Истинският ми живот бе потънал някъде в дълбок сън, а някакъв човек без лице го бе натъпкал в пътна чанта и се канеше да си тръгне с него.

Смразяващ хлад премина през мен. Почувствах, че се задушавам. Някой някъде бе прегрупирал клетките на организма ми, бе разхлабил нишките, които възпрепятстваха разпадането на съзнанието ми. Не можех да мисля логично. Бях в състояние само да се скрия колкото се може по-бързо в обичайното си убежище. Поех въздух с пълни гърди и се гмурнах в морето на собственото си съзнание, като потъвах все по-надълбоко, към самото дъно. Разсичайки с ръце плътната вода, се спуснах долу и се хванах здраво за една грамадна скала. Водата притисна силно тъпанчетата ми, сякаш се мъчеше да изплаши неканения гост. В опит за съпротива стиснах очи и задържах дишането си. Вземеш ли веднъж окончателно решение, вече не е чак толкова трудно. Бързо се свиква и с налягането на водата, и с липсата на въздух, и с вледеняващия мрак, и със сигналите, които излъчва хаосът. Бе вече усвоено от мен действие, което бях изпълнявал много пъти още от дете.

Времето направи рязък завой и тръгна в обратна посока. Последователността на събитията се наруши, едно се преплете с друго, после всичко се разпадна и се пренареди по нов начин. Светът се разшири до безкрай — и все пак бе с отчетливи граници. Няколко ярки образа — само образи — преминаваха покрай мен през собствени тъмни коридори, като медузи или души, понесли се по въздуха. Но аз твърдо реших да не гледам към тях, защото ако дори за миг признаех, че съществуват, те щяха да придобият някакъв смисъл. А този смисъл веднага щеше да се скрепи с временното и нетрайното, а то от своя страна — да ме издигне на повърхността. Здраво залостих разума си и зачаках да премине шествието им.

Не знам колко продължи това. Когато изплувах на повърхността, отворих очи и тихо си поех дъх, музиката вече бе заглъхнала. Загадъчният концерт беше свършил. Ослушах се напрегнато. Нищо не се чуваше. Абсолютно нищо. Нито музика, нито човешки гласове, нито полъх на вятъра.

Опитах се да видя колко е часът, но се оказа, че не нося часовник. Бях го оставил в стаята на Сумире, до възглавницата си.

Небето беше осеяно със звезди. Но може и да грешах, това да бе зрителна измама. Самото небе като че ли се беше променило. Предишното странно чувство, че тялото ми вече не ми принадлежи, почти бе отшумяло. Протегнах се, свих ръка, стиснах пръсти. Всичко бе наред. Само ризата под мишниците ми беше влажна и студена от пот.

Станах от тревата и продължих да се изкачвам по хълма. Щом с такова усилие се бях добрал дотук, трябваше да се опитам да стигна върха. Действително ли там звучеше музика? Трябваше да разбера това, да намеря някакви следи, дори да бяха съвсем бледи. След пет минути бях на върха. В подножието на южния склон, по който се бях изкачил, се виждаха морето, пристанището и спящото градче. Малко на брой улични лампи осветяваха шосето покрай брега. Другата страна на планината бе напълно обгърната от мрак, не се виждаше никаква светлинка. Взрях се в тъмнината и на лунната светлина различих още една верига от хълмове в далечината. Отвъд тях се простираше още по-гъста тъма. Никъде нямаше и следа от доскорошното шумно празненство.

Ами музиката? Макар тя все още да звучеше дълбоко в мен, вече не бях сигурен, че я е имало. С течение на времето убедеността ми намаляваше все повече. Може да е било халюцинация, а слухът ми да е доловил сигнали от друго време и място. Та кои хора биха се събрали на върха на планина в един часа след полунощ, за да свирят? Тази мисъл бе направо абсурдна.

В небето над билото беше надвиснала удивително близко Луната, пълна с някаква дива, свирепа енергия. Груба каменна топка с наядена от безпощадното време повърхност. Зловещите сенки с различни очертания по нея бяха слепи ракови клетки, протягащи пипалцата си към топлината на живота. Лунната светлина изопачаваше всеки звук, разводняваше всеки смисъл, хвърляше в хаос всяко съзнание. Тя бе накарала Миу да види своята двойничка. Тя бе завела неизвестно къде котето на Сумире. Тя бе предизвикала изчезването й. И тя ме бе довела тук, примамвайки ме с музика, каквато по всяка вероятност никога не е имало. Пред мен се простираше бездънен мрак; зад мен — бледа светлина. Стърчах там, на един планински връх в чужда страна, облян от лунни лъчи. Може би това да е било най-старателно планирано от самото начало.

Върнах се във вилата, налях си чаша от брендито на Миу и я изпих. Опитах се да поспя, но не можах. Изобщо не мигнах. Стоях, стиснат в тесния обръч на Луната, гравитацията и различни шумове, чак докато небето на изток просветля.

Представих си котки, умиращи от глад в заключен апартамент. Нежни, малки месоядни зверчета. Аз — реалният аз — бях мъртъв, а те бяха живи и разкъсваха лакомо плътта ми, дъвчеха сърцето ми, лочеха кръвта ми. Ослушах се напрегнато. Отнякъде, всъщност от много далече, долиташе шумът от мляскането им: те смучеха мозъка ми. Три гъвкави котки, обкръжили строшения ми череп и сърбащи оттам пихтиеста сива супа. Крайчетата на червените им, грапави езичета ближеха меките гънки на мозъка ми. С всяко тяхно докосване съзнанието ми потрепваше, подобно на нажежен въздух, все повече заприличваше на мираж и чезнеше.

14

Така и не разбрахме какво се е случило със Сумире. Както бе казала Миу, Сумире бе изчезнала като дим.

След два дена Миу се върна на острова със сутрешния ферибот. С нея дойдоха един чиновник от японското посолство и представител на гръцката туристическата полиция. Те се срещнаха с местните власти и предприеха ново мащабно издирване, като привлякоха и хора от острова. Полицията се обърна към обществеността с призив за съдействие. Снимката от паспорта на Сумире се появи увеличена във всички многотиражни гръцки вестници. Получиха се много обаждания в редакциите на вестниците и в полицейските участъци, но за съжаление никое нямаше връзка със случая. Постъпилите сведения все се отнасяха до други хора.

Родителите на Сумире също пристигнаха. Впрочем аз си заминах преди те да дойдат. Не толкова, че наближаваше новата учебна година, а по-скоро защото никак не ми се искаше да се срещна с тях на такова място. При това японските журналисти бяха разбрали за случилото се и бяха почнали упорито да търсят връзка с японското посолство и с местната полиция. Казах на Миу, че е време да се върна в Токио. Оставането ми на острова едва ли щеше да помогне за откриването на Сумире.

Миу кимна.

— Много ми помогна — рече тя. — Наистина. Ако не беше дошъл, щях да съм напълно безпомощна. Не се безпокой. Нямаш никаква вина за случилото се. Аз ще обясня всичко на родителите на Сумире. И с журналистите ще се оправя.

Остави това на мен. Когато се налага, мога да проявя твърдост, да отстоявам позицията си.

Тя ме изпрати на пристанището. Качих се на следобедния ферибот до Родос. Сумире я нямаше от десет дена. Миу ме прегърна за сбогом. Случи се съвсем естествено. Тя дълго стоя така, положила ръце на гърба ми. Следобедното слънце бе жарко, но кожата й беше удивително хладна. Почувствах, че се опитва да ми каже нещо с това докосване. Затворих очи и напрегнах слух, за да чуя тези думи. Но думи нямаше. Може би не бяха и нужни. Общувахме безмълвно в надвисналата тишина.

— Пази се — каза накрая тя.

— И ти се пази — рекох аз. Постояхме малко пред подвижното мостче.

— Искам честно да ми отговориш на един въпрос — изрече тя със сериозен тон, точно преди да се кача на ферибота. — Смяташ ли, че Сумире вече не е между живите?

Поклатих глава.

— Макар да нямам никакви доказателства, все пак чувствам, че е още жива. Мина толкова време, но нямам усещането, че е мъртва. Не вярвам.

Миу скръсти потъмнелите си от слънцето ръце и ме погледна.

— И аз имам същото усещане — рече тя. — Сумире е жива. Но предчувствам, че никога повече няма да я видя. При все че също като теб не мога да го докажа.

Не отвърнах нищо. Мълчанието, което ни свързваше, запълваше празнотата в сърцата ни. Морски птици с пронизителни крясъци пореха безоблачното небе. В кафенето вечно сънения сервитьор вдигна още един поднос с напитки.

Миу сви устни и се замисли.

— Мразиш ме, нали? — попита тя.

— Задето Сумире изчезна ли?

— Да.

— Защо да те мразя?

— Не знам. — Гласът й издаваше дълго натрупвано изтощение. — Струва ми се, не знам защо, че и с теб повече няма да се видим. Затова попитах.

— Не те мразя — рекох.

— Кой знае, може би по-късно ще ме намразиш?

