БОБ ШОУ

МАЛЪК СВЯТ

Превод от английски: Борис Миндов, 1986

chitanka.info

«Ще го направя днес — мислеше си Роби. — Ще обиколя небето днес.» Той се загърна по-добре със завивките, правейки си топла пещера, прилягаща точно към малкото му тяло, и се опита да заспи отново. Още не бе настъпило утрото и в къщата беше тихо, само от време на време от кухнята се чуваше бръмченето на хладилника. Роби усещаше обаче, че решението да обиколи небето бе променило настроението му, че бе позволил на големия и опасен външен свят да наруши спокойствието му и че вече му е невъзможно да заспи. Той стана, отиде до прозореца и дръпна пердетата.

Трите огледала, които улавяха слънчевата светлина, още не се бяха насочили откъм стените на цилиндричната космическа колония, затова навън продължаваше да е съвсем тъмно, само уличните лампи светеха. Съседните покриви се открояваха като силуети върху хоризонталната черна ивица, непросветлена от звезди, известна на Роби като нощно небе, но по-нависоко виждаше сияещите геометрични очертания на улиците в съседната долина. Той се взря в осеяните сякаш със скъпоценни камъни правоъгълници и си представи, че е птица, рееща се над тях в нощния въздух. Тази игра занимава съзнанието му само кратко време — той никога не бе виждал истинска птица, а и въображението му не беше в състояние да схване напълно старите земни понятия «горе» и «долу». Роби дръпна обратно пердетата, върна се в леглото и зачака нетърпеливо утрото…

— Хайде, Роби — повика го майка му. — Време е за закуска.

Той се изправи рязко в леглото, учуден, че след взетото решение все пак е успял да подремне и да се върне в мирния свят на сънищата. През цялото време, докато се миеше и обличаше, Роби се мъчеше да свикне с мисълта, че днес е денят, в който щеше да израсне, да стане пълноправен член на Червените чукове. Когато влезе в светлата кухня и зае мястото си в нишата за закуска срещу баща си и майка си, в съзнанието му все още витаеше чувството за нещо ново и опасно.

Както повечето колонисти, съумели да заживеят доволно на Първия остров, и те бяха спретнати, невзрачни, средни на ръст хора, от ония, които много бързо оставят зад гърба си младостта, но са възнаградени с привидно безкрайна, неизменна зрялост. Мистър Тълис беше инженер по кристалогенетика в работилниците с нулева гравитация, разположени в средата на обърнатия към слънцето сектор на Острова — професия, непонятна за Роби; мисис Тълис пък беше психоложка, специализираща в начините за словесно общуване — професия, която Роби би разбирал, ако майка му разказваше за нея. Когато седна, и двамата го изгледаха укорно.

— Какво ще правиш днес? — попита майката, подавайки му паница с варено жито с мляко.

— Нищо. — Роби гледаше жълтите разпукани зърна и си мислеше: «Ще обиколя небето.»

— Нищо ли? — повтори тя, наблягайки на втората сричка, за да може Роби по-добре да схване смисъла на думата. — Това не ми се вижда твърде полезно занимание.

— Училищните ваканции са прекалено дълги. — Макс Тълис стана и посегна за якето си. — Ще закъснея за работа.

Тиа Тълис стана едновременно с него и го изпрати до външната врата; пътьом обсъждаха как да се подготвят за гостите си тази вечер. Когато се върна, няколко минути се занимава с вдигането на масата и тъй като явно бе загубила интерес към плановете на Роби, без да каже нищо, изчезна в стаята, която използуваше за кабинет. Роби порови зърната, после изпи от паницата студеното мляко с вкус на малц. Огледа за миг кухнята, внезапно загубил желание да излиза навън и да осъществява плановете си за останалата част от деня, но отдавна бе забелязал, че когато майка му работи в кабинета си, в къщата е по-пусто, отколкото когато само той се намира там. Като взе малко бонбони от една купа на перваза на прозореца, той отвори вратата и излезе в задната градина.

Роби често гледаше телевизионните програми, предавани от Земята, затова имаше горе-долу ясна представа как би трябвало да изглежда природната среда, но когато се огледа в тази спокойна лятна утрин, в съзнанието му не се появи чувство на обърканост. Той се бе родил на Първия остров и не намираше нищо необикновено в това, че живее върху вътрешната повърхност на цилиндър от стъкло и метал с диаметър малко повече от двеста метра и дължина един километър. Колонията беше силно индустриализирана — защото произвеждаше много от компонентите за по-големи, по-усъвършенствувани космически селища, — но имаше и жилищен район, издържащ повече от хиляда семейства. Тази общност, съществуваща в космоса от четиринадесет години, даваше ценни социологически сведения, затова беше запазена непокътната, макар че членовете й биха могли да се преместят в по-нови колонии.

В редицата съседни градини Роби не виждаше нито един от приятелите си, затова изсвири пискливо — таен сигнал, състоящ се от три ноти, измислен от Червените чукове — и седна на една пейка да чака резултата. Изтекоха няколко минути, без да чуе ответно изсвирване. Роби не се учуди особено. Той бе забелязал, че колкото и строги да бяха нарежданията на главатарите за нощно време, през училищната ваканция Чуковете спяха до късно сутрин. Но в случая закъснението им го ядоса, защото си представяше с какво уважение ще го гледат другите младши членове, когато съобщи, че ще мине през ритуала на приемането в бандата.

Няколко минути дъвка бонбони, после започна да го наляга скука и му хрумна да помоли майка си да го заведе в слабогравитационния парк от външната страна на Острова. Два пъти вече през тази седмица тя бе отхвърляла подобни молби и той предчувствуваше, че и днес отговорът й ще бъде същият. Като изби тази мисъл от главата си, Роби се облегна на пейката и впери очи нагоре, съсредоточавайки погледа си върху къщите и градините, които се виждаха «над» него в Синята долина. Разположението на жилищните квартали беше еднакво и в трите долини, така че момчето можа да различи съответната на тяхната семейна къща в Синята долина, а като погледна назад през рамо — и в Жълтата долина. По това време съществуваше временно примирие между Червените чукове и Жълтите ножове, затова вниманието на Роби беше насочено към неприятелската територия, обитавана от Сините светкавици. Той бе запомнил картата, начертана от неговата банда, и поради това можеше да разпознае добре къщите, в които живееха главатарите на Сините светкавици.

Минутите течаха бавно, отегчението и безпокойството му растяха. Той стана и изсвири пак тайния сигнал, този път по-силно. Тъй като не получи отговор, обиколи два пъти градината, за да се увери, че от прозорците на съседните къщи не го гледат възрастни, после се мушна в прохладното уединение на храстите в долния край на моравата. Когато разрови с ръце ронливата пръст тук-там и намери някакъв малък предмет, увит в пластмасово фолио, в душата му се промъкна чувство на гузно задоволство. Прашките бяха забранени на Първия остров — както и огнестрелното оръжие и всякакви взривни механизми, които са в състояние да пробият херметичната обвивка, — но прашките бяха известни на повечето момчета и някои дори претендираха за историческото право да ги изработват, независимо от всякакви забрани.

Роби опита здравината на ластиците от синтетичен каучук, наслаждавайки се на чувството за сила, което му вдъхваше това просто оръжие, и извади от джоба си «снаряд». В пресятата и стерилизирана почва на Острова нямаше камъчета, но той обикновено събираше подходящи малки и тежки предмети. В случая това беше стъклена запушалка от стара гарафа за уиски, почти със сигурност открадната, която бе купил от едно момиче в училище. Постави я в мешината на прашката, опъна докрай ластиците и след като за последен път провери дали не го следят, изстреля запушалката някъде по посока на жилищния район в Синята долина.

Стъкленият снаряд блесна за миг на слънчевата светлина и се загуби от погледа му.

Роби проследи изчезването му с чувство на дълбоко задоволство. Насладата му се дължеше на това, че бе проявил неподчинение и донякъде си бе отмъстил на своите родители и на всички останали възрастни, които или не му обръщаха внимание, или поставяха безсмислени ограничения в живота му. Освен това беше изпълнен с вярата на всяко десетгодишно момче, че провидението ще насочи «снаряда» право към покрива на колибата, използувана от презряната банда на Сините светкавици. Представи си със задоволство как някое от техните многолюдни сборища изпада в паника и безредие от гръмотевичния трясък точно над главите им.