— Не мога просто така да мразя някого. Не съм такъв човек.

Миу сне шапката си, оправи бретона си и пак я сложи.

После ме погледна косо, свивайки очи от слънцето.

— Може би защото не очакваш нищо от никого. — Погледът й бе дълбок и ясен, като във вечерния сумрак в деня, когато се срещнахме за първи път. — Не съм като теб. Но искам да знаеш, че те харесвам. Много.

Взехме си сбогом. Параходът потегли на заден ход от пристанището, разпенвайки водата, а после бавно се завъртя на сто и осемдесет градуса. Миу през цялото време стоеше на кея и следеше с поглед как се отдалечава. Беше с бяла рокля, която много й отиваше, и от време на време придържаше с ръка шапката си, за да не я отнесе вятърът. Застанала там, на кея на този малък гръцки остров, тя приличаше на същество от друг свят — ефимерно, изящно и красиво. Облегнах се на парапета на палубата и дълго я гледах. Времето сякаш спря за миг и тази гледка се запечата завинаги в паметта ми.

После времето пак пое напред, фигурата на Миу ставаше все по-малка, превърна се в неясна точка и не след дълго се разтвори напълно в знойния въздух. Градчето се отдалечаваше все повече, планините загубиха резките си очертания и накрая островът се скри зад було от светлина, избледня и съвсем изчезна. Друг остров изникна и също така се изгуби в далечината. Вече ми се струваше, че всичко, което оставих там, никога не е съществувало.

Може би трябваше да остана с Миу. Какво като започваше новата учебна година? Трябваше да остана на острова, да я подкрепям, да й давам надежда, да помагам с всички сили при издирването на Сумире, а ако се случеше нещо ужасно — да я прегърна и утеша. Мисля, че Миу се нуждаеше от мен, а в известен смисъл и аз се нуждаех от нея.

Тя ме привличаше с невероятна сила.

За първи път осъзнах това, докато наблюдавах от палубата как изчезва в далечината. Имах усещането, че съм оплетен с безброй тънки нишки, които ме дърпат назад. Може би в сърцето ми разцъфваше романтична любов или някакво подобно чувство. Седнах объркан на палубата, сложих сака на коленете си и се загледах в дирята от бяла пяна след парахода. Няколко чайки го следваха неотстъпно, придържайки се към дирята. Все още усещах на гърба си докосването от малката длан на Миу — като миниатюрна сянка на душа.

Възнамерявах да пътувам с директен полет до Токио, но кой знае защо резервацията, която бях направил предишния ден, бе анулирана и се наложи да пренощувам в Атина. Качих се на микробуса на авиокомпанията и се добрах до един хотел, който ми бяха препоръчали. Приятен, уютен хотел, близо до район Плака, но претъпкан с дразнещо шумни групи немски туристи. Тъй като нямах какво друго да правя, поскитах из града, купих сувенири — не за някого конкретно — и вечерта се изкачих до Акропола. Излегнах се на една каменна плоча и, обвяван от вечерния бриз, заразглеждах белия храм, който сякаш плуваше бавно в синкавия сумрак под светлината на прожекторите. Поразително красива, удивителна гледка.

Но изпитвах само дълбока, с нищо несравнима тъга. Изведнъж открих, че светът около мен е лишен от цветове. Оттук, от този занемарен планински връх, сред руините от опустошени чувства, можех да видя собствения си живот в бъдеще. Приличаше досущ на илюстрация от научнофантастичен роман, който бях прочел в детството си: пустинен пейзаж на необитаема планета. Никакви признаци на живот. Денят беше чудовищно дълъг, а въздухът — или адски нажежен, или леденостуден. Космическият кораб, отвел ме там, бе изчезнал. Намирах се в пълна безизходица. Трябваше да се оправям както мога.

Отново си дадох сметка колко важна, колко незаменима беше Сумире за мен. По своя си неповторим начин тя бе укрепвала връзките ми със света, беше ме привързвала към него. Само тя можеше това. Когато се срещахме и разговаряхме или четях текстовете й, границите на съзнанието ми се разширяваха незабележимо и можех да видя неща, които никога преди не бях забелязвал. Сближихме се, без каквото и да било усилие от наша страна, съвсем леко и естествено. Разкривахме сърцата си един на друг като млади влюбени, които се събличат и се любуват на голите си тела. Не ми се е случвало да преживея същото с друг човек. Пазехме чувствата си като скъпоценности и дори избягвахме да говорим за тях, от страх да не ги разрушим.

Да, това, че никога не можахме да се насладим един на друг физически, ми причиняваше болка. Щяхме да сме много по-щастливи, ако се беше случило. Но то е като редуването на приливи и отливи, като смяната на сезоните — неотменима, неизбежна съдба. Нищо не можеше да се промени. Колкото и умело да го пазехме, с каквото и благоразумие да се отнасяхме към него, нашето нежно приятелство нямаше да трае вечно. Непременно щяхме да стигнем до задънена улица. Това бе ясно до болка.

Обичах Сумире така силно, както не съм обичал никого през живота си, и я желаех повече от всичко на света. Не можех просто да потисна тези чувства, само защото не водеха доникъде. Нямаше с какво друго да ги заменя. Сподавех ли ги — нищо нямаше да ми остане.

Мечтаех си някой ден да настъпи внезапният, голям поврат. Дори вероятността за настъпването му да беше нищожна, поне можех да си мечтая за него. Но, разбира се, нищо подобно не стана.

Сумире си отиде от живота ми и аз открих в себе си огромна празнота. Както след отлива вълната винаги отнася нещо със себе си, така след изчезването й ми остана само един пуст, безсмислен, деформиран свят. Мрачен, студен свят, в който преживяното от двама ни никога повече нямаше да се повтори.

Всеки човек получава някакъв специален дар от съдбата само в определен момент от живота си. То е като малко пламъче. На неколцина внимателни хора, хора с късмет, се удава да го опазят, да го поддържат, да раздухат от него голям пламък и да го понесат като факел, който да осветява пътя им. Но огънят изчезва завинаги, щом угасне. Бях изгубил не само Сумире. Изчезването й ме остави и без тоя скъпоценен пламък.

Мислех си за света, който съществува на другата страна. Сумире се бе озовала там, озовала се бе там и изгубената част от Миу. Миу с черна коса и несекващ сексуален апетит. Може би двете се бяха срещнали там, бяха разбрали колко добре се допълват взаимно, бяха се любили. „Правим неща, които не могат да се опишат с думи“ — щеше навярно да ми каже Сумире и в края на краищата „да опише всичко с думи“.

Има ли там място за мен? Възможно ли е да съм с тях? Докато те се любят страстно, аз да седя свит в ъгъла на стаята и да се развличам с четене на „Събрани съчинения“ на Балзак. А после, след като Сумире вземе душ, да тръгваме на дълги разходки и да разговаряме за каквото ни хрумне — да говори най-вече тя, както обикновено. Но дали тази наша връзка ще е завинаги? Естествена ли е тя? „Разбира се — ще каже Сумире. — Иска ли питане. Та нали си ми единственият истински приятел!“

Само че не знаех как да попадна в онзи свят. Прокарах ръка по гладката твърда повърхност на камъка на Акропола. Тук всичко бе проникнато от многовековна история, която пазеше в себе си и този камък. Исках или не, аз също бях хванат в потока на времето и не можех да избягам. Не, не е съвсем така. Истината е, че всъщност не исках да избягам.

Утре ще се кача на самолета и ще се върна в Токио. Лятната отпуска почти свърши и отново трябва да навляза в безкрайния поток на всекидневието. Там е моето място. Моят апартамент, моето писалище, моята класна стая, моите ученици. Очакват ме спокойни, обикновени дни, книги, които да прочета, случайни любовни връзки.

Но утре ще бъда друг, никога вече няма да съм човекът, който бях. Не че когато се върна в Япония някой ще забележи разликата. Наглед нищо няма да се е променило. Ала нещо в мен ще е изгоряло и изчезнало. Кръв е пролята. Нещо в мен вече го няма. Свело поглед, то си тръгва безмълвно. Вратата се отваря; вратата се затваря. Светлината угасва. Днес е последният ден за човека, който съм сега. Последният залез. Призори моето сегашно аз вече няма да го има. Някой друг ще обитава това тяло.

Защо хората трябва да са така самотни? Какъв е смисълът? Толкова хора по света очакват, надяват се, разчитат на другите да ги направят щастливи и все пак остават безкрайно самотни. Защо? Дали въртенето на Земята не се подхранва от човешката самота?

Обърнах се по гръб на каменната плоча, загледах се в небето и си помислих за множеството изкуствени спътници около Земята. Хоризонтът все още бе гравиран с бледо зарево, а на бездънното, украсено с виненочервени нюанси небе вече блещукаха първите звезди. Потърсих сред тях светлинки от спътници, но бе твърде светло, за да се види някой с просто око. Малкото разпръснати по небосклона звезди бяха неподвижни, като заковани. Затворих очи, вслушах се в тишината и се замислих за потомците на онзи първи „Спътник“, които продължаваха да обикалят около Земята, привързани към нея единствено по силата на гравитацията. Самотни метални души, безпрепятствено браздящи космическия мрак, те се срещат, разминават се и се разделят завинаги. Не си казват нищо. Не си дават никакви обещания.