След малко чу предпазливо изсвирване, което идеше от една от близките градини, и загуби всякакъв интерес към вече невидимия снаряд. Сгъна прашката, зарови я и се завтече да посрещне приятелите си.

Стъклената запушалка, запратена от Роби в небето, тежеше шестдесетина грама и ако той живееше на Земята, тя щеше да измине съвсем късо разстояние във въздуха, преди да падне. Първият остров се завърташе около надлъжната си ос за двадесет и една секунди, като по този начин създаваше на вътрешната повърхност забележимо притегляне, равно на земното притегляне на морското равнище. Градиентът обаче се различаваше напълно от земния — спадаше от максимума до нула на разстояние само от сто метра, което беше и радиусът на цилиндричната конструкция.

През първите етапи от своя полет лъскавият снаряд намали скоростта си горе-долу по същия начин, както би станало, ако се издигаше от повърхността на планетата, но силите, които го забавяха, бързо отслабнаха, позволявайки издигането му да продължи. Всъщност той имаше известна остатъчна скорост, когато достигна безтегловната зона на оста, й като описа широка извивка във формата на буквата 5, се устреми надолу към Синята долина.

И тъй като през времетраенето на полета му космическата колония се бе завъртяла значително, запушалката не можа да падне дори близо до въображаемата цел на Роби.

Алис Лидейн лежеше в затъмнената стая откъм лицевата страна на къщата, притискайки с ръце слепоочията си, когато чу как прозорецът, гледащ към задния вътрешен двор, се разби с трясък.

Една мъчителна минута тя лежа неподвижно, а сърцето й подскачаше и тупаше като мотор, който се тресе, преди да спре. Дълго време, както й се стори, беше убедена, че ще умре, но запъхтяното й, силно ускорено дишане, предизвикано от този страх, постепенно се уравновеси и влезе в нормален ритъм. Тя стана и като се облягаше на стената от време на време, тръгна към задната част на къщата. Състоянието на спокойствие и решителност, което се бе опитвала да поддържа, се изпари и за миг тя се побоя да отвори вратата на всекидневната. Когато най-после се реши да стори това, устните й затрепериха, защото и последните останки от самообладание се бяха стопили.

Из стаята имаше пръснати парчета стъкло като прозрачни венчелистчета, някои от тях висяха, забили връхчетата си в пердетата, а украшенията бяха изпопадали от масичката до прозореца. Повърхността на масичката беше надраскана, но Алис не виждаше самия «снаряд», вероятно изстрелян от задната градина. Тя гледаше причинените пакости, притискайки кокалчетата на пръстите си до устата, после се втурна към задния вход и рязко го отвори. Както и бе очаквала, нямаше никаква следа от децата, които от месеци я преследваха с такава упорита решителност.

— Вървете по дяволите! — кресна тя. — Това не е честно! Какво съм ви направила? Защо се криете?

Настъпи продължителна тишина, нарушавана само от бръмченето на пчелите в живия плет, после на горния прозорец на съседната къща се появи високата фигура на мистър Чуйков. Алис се уплаши, като го видя, тръшна вратата и се домъкна, залитайки, до стаята, където бе почивала. Отиде до бюфета, взе една сложена в рамка фотография на мъжа си и се вторачи в невъзмутимото, усмихнато лице.

— Върви и ти по дяволите, Виктор! — прокълна го тя. — Нямаше право! Да… никакво право нямаше!

Докато гледаше фотографията, ръката й се мушна в джоба на пеньоара й и се измъкна, държейки издут тук-там лист станиол. Алис сложи снимката на мястото й и откъсна от листа една сребристосиня таблетка. Вдигна малкото яйцевидно топче към устата си, но разколебана не го глътна. От една седмица, по съвета на доктор Кинли, тя постепенно забавяше вземането на първата таблетка с по един час всеки ден. Целта, заветната цел, беше да мине един цял ден без никакъв психотропен препарат. Ако поне веднъж успееше да я постигне, имаше изгледи да успее и по-нататък и накрая да стане отново здрава.