15

Един неделен следобед телефонът ми иззвъня. Беше втората неделя от новия учебен срок[1], започнал през септември. Приготвях си късен обяд и трябваше да изключа газовата печка, преди да вдигна слушалката. Телефонът звънеше настойчиво — поне така ми се стори. Бях сигурен, че е Миу, с вести за изчезналата Сумире. Но не беше тя, а моята приятелка.

— Можеш ли да дойдеш веднага? — попита направо, пропускайки обичайните приветствия, нещо, което неприсъщо за нея. — Много е важно.

По гласа й се усещаше, че се е случила някаква неприятност. Дали съпругът й не бе узнал за нас? Поех си дълбоко дъх. Ако в училище разберат, че спя с майката на един от учениците си, определено щях да изпадна в много неловко положение. В най-лошия случай можех да загубя работата си. Но в същото време си помислих, че ще трябва да се примиря с това. От самото начало знаех на какви рискове се излагам.

— Къде си? — попитах.

— В един супермаркет — отвърна тя.

Взех влака до Тачикава и в два и половина бях пред супермаркета, намиращ се близо до гарата. Беше зноен ден, сякаш лятото се бе върнало, но аз бях със светлосив костюм, бяла риза и вратовръзка — облеклото, с което тя бе поискала да съм.

— Така повече приличаш на учител — каза тя — и ще направиш по-добро впечатление. Понякога имаш вид на студент — добави.

На входа на супермаркета попитах някакъв младеж, който събираше на едно място количките за пазаруване, къде е офисът на охранителната служба. Той ми обясни, че е от другата страна на улицата, на третия етаж на пристройката — неугледна триетажна сграда, в която дори нямаше асансьор. Пукнатините по бетонните й стени сякаш казваха на минувачите: „Не се безпокойте за нас. Тази сграда така или иначе е обречена, много скоро ще я съборят.“ Заизкачвах се по тясното, протрито стълбище, открих вратата с табелка „охрана“ и почуках тихо няколко пъти. Отвътре се обади плътен мъжки глас. Отворих вратата и видях приятелката си и сина й, седнали пред едно бюро, с лице към униформен служител от охраната. Само тримата бяха вътре.

Стаята бе средна по размер, нито голяма, нито прекалено малка. Покрай прозореца бяха наредени три бюра, до отсрещната стена имаше заключващ се метален шкаф. На стената между тях висеше график на дежурствата, а на метален рафт бяха поставени три шапки на охранителите. Зад една врата с матирано стъкло в другия край на стаята явно се намираше помещението за отдих, където охранителите можеха да подремнат. В офиса нямаше почти никакви предмети за украса. Нито цветя, нито картини, нито дори календар. Само един твърде голям кръгъл часовник на стената. Стаята изглеждаше оголена и пуста, подобно на забравено от времето кътче от древен свят. На това отгоре имаше особена миризма — на цигарен дим, мухлясали бумаги и пот — просмуквала се в стените години наред.

Дежурният охранител бе набит мъж в края на петдесетте си години, с мускулести ръце и голяма шава, покрита с гъста, прошарена коса. Косата му беше пригладена с гел, от който се носеше миризма на евтина бръснарница. Пепелникът пред него бе препълнен с угарки от цигари „Севън стар“. Когато влязох, той свали очилата си с черни рамки, забърса ги с кърпичка и пак си ги сложи. Може би винаги правеше така при запознанство с нови хора. Без очилата, очите му ми се видяха студени като лунни камъни. Когато пак си сложи очилата, студенината отстъпи място на властно, настойчиво взиране. И в двата случая това не бе поглед, който караше хората да се чувстват спокойно, като у дома си.

В стаята беше ужасно задушно; макар че прозорецът бе широко отворен, вътре не навлизаше свеж въздух. Проникваше само уличният шум. Пневматичните спирачки на голям камион, който спря на светофара на червено, изсвистяха дрезгаво, напомняйки ми за звука от тенор-саксофона на Бен Уебстър в по-късните му години. Всички бяхме плувнали в пот. Приближих се до бюрото, представих се и връчих на охранителя служебната си визитна картичка. Той я взе мълчаливо, сви устни, гледа я известно време, после я постави на бюрото и вдигна очи към мен.

— Какъв млад учител — рече. — От колко време преподавате?

Дадох си вид, че се замислям леко, после отвърнах:

— От три години.

— Хмм — каза той. И не обели нито дума повече. Но мълчанието му беше твърде красноречиво. Той взе картичката ми и отново прочете името, сякаш искаше още веднъж да се увери в нещо.

— Накамура, началник на охраната — представи се, без да ми предложи своята визитна картичка. — Вземете си някой стол и седнете. Съжалявам, че е толкова горещо. Климатикът е повреден, а днес е неделя и няма кой да дойде да го поправи. Можеше поне вентилатор да ми дадат, ама нейсе. Едва се диша в тоя пек. На вас не ви ли е топло? Свалете си сакото, ако желаете. Едва ли ще свършим скоро, а като ви погледна, ми става още по-горещо.

Постъпих както ми бе казано, взех един стол и си свалих сакото. Потната риза бе прилепнала към тялото ми.

— Знаете ли, винаги съм завиждал на учителите — подзе охранителят. На устните му заигра принудена усмивка, но погледът му на дълбоководен хищник шареше по лицето ми в търсене и на най-леките признаци на раздвижване. Беше любезен с мен, но привидно. Думата учител прозвуча като обида.

— Имате цял месец отпуска през лятото, че и отгоре, не ви се налага да работите в неделя, не давате нощни дежурства и при това непрекъснато ви правят подаръци. Чуден живот, ако ме питате. Понякога ми се ще да бях се учил по-здраво и да бях станал учител. Но така ми било писано и ей ме на — охранител в супермаркет. Не ми дойде умът в главата — и толкоз. Сега все казвам на децата си, като пораснат — да станат учители. Каквото и да приказват хората, учителите живот си живеят.

Моята приятелка беше със семпла синя рокля с къси ръкави. Косата й бе вдигната елегантно нагоре. Носеше малки обеци. Беше обута с бели сандали с токчета. На коленете си държеше бяла чанта, а върху нея — кремава носна кърпичка. Виждах я за първи път след завръщането си от Гърция. Тя не проронваше дума, а само поглеждаше с подпухнали от плач очи ту мен, ту охранителя. По всичко личеше, че е много притеснена.

Разменихме си бегъл поглед, после се обърнах към сина й. Той се казваше Шиничи Нимура, но съучениците му бяха дали прякора „Моркова“. Със своето слабо, издължено лице и рошава коса на сплетени кичури, момчето наистина приличаше на морков. И аз обикновено го наричах така. Беше кротък, обаждаше се само ако го питаш нещо. Добре се учеше; прилежно си пишеше домашните; винаги си вършеше прилежно работата, когато беше дежурен по почистването. Не създаваше никакви проблеми. Но не беше инициативен и нито веднъж не вдигна ръка в клас. Съучениците на Моркова не изпитваха неприязън към него, но той не се ползваше с особена популярност сред тях. На майка му това не й харесваше особено, но от моята гледна точка на преподавател той беше добро дете.

— Предполагам, че майката на момчето вече ви е казала всичко по телефона — каза охранителят.

— Да — отвърнах. — Хванали са го да краде в магазина.

— Точно така — потвърди охранителят и постави на масата картонена кутия, която дотогава лежеше в краката му.

После леко я тикна към мен. Вътре имаше осем еднакви малки телбода, все още опаковани. Взех един и го разгледах. На етикета с цената пишеше 850 йени.

— Осем телбода — отбелязах аз. — Това ли е всичко?

— Да. Това е всичко.

Върнах телбода в кутията.

— Значи общо прави 6800 йени.

— Правилно, 6800 йени. Вероятно си мислите: „Момчето краде. Това, разбира се, е престъпно деяние, но защо толкова шум за осем телбода? Та той е още ученик. Е? Прав ли съм?“

Не отговорих.

— Нормално е да мислите така. Щото е самата истина. Има много по-лоши престъпления от това, да откраднеш някакви си осем телбода. Преди да стана охранител, бях полицай, така че знам какво говоря.

Докато приказваше, охранителят ме гледаше право в очите. Издържах погледа му само за да не си помисли, че съм враждебно настроен към него.