Алис повъртя таблетката между палеца и показалеца си. Знаеше, че днес няма да бъде денят на победата й — децата й бяха попречили. Харолд, който живееше през три врати в същия квартал, или Джийн от къщата на ъгъла, или Карл от съседната улица. С безгрижната жестокост на най-младите те отдавна бяха разбрали, че болестта я прави лесна жертва, и бяха й обявили тиха война. Алис сложи таблетката на езика си, поддавайки се на изкушението да си осигури няколкочасово спокойствие, но изведнъж й хрумна една мъчителна мисъл. Докато спи, през счупения прозорец във всекидневната ще влизат прах, насекоми и може би дори човеци натрапници. Едно време можеше да спи спокойно в незаключена къща, но оттогава светът и всички населяващи го хора се бяха променили.

Тя извади таблетката от устата си, пусна я в джоба си и отиде да вземе кофа за боклук. Минаха петнадесет минути, докато събере големите парчета стъкло, цял арсенал от крехки кинжалчета, и докато изчисти с прахосмукачката така, че по килима не остана нито едно от лъскавите късчета. Логично погледнато, сега би трябвало да се обади в ремонтната служба и да съобщи за причинените щети, но от една година бе изключила телефона си, тъй като внезапното звънене разстройваше нервите й. По същата причина, макар и незаконно, бе прерязала кабелите на обществения високоговорител. В случая не би й отнело много време да се облече и да отиде до някой телефон в безистена с магазини, но Алис се плашеше от мисълта да напусне така внезапно къщата си, където се чувствуваше в безопасност. Оставаше й само едно: да запуши по някакъв начин счупения прозорец, докато почувствува, че има достатъчно сили, за да го поправи както се полага.

В допълнителната спалня, която Виктор използуваше за работилница, намери метален лист, достатъчно широк, за да закрие прозореца, а като претършува набързо лавиците, откри туба с течно лепило. Пренесе тези материали във всекидневната, изстиска малко лепило върху металната рамка на прозореца, намести листа и го притисна. За не повече от минута той се залепи така здраво, че не можеше да го помръдне. Убедена, че безопасността й е отново осигурена, Алис смъкна пердетата, върна се в стаята откъм фасадата и легна на дивана. Слоевете тлъстина, обвили тялото й в течение на една година бездействие из къщи, я бяха затруднили в току-що свършената работа и сега тя дишаше тежко. Остра миризма на нездрава пот изпълваше стаята.

— Върви по дяволите, Виктор! — произнесе тя към тавана. — Нямаше право!

Виктор Лидейн се числеше към петчленния екип, който бе излязъл на обърнатата към слънцето страна на една колония — втори модел, за да монтира параболично огледало, което щеше да служи като допълнителен енергиен източник. Работата вървеше много бързо с оглед на срока за завършване, определен от инженерите политици на Земята. Както бе подразбрала Алис, един от екипа не се съобразил със стандартната процедура и се заловил да смъква предпазната обвивка на отражателя, преди да я обезопаси напълно. Разкрила се само частица от лъскавата метална повърхност, но когато огледалото случайно се отделило от своята рамка, слънчев лъч прерязал като с нож скафандрите на двама от екипа. И единият от тях бил Виктор Лидейн.

По това време Алис и той живееха вече от шест години на Първия остров. Това бяха хубави години, толкова всепоглъщащи, че Алис бе загубила връзка с малцината си приятели на Земята, и когато управителят на островната колония Лес Джеръм я помоли да остане, тя с готовност се съгласи. Знаеше, разбира се, че социолозите и психолозите се интересуват главно да имат под ръка истинска космическа вдовица, но след смъртта на Виктор всичко й се струваше маловажно. От учтивост тя продължаваше да живее в същата къща, чакаше да се върне обещаната радост и се стараеше да не мисли за суровата пустота на космическото пространство, която започваше само на няколко сантиметра от пода.

Бедата беше… че радостта не се връщаше.