— Ако му беше за първи път — тоест магазинът, — нямаше да го правим на голям въпрос. Все пак работим в сферата на обслужването и няма защо да се създава излишно напрежение. Обикновено довеждам детето тук, в тази стая, сплашвам го малко — и толкова. При по-сериозни случаи се свързваме с родителите и им казваме да обърнат повече внимание на детето. Не съобщаваме в училището. По възможност гледаме всичко да се уреди мирно и тихо — такава е политиката на магазина по отношение на детските кражби. Само че това момче не краде за първи път. Засичаме го вече три пъти. Цели три кражби! Представяте ли си? И на това отгоре при първия и втория път той отказа да ни съобщи името си и къде учи. Спомням си всичко, защото пак аз се занимавах с него. Не обелваше дума, каквото и да го питахме. „Правеше се на ударен“ — както казвахме в полицията. Държеше се много лошо — никакви извинения, никакви признаци, че съжалява за постъпката си, непрекъснато се инатеше и гледаше да протака. Рекох му, че ако и този път не ми каже името си, ще го предам на полицията, но и това не помогна. Никаква реакция. Не ми оставяше друго, освен да го принудя да ми покаже картата си за пътуване, за да разбера как се казва.

Охранителят направи пауза — изчакваше ме да осмисля всички тези подробности. Все още ме гледаше право в очите, а аз все така не извръщах поглед встрани.

— Да ви кажа сега какво е откраднал. Да се чуди човек защо тъкмо такива неща, в които няма нищо привлекателно. Първия път — петнайсет автоматични молива на обща стойност 9750 йени. Втория път беше задигнал осем пергела за 8000 йени. Иначе казано, всеки път краде множество еднакви предмети, и то не за да ги използва самият той. Прави го просто за удоволствие, или пък с намерението да продаде тези вещи на приятелите си в училище.

Опитах си да си представя как през обедната почивка Моркова продава откраднатите телбоди на съучениците си. Но не се получи.

— Не ми е съвсем ясно — рекох. — Защо краде от един и същ магазин? Нали така има по-голяма вероятност да те хванат и да ти наложат по-тежко наказание? Ако веднъж вече са те пипнали и те познават, а искаш да се занимаваш с това безнаказано, не отиваш ли да крадеш в друг магазин?

— Мен ли питате? Може би той посещава със същата цел и други магазини. Или пък нашият му е любим. Може да не е харесал физиономията ми. Откъде да знам? Аз съм един обикновен охранител в супермаркет и не е моя работа да вниквам в разните подробности. Не ми плащат за това. Ако действително искате да знаете, питайте него. Вече три часа седи тук, а не съм чул и дума да каже. Чудна работа. На пръв поглед изглежда послушно момче, а е толкова опърничав. Затова се наложи да ви извикам. Съжалявам, че е през почивния ден… Между впрочем, още като влязохте забелязах, че имате хубав тен. Не че това има връзка с въпроса, който обсъждаме, но сигурно сте ходили някъде на почивка през отпуската си?

— Не, не съм ходил на някакво специално място — отвърнах.

Въпреки това охранителят продължаваше да се вглежда многозначително в лицето ми. Сякаш бях особено важен елемент в този ребус.

Отново взех телбода и го разгледах внимателно. Беше най-обикновен, малък телбод, какъвто има във всеки дом или офис, от най-евтините канцеларски принадлежности. Охранителят извади цигара „Севън стар“, постави я между устните си и я запали със запалка „Бик“. После леко се извърна настрана и издуха облак дим.

Обърнах се към момчето и попитах тихо:

— Защо телбоди?

Моркова, който през цялото време бе със забити в пода очи, вдигна бавно глава и ме погледна. Но не каза нищо. Тогава за първи път забелязах, че лицето му е съвсем променено — странно безизразно, с разсеян, празен поглед.

— Някой принуди ли те да го направиш? От страх ли постъпи така.

Пак никакъв отговор. Трудно беше да се каже дали е чул думите ми. Отказах се да му задавам други въпроси. В този момент нямаше никакъв смисъл да го питам каквото и да било. Той беше напълно неконтактен.

— Е, господин учителю, какво предлагате да правим? — обърна се към мен охранителят. — Плащат ми да обхождам магазина, да наблюдавам мониторите, да залавям крадци на местопрестъплението и да ги водя тук, в тази стая. Съвсем друг въпрос е какво да се прави после. Особено трудно е, когато си имаш работа с деца. Какво ще ме посъветвате да направя? Сигурен съм, че сте по-компетентен от мен в тази област. Дали просто да не предоставим случая на полицията? Този вариант ми се струва най-лесен. Да не си губим повече времето, щом като и без това само тъпчем на едно място.

Всъщност в този момент си мислех за съвсем друго. Занемарената малка стая на охраната на супермаркета неволно ми напомни за полицейския участък на гръцкия остров. След като си спомних това, вече не можех да спра да мисля за Сумире. За нейното изчезване.

Отне ми известно време докато разбера какво се опитваше да ми каже този човек.

— Ще кажа всичко на баща му. Ще държа детето изкъсо. Постоянно ще му повтарям, че кражбата е престъпление, докато не го разбере. Обещавам да не ви причинява повече главоболия — повтаряше монотонно майката на Моркова.

— С други думи, не искате да се стига до съд. Казвате го вече за кой ли път днес — отегчено промърмори охранителят и тръсна леко цигарата си в пепелника. После пак се обърна към мен и рече: — Според мен три кражби са вече прекалено много. Някой трябва да сложи край на това. Вие как смятате, учителю?

Поех си дълбоко дъх и се върнах в настоящето. Към осемте телбода и септемврийския неделен следобед.

— Не мога нищо да кажа, докато не поговоря с момчето — отвърнах. — Той е умен и никога досега не сме имали никакви проблеми с него. Не знам защо е извършил такава глупава кражба, но ще се опитам да поговоря с него спокойно, без бързане. Мисля, че тогава ще мога да разбера какво го е подтикнало към тази постъпка. Много съжалявам за причинените ви неприятности.

— Явно не схващам нещата както трябва — рече охранителят с неодобрителен поглед зад очилата си. — Това момче, Шиничи Нимура, е ваш ученик, нали? Виждате го всеки ден в училището, така ли е?

— Да, така е.

— Той е в четвърти клас, което означава, че от година и четири месеца е ваш ученик. Нали не греша?

— Да, прав сте. Миналата учебна година ми повериха неговия клас.

— Колко ученици има в класа?

— Трийсет и пет.

— Значи спокойно можете да наблюдавате всички. Изобщо не сте подозирали, че с това момче ще има някакви проблеми, както твърдите. Не сте забелязали никакви признаци, така ли?

— Не съм.

— А се оказва, че за половин година е извършил три кражби, ако не и повече, засега не знаем за други. При това винаги действа сам. Никой не го кара насила да краде. Не става въпрос и за моментно хрумване, или защото откраднатите вещи са му необходими. Не го прави и за пари. Майка му твърди, че джобните пари, които му дава, са му повече от достатъчни. Явно краде заради самата кражба. Иначе казано, момчето има проблем. Не е ли така? Или пак ще кажете, че не сте забелязали нищо, никакви признаци?

— Като педагог бих искал да кажа следното. Твърде често подобни постъпки, особено при децата — имам предвид повторните опити за кражба в магазин, — нямат криминален характер, а по-скоро са следствие от лека форма на емоционален дисбаланс. Моя е вината, че не съм бил достатъчно бдителен. В противен случай може би щях да забележа нещо. Но при децата с нарушено емоционално равновесие невинаги е лесно да се открият външни признаци. Ако простъпката се разгледа сама по себе, отделно от всичко останало, и после се накаже детето, основният проблем няма да се премахне. Докато човек не открие истинската причина и не се заеме с нея, проблемът ще продължи да се появява, макар и под друга форма. Често, извършвайки кражбата, детето се опитва да каже нещо на възрастните, да им изпрати някакво послание. И дори това да не е най-ефикасният метод за справяне с проблема, много е важно да се отдели време за дълъг разговор с детето, за да се изяснят нещата. Просто не може да се направи друго.

Охранителят изгаси цигарата си и дълго ме гледа с полуотворена уста, сякаш бях някакво странно наглед диво животно. Пръстите му върху масата бяха ужасно дебели, като десет дребни, покрити с черна козина твари. Колкото повече ги гледах, толкова по-трудно ми беше да дишам.

— Всичко това в института за подготовка на учители, или както там се нарича, ли ви обясниха?

— Не непременно там. Това е елементарна психология, пише го във всяка книга.

— Пише го във всяка книга — вяло повтори той. После взе кърпата си и избърса потта по дебелия си врат. — Лека форма на емоционален дисбаланс, казвате. Какво ще рече това? А, учителю? Когато бях полицай, от сутрин до вечер общувах с психически неуравновесени хора. Отдалеч си личеше, че имат проблеми. Светът е пълен с такива хора. Направо с лопата да ги ринеш. Ако всеки път бях изслушвал всеки от тях и ако се бях опитвал да схвана какво искат да ми кажат, какво им е „посланието“, щяха да са ми необходими още десет мозъка, че и повече.

Той въздъхна и върна кутията с телбоди под бюрото.

— Да, вие сте напълно прав. Децата имат чисти сърца. Телесното наказание е лошо нещо. Всички хора са равни. Не бива да се съди за човека само по успеха му в училище. Дайте с часове да водим разговори, за да намерим решение на проблема. Е, какво пък, може и така. Но с това светът ще стане ли по-добро място за живеене? В никакъв случай. По-лошо ще стане. Как е възможно всички да бъдат равни? Никога не съм чувал за такова нещо. Помислете сам — в Япония всеки ден 110 милиона души се избутват взаимно с лакти, за да си пробият път. Опитайте се да ги направите до един равни. Би било истински ад. Лесно се приказват такива неща, но пет пари не струват. Затворете очи, преструвайте се, че не виждате какво се върши, и нека другите да му мислят. Кротувайте си, пейте си „Доброто старо време“[2], връчвайте на децата дипломите им и всички да си живеят доволно и честито. Кражбата — това е послание на детето. Не се безпокойте за последствията. Защо не, нали така е по-лесно? Обаче кой после ще чисти боклука? Такива като мен, ето кой. Може би си мислите, че го вършим, защото ни харесва, а? Мнозина като вас правят кисели физиономии и си казват: „Е, какво са 6800 йени?“, но помислете за хората, от които той е откраднал, поставете се на тяхното място. Тук работят стотина души и повярвайте, те определено правят разлика между една и две йени. Когато съберат постъпленията в касовия апарат и има 100 йени несъответствие, работят извънредно. Знаете ли колко изкарват на час касиерките в този супермаркет? Защо не разкажете за това на учениците си?

Не отвърнах. Майката на Моркова мълчеше, момчето също. Дори охранителят, уморен от говорене, потъна в мълчание. В другата стая се чу звън на телефон и някой вдигна слушалката още при първото позвъняване.

— Така, и какво ще правим? — попита той.

— Какво ще кажете да го провесим от тавана с краката нагоре и да го държим така, докато не поиска прошка? — казах.

— Добра идея! Но нали знаете, че след това ще се озовем на улицата.

— Тогава не ни остава нищо друго, освен търпеливо да беседваме с него колкото време е необходимо. Нямам никакви други идеи.

Някакъв охранител почука на вратата и влезе.

— Накамура-сан, дайте ми ключа от склада — рече.

„Накамура-сан“ се порови в чекмеджето на бюрото си, но нищо не можа да намери.

— Няма го — каза. — Странно. Винаги тук го държа.

— Много е важно — рече другия човек. — Ключът ми трябва веднага.

Съдейки по начина, по който си говореха двамата, бе ясно, че ключът действително е много важен и че не е трябвало да се държи тук. Двамата претършуваха всички чекмеджета, но така и не намериха въпросния ключ.

През това време ние тримата просто седяхме мълчаливо. Няколко пъти майката на Моркова ме погледна умолително. Моркова пък все така не откъсваше поглед от пода и не реагираше на ставащото. Разни мисли хаотично минаваха през ума ми. В стаята беше много задушно.

Човекът, дошъл за ключа, се отказа от търсенето и излезе, мърморейки си под нос.

— Е, засега толкова — каза сухо и делово г-н Накамура, като се обърна към нас. — Благодаря ви, че дойдохте. Приключихме. Останалото предоставям на вас и на майката на момчето, на ваша отговорност. Но нека едно да е ясно — ако той още веднъж извърши същото, няма да се отърве толкова леко. Надявам се, че ме разбирате. Не искам да си създавам главоболия, но работата си е работата.

Майката кимна, аз също. Моркова като че ли нищо не бе чул. Станах. Двамата бавно и уморено последваха примера ми.

— Още нещо, вече последно — рече охранителят, все още седнал и вдигна поглед към мен. — Знам, че ще прозвучи грубо, но все пак ще го кажа. Гледам ви и си мисля, че във вас има нещо, което не ми е симпатично. Млад, висок, правите добро впечатление, имате хубав тен, мислите логично. Всичко, което говорите, е правилно. Убеден съм, че родителите на учениците ви много ви харесват. Но как да ви кажа… Още щом влязохте, нещо във вас ме накара да се почувствам засегнат и просто не мога да го преглътна. Не е нищо лично. Така че не се сърдете. Просто нещо ме безпокои. Но какво ли е то, питам се?

— А може ли аз да ви питам нещо лично? — казах.

— Питайте.

— Ако хората не са равни, то вие какво място заемате сред тях?

Охранителят Накамура пое дълбоко дим от цигарата си, поклати глава и бавно заиздишва дима. Имаше такова изражение, сякаш се канеше да натрапи мнението си.

— Не знам — отвърна той. — Но вие не се безпокойте. Във всеки случай двамата с вас заемаме различни места.

Тя бе паркирала червената си „Тойота Челика“ на паркинга на супермаркета. Извиках я настрани, за да не чуе момчето, и я попитах дали е съгласна да се прибере сама.

— Искам да си поговорим с него насаме — рекох. — После ще го изпратя до вкъщи.

Тя кимна. Понечи да каже нещо, но така и не отвори уста, качи се в колата, извади слънчеви очила от чантата си и запали двигателя.

След като тя замина, заведох Моркова в едно приятно наглед кафене, което видях наблизо. Вътре работеше климатик и най-сетне се съвзех от жегата. Поръчах чай с лед за себе си и сладолед за момчето. Разкопчах най-горното копче на ризата си, свалих вратовръзката и я пъхнах в джоба на сакото. Моркова продължаваше да мълчи. Изражението и погледът му бяха същите като в стаята на охраната. Изглеждаше напълно отнесен, сякаш бе решил да си остане такъв. Прилежно поставил малките си ръце на коленете, той не вдигаше очи от пода. Аз изпих чая си, но Моркова не докосна сладоледа, който постепенно се разтопи в чинийката. Момчето като че дори не забеляза това. Седяхме един срещу друг, потънали в неловко мълчание, като скарани съпрузи. Всеки път, когато сервитьорката се приближеше до нашата маса, изражението й ставаше напрегнато.

— Случват се и такива неща — рекох най-накрая. Не че се опитвах да разчупя леда. Думите сякаш сами се изтръгнаха от сърцето ми.

Моркова бавно вдигна шава и се обърна към мен. Не каза нищо. Затворих очи, въздъхнах и пак се възцари мълчание.

— Все още не съм казвал на никого за това — рекох. — През отпуската си пътувах до Гърция. Нали знаеш къде се намира Гърция? Спомняш ли си, в часа по обществознание гледахме един филм на видео? В Южна Европа — там, където е Средиземно море. В Гърция има много острови, отглеждат маслини. През пети век преди новата ера е разцветът на гръцката цивилизация. Атина е родното място на демокрацията. Там е умрял Сократ. Взел е отрова. Ето къде ходих. Красиво място. Но не отидох там на почивка. На един малък гръцки остров се загуби мой приятел и аз заминах да помогна за издирването му. Но не го намерихме. Той просто изчезна. Като дим.

Морковът ме гледаше с леко отворена уста. Изразът на лицето му си оставаше безжизнен, но в очите му се появи лъч светлина. Значи ме слушаше.

— Обичах приятеля си. Много го обичах. За мен той беше най-важният човек на света. Качих се на самолета до Гърция и заминах, за да го намеря. Но се оказа напразно. Не можах да го открия. Ако е загинал, значи вече нямам приятели. Нито един.

Говорех не толкова на Моркова, колкото на себе си. Разсъждавах на глас.

— Знаеш ли какво най-много искам да направя сега? Да се покатеря на някое високо място, такова като пирамидите. Колкото по-високо, толкова по-добре. Откъдето всичко се вижда като на длан. Да застана на самия връх, да обхвана с поглед целия свят, да видя какви гледки ще се разкрият пред мен и със собствените си очи да се убедя, че онова, което е изчезнало, повече няма да се намери… Не знам… Може би всъщност не искам да видя това. Може би не искам да видя нищо повече.

Сервитьорката дойде, взе чинийката с разтопения сладолед и остави сметката.

— Още в детството си се чувствах самотен. Имах родители и по-голяма сестра, но не намирах нищо общо с тях. Те не ме разбираха. Дори често си мислех, че са ме осиновили. Взели са ме от свои далечни роднини, които по някаква причина не са можели да ме отгледат. Или пък от дом за сираци. Сега разбирам колко глупава е била тази моя идея. Родителите ми не са хора, които ще осиновят безпомощно сираче. Така или иначе, не можех да приема факта, че имам кръвна връзка с тези хора. Беше ми по-лесно да мисля, че са ми напълно чужди.

Често си представях далечен град. Там бе домът на истинското ми семейство. Съвсем скромна къщичка, но топла и гостоприемна. Всички се разбират взаимно, всеки говори каквото му е на сърцето. Вечер се чува как мама шета в кухнята, приготвя вечерята и се носи топъл, приятен аромат. Ето къде се чувствах у дома си. Рисувах този дом във въображението си и винаги бях част от картината.

В реалния ми дом имахме куче. То бе единственото същество, с което се разбирах и което обичах истински. Най-обикновено псе от смесена порода, но много схватливо. Каквото му кажеш, веднага го запомняше. Всеки ден го извеждах на разходка в парка. Сядах на някоя пейка и му говорех за най-различни неща. Чудесно се разбирахме. Това бяха най-щастливите мигове от детството ми. Но когато бях в пети клас, кучето попадна под камион близо до дома ни и загина. Родителите ми не ми позволиха да си взема друго. Казаха, че кучетата са немирни и мръсни животни и изискват много грижи.