Накрая Алис се примири с неравностоен заместител, приеман под формата на сребристосини таблетки, и сега й беше все по-трудно да прави разлика между двете. Имаше един-единствен начин да възстанови душевното си равновесие: да започне да живее без таблетките, като на първо време мине една седмица без тях, но доктор Кинли и другите, изглежда, не си даваха сметка, че преди всичко трябва да изкараш тоя първи, безкраен, непоносим ден…

Алис се мъчеше да сдържа сълзите на безсилие и отчаяние, тъй като разбираше, че през тоя ден, започнал така злополучно, едва ли щеше да изтрае до обед, без да потърси облекчение. С необикновена яснота в главата й проблесна мисълта, че за някои хора човешките теглила са просто прекомерно големи.

Съобщението на Роби получи отклик, който го изпълни със задоволство.

След първоначалните възклицания на недоверие по-младите членове на Червените чукове млъкнаха и Роби усети, че те вече се страхуваха мъничко от него. Той се престори на спокоен, когато Гордън Уеб и другите три момчета, които съставляваха Върховния съвет, го дръпнаха настрана да си поговорят. Роби тръгна с тях, като от време на време поглеждаше назад към младшите, и с вълнение установи, че Дейвид, Пиер и Дрю — дори самият Гордън — се отнасяха с него почти като с равен. Те явно се държаха въздържано, понеже той още не бе извършил на дело своя полет, ала Роби остро предвкусваше какво е да пораснеш и това усещане му се стори много приятно. Питаше се дали родителите му ще забележат промяна у него, когато се прибере вкъщи за вечеря, и дали ще се заловят да гадаят причините й…

— … реши в коя долина ще слезеш — казваше Гордън. — Жълтата или Синята?

Роби върна мислите си в настоящето и към неприятната необходимост да се покаже достоен за старши член на бандата. Поради примирието с Жълтите ножове няма да бъде толкова опасно да се насочи към техния район, но, от друга страна, едно краткотрайно нахлуване в територията на Сините светкавици ще му донесе повече слава, и то слава, каквато Роби желаеше. Слава, почит и признание.

— Синята — заяви той, а после, като си спомни една реплика от някаква телевизионна драма, добави: — Че къде другаде, освен там?

— Браво! — Гордън го потупа по гърба. — Светкавиците ще припаднат. Ще им покажем на какво сме способни.

— Не е зле да се подготви «предизвикателството» на Роби — подхвърли Дрю.

Гордън кимна.

— Следи ли ни някой от Сините?

Пиер извади от джоба си малък телескоп, излезе от сянката на рододендроните и насочи инструмента към жилищния сектор на Синята долина, който се виждаше на височина около шестдесет градуса над ивица небе, през която се забелязваха Земята и Луната, преминаващи на всеки двадесет и една секунди. Тъй като от мястото, където стояха момчетата, до центъра на територията на Сините светкавици разстоянието в повечето пунктове беше по-малко от двеста метра, почти нямаше нужда от телескопа, но той представляваше престижна част от екипировката на Върховния съвет и в такива случаи винаги влизаше в действие.

— Не се вижда неприятел — обяви Пиер след малко и Роби почувствува вълнение, че е в центъра на подобна военна експедитивност.

Гордън направи с ръце фуния, допря ги до устата си и закрещя разпорежданията си на стоящата нащрек група младши членове:

— Разпръсни се по-далеч оттук! Отклони вниманието на врага!

По-малките момчета закимаха покорно и поеха през добре поддържания малък парк към домовете си. Роби беше разочарован, че те няма да присъствуват, за да видят полета му, но разбираше колко е благоразумно, че Гордън взема предпазни мерки. Освен риска да вдигнат в тревога Сините светкавици имаше и по-непосредствена опасност: да привлекат вниманието на възрастните в своята долина.

Той отиде с членовете на Съвета в дома на Дейвид, където за щастие нямаше никого, защото родителите му бяха на работа, и известно време прекараха в приготвяне на «предизвикателството». То представляваше голям лист хартия, който Роби украси с кръстосани чукове, нарисувани с червено мастило. В долната част на листа, с печатни букви, изкривени така, че да приличат на готически, Роби написа посланието: СЪР РОБИ ТЪЛИС, ДЖЕНТЪЛМЕН-ВОИН НА ЧЕРВЕНИТЕ ЧУКОВЕ, ПРАЩА СВОИТЕ ПОЗДРАВИ. Когато мастилото изсъхна, сгъна листа, пъхна го в празен буркан от туршия и — като върховна обида за Сините светкавици — го уви в червен парцал.