Когато кучето ми умря, задълго се затворих в стаята си, никъде не излизах, непрекъснато четях. Светът в книгите ми се струваше много по-жив и истински от реалния. Пред мен се разгърнаха такива картини, които никога преди не бях виждал. Книгите и музиката бяха най-добрите ми приятели. Имах няколко добри приятели в училище, но никога не срещнах такъв, пред когото да мога да разкрия сърцето си. С тях се виждах всеки ден, приказвахме си, играехме футбол. Когато обаче имах проблем, с никого не говорех за него. Сам мислех, сам взимах решение, сам действах. Не че се чувствах самотен. Струваше ми се, че просто не може да бъде другояче. В края на краищата човек трябва сам да се справя в живота.

Но когато постъпих в университета, се сприятелих с този човек, за когото ти говорех, и започнах да мисля по-иначе. Стигнах до заключението, че навикът да мислиш за всичко сам спъва развитието ти, защото така се придържаш към една-единствена гледна точка. И тогава почувствах, че е много тъжно да бъдеш съвсем сам.

Какво е самотата? Тя е като чувството, което те обзема, когато в дъждовна вечер стоиш при устието на голяма река и дълго гледаш как водните потоци се вливат в морето. Някога случвало ли ти се е? Да застанеш при устието на голяма река и да наблюдаваш как тя се влива в морето?

Моркова не отговори.

— На мен ми се е случвало — рекох.

Моркова ме гледаше ококорено.

— Наблюдаваш как водата на цялата тази река се смесва с морската вода и ти става тъжно и самотно… Не знам защо. Но наистина е така. Трябва да опиташ някой път и ще се убедиш.

Взех сакото си и сметката и бавно станах. Поставих ръка на рамото на Моркова и той също стана. Излязохме от кафенето.

Вървяхме половин час, докато стигнем до тях. Крачехме един до друг в пълно мълчание.

Близо до дома им имаше малка река, над която се минаваше по бетонен мост. Всъщност тя трудно можеше да се нарече дори река, защото повече приличаше на разширен отводнителен канал. Когато на това място е имало обработваема земя, водата сигурно е била използвана за напояване. Сега обаче бе мътна, със слаба миризма на прах за пране. Не беше ясно дали изобщо има вода. Речното корито бе обрасло с летни бурени, някаква изхвърлена книга с комикси лежеше разтворена на дъното. Моркова спря на средата на моста, надвеси се над парапета и погледна надолу. Застанах до него и също се загледах. Дълго стояхме така. Той навярно не искаше да се прибере вкъщи. Разбирах го добре.

Моркова пъхна ръка в джоба на панталона си, извади някакъв ключ и ми го подаде. Най-обикновен ключ, с прикачена към него червена пластинка, на която пишеше „Склад № 3“. Ключът за склада, който охранителят Накамура безуспешно търсеше. Сигурно Моркова беше останал за момент сам в стаята, бе намерил ключа в чекмеджето и го беше пъхнал в джоба си. Да, това момче бе пълно с невъобразими загадки. Изключително странно дете.

Взех ключа, подържах го в дланта си и почувствах колко е тежък — сякаш по него бе полепнало бремето на задълженията и отговорностите на маса хора. Ключът ми се стори ужасно мизерен, мръсен и някак еснафски. След кратко колебание го пуснах в рекичката. Чу се тихо цопване. Не беше дълбоко, но водата бе мътна и ключът мигом изчезна. Двамата с Моркова гледахме известно време надолу, застанали рамо до рамо на моста. Почувствах се някак ободрен и ми стана по-леко на душата.

— Вече е късно да го връщаме — казах повече на себе си. — Сигурен съм, че имат резервен ключ, щом като складът е толкова важен за тях.

Подадох му ръка и Моркова я пое кротко в своята. Усетих в дланта си малките му тънки пръсти — усещане, което много отдавна бях изпитал някъде — къде ли бе това? После се запътихме ръка за ръка към дома му.

Майка му ни чакаше вкъщи. Беше се преоблякла в спретната къса бяла блуза без ръкави и плисирана пола. Очите й бяха зачервени и подпухнали от плач. Вероятно през цялото време, откакто се беше върнала, бе плакала сама. Съпругът й държеше агенция за недвижими имоти в града и в неделните дни или беше на работа, или ходеше да играе голф. Тя каза на Моркова да се качи в стаята си, а мен ме заведе не в дневната, а в кухнята. Влязохме и седнахме на масата. Може би там й беше по-лесно да говори. В кухнята имаше огромен хладилник с цвят на авокадо, разтегателна маса в средата на помещението и слънчев, обърнат на изток прозорец.

— Той като че изглежда малко по-добре отпреди — промълви тя. — Когато влязох в стаята на охраната, направо не знаех какво да правя. Никога не съм го виждала такъв. Сякаш беше не там, а в друг свят.

— Не бива толкова да се безпокоиш. Всичко ще се оправи, но трябва да мине малко време. Засега е по-добре да не му задаваш никакви въпроси. Просто го остави на мира.

— Какво правихте двамата, след като си тръгнах?

— Приказвахме си — отвърнах.

— За какво?

— Ами за нищо особено. През повечето време говорех аз. Каквото ми хрумне.

— Искаш ли нещо студено за пиене?

Поклатих глава.

— Вече не знам как да общувам с него — каза тя. — И колкото повече време минава, толкова по-малко знам.

— Не е необходимо да се насилваш да водиш разговори. Децата си имат собствен свят. Щом пожелае да говори, той сам ще го направи.

— Но почти не говори.

Седяхме на различни краища на масата и се стараехме да не се докоснем случайно. Водехме този принуден разговор точно като на среща между учител и майка на трудно дете. Докато приказваше, тя кършеше пръсти, после нервно ги сплиташе или ги стискаше в юмрук. Неволно си мислех за нещата, които тези пръсти ми бяха правили в леглото.

— Няма да съобщя в училището за случилото се — рекох. — Ще си поговоря с него на спокойствие и ако има някакъв проблем, ще се заема с него. Така че не се притеснявай. Той е умно и добро момче; постепенно всичко ще си дойде на мястото. Преживява нещо, но то е временно. Най-важното сега е ти да запазиш присъствие на духа.

Повтарях бавно и спокойно тези думи отново и отново, за да стигнат до съзнанието й. Това като че ли й помогна да се поуспокои.

Каза, че ще ме закара до квартирата ми в „Кунитачи“.

— Мислиш ли, че синът ми се досеща? — попита ме, когато спряхме на един светофар. Тя, разбира се, имаше предвид нашите отношения.

Поклатих глава.

— Как ти хрумна?

— Помислих си го, докато ви чаках сама вкъщи. Не че има причина, но той има силна интуиция и със сигурност разбира, че със съпруга ми не сме в добри отношения.

Премълчах. Тя не каза нищо повече.

Спряхме на паркинга точно след пресечката, където се намираше моята кооперация. Тя дръпна ръчната спирачка и изключи двигателя. Той замлъкна и след спирането на климатика в колата се възцари неловка тишина. Разбирах, че иска да я прегърна тук и веднага. Представих си гъвкавото й тяло под блузата и устата ми пресъхна.

— Мисля, че ще е по-добре да не се срещаме повече — казах твърдо.

Тя не отвърна нищо. Седеше с ръце на волана и се взираше в масломера. Лицето й беше безизразно.

— Много мислих за това — продължих. — Не ми се струва правилно да съм част от проблема. Не мога да помогна за решаването му, ако наистина съм част от него. Не е добре за много хора.

— За много хора ли?

— Най-вече за сина ти.

— И за теб ли?

— Да. Разбира се.

— Ами аз? И аз ли влизам в това число?

„Да“ — искаше ми се да кажа. Но не можах да изрека тази дума. Тя сне тъмнозелените си очила „Рей-Бан“, после пак ги сложи.

— Знаеш ли, не ми е лесно да го кажа, но ако не те виждам повече, ще ми е много тежко — рече.

— И на мен ще ми е тежко. Бих искал да продължим както досега. Но не е правилно.

Тя въздъхна дълбоко.

— А какво всъщност е „правилно“? Ще ми обясниш ли? Наистина не разбирам какво. Знам кое е погрешно. Но как да разбера кое е правилно?

Нямах добър отговор на този въпрос.

Тя като че всеки момент щеше да се разплаче. Или да извика. Но успя някак да се овладее. Пръстите й стиснаха силно кормилото, ръцете й се зачервиха.

— Когато бях по-млада, с мен разговаряха всякакви хора — рече. — Разказваха ми за какво ли не. Най-различни истории — увлекателни, красиви, странни. Но от определен момент нататък никой вече не разговаряше с мен. Абсолютно никой. Нито съпругът ми, нито детето ми, нито приятелите ми… никой. Сякаш в света не бе останало нищо, за което да си струва да се приказва. Понякога имам чувството, че тялото ми е прозрачно и през мен се вижда всичко.

Тя пусна кормилото и задържа ръцете си пред себе си.

— Но ти едва ли ще ме разбереш.

Опитах се намеря подходящите думи, но напразно.

— Благодаря ти за всичко, което направи днес — рече тя, след като събра мислите си. Гласът й беше спокоен, почти такъв, какъвто бе обикновено. — Не мисля, че бих се справила сама. Много ми е трудно. Добре, че беше до мен. Много съм ти благодарна. Знам, че ще станеш чудесен учител. Вече почти си станал.

Присмиваше ли ми се? Вероятно. Не… Думите й прозвучаха с известна ирония.

— Още не съм — рекох. Тя се усмихна леко, с ъгълчетата на устните си. И с това разговорът ни приключи.

Отворих вратата на колата и слязох. В този летен неделен следобед Слънцето светеше по-слабо. Но все още трудно се дишаше и, когато стъпих на земята, усещането в краката ми бе някак странно. Тя запали двигателя на своята „Челика“ и си замина от живота ми. Като че завинаги. Свали стъклото и ми махна леко. Аз също вдигнах ръка.

Вкъщи свалих потната си риза и я пъхнах в пералнята, взех си душ и си измих косата. Отидох в кухнята, привърших с приготвянето на обяда, който бях зарязал преди да изляза, и го изядох. После се настаних на канапето и отворих една книга, която съвсем скоро бях започнал да чета. Но не можах да прочета и пет страници. Отказах се, затворих книгата и известно време мислих за Сумире. Сетне за ключа, който бях хвърлил в мътната рекичка. И за ръцете на приятелката ми, стиснали кормилото. Този дълъг ден най-сетне бе отминал, оставяйки след себе си рой хаотични мисли. Въпреки че се къпах дълго и старателно, тялото ми още бе пропито с миризма на цигарен дим. Ръката ми пазеше някакво особено, остро усещане — сякаш бях съсякъл нещо живо.

Бях ли постъпил правилно?

Не ми се струваше така. Бях сторил само онова, което ми бе необходимо на мен самия. Има съществена разлика. „За много хора ли? — бе попитала тя. — И аз ли влизам в това число?“

Всъщност в онзи момент мислех не за много хора, а единствено за Сумире. Не за онези, които са далеч, и не за всички нас тук.

Единствено за Сумире, която не беше никъде.

[1] Учебната година в Япония започва на 1 април и свършва в края на март. — Б.пр. ↑

[2] Тази песен по текст на шотландския поет Робърт Бърнс често се изпълнява на тържествата в японските училища. — Б.пр. ↑

16

Откакто се бяхме сбогували на пристанището на гръцкия остров, нямах никаква вест от Миу. Струваше ми се странно, тъй като тя бе обещала непременно да се свърже с мен, независимо дали има или не някакви новини за Сумире. Не ми се вярваше просто да ме е забравила; не беше от хората, които дават празни обещания. Нещо трябва да се е случило, за да не ми се обажда. Исках да я открия и да поговоря с нея, но дори не знаех истинското й име, нито как се казва компанията й и къде се намира офисът. Сумире не ми бе оставила никакви сигурни данни за нея.

Както преди, на номера на Сумире се включваше телефонен секретар, но телефонът скоро бе изключен. Мислех да се обадя на семейството й. Само че не знаех номера, макар да не беше трудно да намеря телефона на стоматологичната клиника на баща й в справочника на Йокохама. Така и не се реших на тази стъпка. Отидох в библиотеката и прегледах вестниците, излезли през август. Имаше няколко кратки съобщения, отнасящи се за Сумире — за двайсет и две годишна японска туристка, изчезнала на гръцки остров. Местната полиция провежда разследване, издирват я, пищеше. Но засега не са открити никакви следи. И това бе всичко. Нямаше нищо, което вече да не знаех. Немалко хора, пътуващи в чужбина, изчезват. Тя просто се бе оказала една от тях.

Престанах да следя новините. Каквато и да бе причината за нейното изчезване, както и да се провеждаше разследването, едно беше сигурно: ако Сумире се върне, ще ми се обади. За мен това бе по-важно от всичко.

Септември изтече, есента незабележимо отмина и дойде зимата. На седми ноември бе двайсет и третият рожден ден на Сумире, а на девети декември аз навърших двайсет и пет. Настъпи Новата година, после свърши и учебната година. Морковът не причини повече главоболия. Стана петокласник и мина в друга паралелка. Не разговарях с него за кражбата в магазина. Всеки път, когато го видех, разбирах, че това не е необходимо.

Тъй като той бе в класа на друг учител, вече нямах и формален повод за среща с предишната си приятелка, което напълно устройваше и нея, и мен. Всичко между нас бе приключило окончателно. Понякога обаче с тъга си спомнях за топлината на тялото й и ме обземаше порив да й се обадя. Онова, което ме възпираше в последната секунда, бе усещането от ключа на склада в ръката ми. От онзи летен следобед. И от малката ръка на Моркова.

„Странно момче“ — казвах си всеки път, щом срещнех Моркова в училище. Какви ли мисли се таяха зад мършавото му, спокойно лице? Нямах ни най-малка представа. Но нямаше съмнение, че нещо се мъти в главата му. И дойдеше ли му времето, той щеше да пристъпи към действия и да осъществи идеите си. Усещаше се нещо дълбоко в него. Правилно постъпих, че тогава в кафенето споделих с него каквото ми е на сърцето. Добре беше и за него, и за мен. Макар че аз имах по-голяма потребност от това. Колкото и странно да звучи, тогава той ме разбра и ме прие. И дори ми прости. Поне донякъде.

Какви ли дни — привидно безкрайните дни на младостта — предстоят на деца като Моркова, докато станат зрели хора? Може би няма да им е лесно. Трудните моменти навярно ще са повече от приятните. Представях си какво ги очаква, знаех го от опит. Дали Моркова щеше да обикне някого? Щеше ли да срещне взаимност? Не че имаше значение какво си мисля аз. Той бе завършил началното училище и сякаш бе преминал в друг свят. Вече нямах никакво отношение към него. А колкото до мен, имах собствени проблеми, за които да мисля.

Отидох в един музикален магазин, купих си компактдиск с песните на Моцарт в изпълнение на Елизабет Шварцкопф и ги слушах отново и отново. Особено ми харесваше неземното спокойствие, което навяваше тази музика. Затварях очи и тя неизменно ме пренасяше в онази нощ на гръцкия остров.

Всичко, останало ми от Сумире, бяха няколко ярки спомена (включително за това, колко страстно я бях пожелал в деня, когато се премести в нова квартира), две-три дълги писма и дискетата. Толкова пъти бях чел и препрочитал тези текстове, че ги знаех наизуст. В такива моменти ме обземаше чувството, че отново сме заедно, че душите ни се сливат в една. Нищо друго не стопляше сърцето ми така, както тези редове на Сумире. Чувствах нейната близост. Нещо подобно ти се случва, когато пътуваш с влак нощем през необятна равнина и зърваш в далечината светлинка от прозорец на селска къща. Миг по-късно тя вече е изчезнала, погълната от мрака. Но ако затвориш очи, продължаваш да я виждаш, макар и само за известно време.

Събуждам се посред нощ, ставам от леглото (и без това повече няма да заспя), премествам се на кушетката и, слушайки гласа на Шварцкопф, съживявам спомените си от малкия гръцки остров. Извиквам ги в паметта си, сякаш бавно разгръщам страници на книга. Красивият безлюден плаж, кафенето на открито, до самото пристанище. Петното от пот, избило отзад на ризата на сервитьора. Изящният профил на Миу и искрящата шир на Средиземно море, което гледам от верандата. Издигнатият на градския площад паметник на клетия, набит на кол герой. И гръцката музика, която бях чул онази нощ от върха на хълма. Отчетливо си спомням магическата лунна светлина, странните звуци. Усещането за отчужденост от самия себе си, което изпитах, когато тази музика ме събуди. И неопределената болка, която почувствах в полунощ, сякаш бавно и мъчително набиват и моето тяло на кол.

Седя така, за кратко затварям очи, после пак ги отварям. Бавно вдишвам въздух, сетне го издишвам. Опитвам се да мисля за нещо, но след това решавам изобщо да не мисля. Не че има голяма разлика между тези две състояния. Намирам, че вече не мога да различавам едно нещо от друго, съществуващи от несъществуващи неща. Седя и гледам през прозореца. Небето просветлява, по него плуват облаци, птички чуруликат, настъпва новият ден, който разбужда все още сънените умове на хората, населяващи тази планета.

Веднъж в центъра на Токио видях Миу. Бяха минали близо шест месеца от изчезването на Сумире. Бе топъл неделен ден в средата на март. Ниски облаци забулваха небето и като че всеки момент щеше да завали дъжд. Хората носеха чадъри. Бях тръгнал да навестя свои роднини, които живееха в центъра, и на светофар в квартал „Хироо“, на пресечката близо до магазин „Мейджия“ забелязах тъмносин „Ягуар“ да напредва бавно в тежкия трафик. Пътувах с такси, а „Ягуарът“ се движеше вляво от мен, по платното за движение само направо. Обърнах внимание на колата, тъй като зад кормилото седеше жена с разкошни бели коси. Отдалече те се открояваха на фона на безупречния тъмносин цвят на автомобила. Бях виждал Миу само с черна коса, така че ми отне известно време, докато двата различни образа — на тази Миу и на другата, която познавах — съвпаднат в съзнанието ми. Но това несъмнено беше тя. Все така хубава и изискана, каквато я помнех. При вида на бялата й коса, дъхът ми секна. Тя приличаше на строга и непристъпна богиня от някой древен мит.

Ала тази Миу не бе жената, на която бях махал за сбогом на пристанището на гръцкия остров. Беше минала само половин година, но тя изглеждаше друг човек. Да, цветът на косата й бе променен. Но не беше само това.

Една празна обвивка. Тези бяха първите думи, които ми дойдоха наум, още щом я зърнах. Миу приличаше на празна стая, която всички са напуснали. Нещо изключително важно — нещо като торнадото, връхлетяло Сумире, или онова, разтресло сърцето ми, когато стоях на палубата на отплаващия ферибот — завинаги бе напуснало Миу. И след себе си бе оставило не битие, а небитие. Не топлината на живия живот, а безмълвието и покоя на спомена. Не можех да се избавя от натрапчивата представа, че белотата на косата й ми напомня цвета на избелели от времето човешки кости. Поех си въздух, който затлачи дробовете ми.

„Ягуарът“ на Миу ту изпреварваше моето такси, ту изоставаше, но тя не забеляза, че я гледам отблизо. Не можех да й извикам. Не знаех какво да й кажа, но и да знаех, прозорците на „Ягуара“ бяха плътно затворени. Миу седеше изопната, поставила ръце на кормилото, и съсредоточено гледаше пътя пред себе си. Може би се бе замислила дълбоко за нещо. Или пък слушаше „Изкуство на фугата“. Изражението на лицето й не се промени през цялото време — остана студено и строго. Тя като че не мигна нито веднъж. Накрая светна зелено и „Ягуарът“ даде газ по посока на Аояма, а моето такси остана да чака за десен завой.

Така живеем живота си сега, всеки сам за себе си. Независимо колко дълбока и непредотвратима загуба сме преживели, колко скъпо ни е било онова, което ни е отнето — изтръгнато направо от ръцете ни, — дори впоследствие да сме се променили дотолкова, че от нас, каквито сме били преди, да е останала само кожата, ние продължаваме все така, без излишен шум, да следваме съдбата си. Простираме ръце и се вкопчваме все по-силно в отпуснатото ни време, а после, разбирайки, че сме останали с празни ръце, гледаме как то се отдалечава от нас в посока към миналото. Повтаряме това отново и отново, като привична, рутинна работа, често твърде умело. И никога не ни напуска чувството за чудовищна пустота.

След завръщането си в Япония Миу не ме потърси. Не бе могла по някаква причина да го направи. Вместо това бе избрала мълчанието, поискала бе да се скрие на безименно, затънтено място, което да я погълне, и там да къта грижливо скъпите си спомени. Така си представях нещата. Не можех да я виня. Нито изпитвах ненавист към нея.

В онзи момент в ума ми ненадейно изплува бронзовата статуя на бащата на Миу в малкото планинско селище в Северна Корея. Представих си малкия централен площад, схлупените къщи и покрития с прах паметник. Там все духал силен вятър и изкривявал дърветата в причудливи форми. Не знам защо, но в съзнанието ми този бронзов паметник и Миу, поставила ръце на волана на своя „Ягуар“, се сляха в един образ.

Може би някъде много далеч оттук, помислих си, всичко вече е безмълвно, загубено. Или поне съществува тихо място, където всичко може да изчезне, претапяйки се в една, но многопластова фигура. А докато живеем живота си, ние откриваме — като придърпваме привързаната към всяка от тях тънка нишка, ту една, ту друга загуба. Затворих очи и се помъчих да си спомня колкото се може повече прекрасни неща, които бях изгубил безвъзвратно. Как бих могъл да ги притегля по-близо до себе си и да ги задържа. Съзнавайки през цялото време, че животът им е ефимерен.

Аз сънувам. Понякога си мисля, че това е единственото правилно занимание на този свят. Да сънувам, да живея в света на сънищата — както бе написала Сумире. Но то не може да трае вечно. Винаги настъпва пробуждане, което ме връща обратно.

Събуждам се в три часа през нощта, включвам осветлението, сядам в леглото и гледам телефона до възглавницата си. Представям си Сумире в телефонна будка: тя пали цигара и натиска бутоните — набира моя номер. Косата й е разрошена; носи мъжко сако на рибена кост, многократно по-голямо от нейния размер, обута е с два различни чорапа. Тя се мръщи, задавя се от дима. Не й се удава лесно да набере правилно номера до последната цифра. Главата й е претъпкана с неща, които непременно трябва да обсъди с мен. Кой знае, може би ще говорим до зазоряване? Например за разликата между знак и символ. Телефонът ми има такъв вид, сякаш всеки момент ще иззвъни. Но не звъни. Лягам и дълго-дълго го гледам.

Но веднъж наистина звъни. Точно пред очите ми и съвсем истински. И кара въздуха в реалния свят да затрепери. Грабвам слушалката.

— Ало.

— Върнах се — каза Сумире. Съвсем непринудено. Съвсем реално. — Не ми беше никак лесно, преживях какво ли не, но успях някак си да се справя и да се върна. Нещо като Омировата „Одисея“, но в съкратено издание.

— Това е добре — изрекох. Още не можех да повярвам. Че чувам гласа й. Че това наистина се случва.

— Това добре ли е? — повтори Сумире и аз почти чух как се намръщи. — Какво значи добре? Минах през истински ад, изтърпях какво ли не, за да се върна. Ако започна да разправям подред, край няма да има, а ти дори нямаш какво да ми кажеш? Още малко и ще се разплача. Ако не е добре, че се върнах, къде тогава да се дяна? „Това е добре.“ Не мога да повярвам на ушите си! Запиши си тази трогателна, остроумна реплика и я казвай на учениците си, когато научат умножението!

— Къде си сега?

— Къде съм? А ти как мислиш? В добрата, стара, вярна телефонна будка. Тази долнопробна четириъгълна будка, облепена отвътре с реклами на телефонни компании и номера на всякакви далавераджии. На небето виси полумесец с цвят на плесен; подът е покрит с фасове. Доколкото виждам, наоколо няма нищо, което да сгрява сърцето. Една напълно заменяема, изцяло „знакова“ телефонна будка. Къде ли се намира обаче? Не съм съвсем сигурна. Всичко е твърде „знаково“ — а ти нали ме познаваш? През повечето време не знам къде се намирам. Не мога да се ориентирам. Таксиметровите шофьори винаги ме навикват: „Хей, момиче, къде за Бога се опитваш да стигнеш?“ Струва ми се, че не съм много далеч. Може би съвсем близо.

— Ще дойда да те взема.

— Това вече ми харесва. Ще разбера къде съм и пак ще ти се обадя. И без това ми свършват монетите. Нали ще почакаш малко?

— Много исках да те видя — казах.

— Аз също. Разбрах го още щом престанах да те виждам. Разбрах го толкова ясно, сякаш планетите изведнъж се подредиха в една редица заради мен. Нуждая се от теб. Ти си част от мен; аз съм част от теб. Знаеш ли, мисля, че някъде — само дето не помня къде — прерязах гърлото на нещо. Наточих ножа с каменно сърце. Символично, както са правили порта в Китай. Разбираш ли какво казвам?

— Мисля, че да.

— Тогава ела да ме вземеш.

Връзката внезапно прекъсва. Дълго седя със слушалката в ръка и гледам втренчено телефона. Сякаш самият той носи някакво важно послание, сякаш формата и цветът му съдържат скрит смисъл. После идвам на себе си и поставям слушалката на мястото й. Седя на леглото и чакам телефонът пак да зазвъни. Облягам се на стената, гледам в една-единствена точка пред себе си и дишам бавно, безшумно. Проверявам свързващите звена между отделните моменти. Телефонът не звъни. Възцарява се пълна тишина. Но аз не бързам. Вече няма защо да бързам. Готов съм. Мога да отида където и да е.

Наистина ли?

Наистина!

Ставам от леглото. Издърпвам старото избеляло перде и отварям прозореца. Подавам глава навън и гледам небето. Да, на него виси полумесец с цвят на плесен. Това е добре. Значи двамата с нея сме в един и същи свят и гледаме една и съща Луна. И една и съща нишка ни свързва с действителността. Просто трябва да я придърпам леко към себе си.

Разпервам пръсти и разглеждам дланите на двете си ръце — търся петна от кръв. Няма петна. Нито миризма на кръв, нито съсиреци. Може би кръвта се беше вече пропила някъде по своя си тих и незабележим начин.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Спътник

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11. Документ 1

1

12. Документ 2

13

14

15

16

Заслуги