Тази работа отне на Роби повече от очакваното време и едва я бе свършил, когато пристигна служителката от комуналната служба да донесе обеда на Дейвид. Това накара другите момчета да прекъснат работа и да се пръснат по домовете си. Роби не беше гладен, но си отиде вкъщи както винаги, за да не създаде впечатление, че става нещо необикновено. Той реши да пази загадъчно мълчание по време на обеда и тъй като мислите на майка му бяха заети със сутрешната й работа, почти не завързаха разговор. Къщата беше изпълнена с прохладен покой, който като че ли щеше да продължи вечно.

С чувство на облекчение Роби привърши яденето и се върна в слънчевия свят на другарството и съзаклятничеството, който той обитаваше заедно с другите момчета от квартала. Гордън, Дейвид, Пиер и Дрю го чакаха на един ъгъл на парка и щом се приближи, по сериозните им лица позна, че се е случило нещо. Пиер, най-високият от дружината, изучаваше тревожно околността, като от време на време се спираше, за да огледа с телескопа си някой подозрителен обект.

— Дядо Минти ни забеляза — обясни Гордън на Роби. — Мисля, че ни следи.

— Значи ли това, че не мога…

— Няма как! — Лицето на дванадесетгодишния Гордън показваше решителността, благодарение на която бе станал главатар на Червените чукове. — Ей сега ще видим сметката на това дърто плашило. Елате.

Роби стисна още по-силно «предизвикателството», скрито в джоба на якето му, и забърза след Гордън. Порази го явното и пълно безстрашие на по-голямото момче пред един от най-силните врагове на бандата. Господин Минтоф беше първият и единствен пенсионер в Червената долина. «Трябва да е изключителен човек, щом са му позволили да се пресели на Първия остров на стари години» — помисли си Роби, но сега старецът живееше самотно и не вършеше почти нищо друго, освен да патрулира из квартала като неофициален полицай. Въпреки че изглеждаше грохнал и ходеше с помощта на метален бастун, той умееше да отгатва какво става в главите на Чуковете и да се появява неочаквано в най-подходящи моменти.

Под водачеството на Гордън дружината стигна до края на Централната улица и момчетата се скупчиха така, че да бият на очи, с което даваха да се разбере, че подготвят някаква пакост, до момента, когато видяха господин Минтоф да се задава откъм парка. Оставиха го да дойде по-близо, после се разпръснаха, като всеки пое по свой отделен таен път към другия край на улицата, където отново се събраха. Минаха цели двадесет минути, докато прегърбеният господин Минтоф ги настигне. Точно преди да се приближи на такова разстояние, че да може да ги чува, те изчезнаха както преди, скриха се в гъстия храсталак на Червената долина и се събраха отново на първоначалното място да чакат преследвача си. Започнала бе втората фаза на битката.

Роби беше уверен, че най-много до един час дядо Минти ще бъде принуден да се признае за победен, но старецът проявяваше упорита решителност и чак късно следобед видяха, че той се отказва от преследването и завива в страничната улица, където живееше. Почакаха още известно време, за да се убедят, че вече няма опасност, и сърцето на Роби заби силно, като разбра, че всички приготовления са завършени и е време да предприеме своя полет…

Страничната стена на долината бе построена от гладка сплав без шевове и имаше надвиснала част, предназначена да пречи на изкачването по нея. Първият остров обаче беше изкуствена среда и като такъв зависеше от сложни технически системи за поддържане на различните му функции. Системите бяха конструирани така, че да бъдат колкото е възможно по-незабележими, и повечето колонисти дори не знаеха, че те съществуват, ала децата притежават силен усет, с помощта на който долавят всички подробности в заобикалящата ги среда, и това често озадачава възрастните. Роби и четиримата му другари се насочиха точно към мястото, където редица водопроводни тръби и вентили улесняваха изкачването до средата на стената, а когато стигнеха до върха, можеха да се хванат за един измервател на налягането, инсталиран от друга група техници. Роби знаеше, че ако се спреше и се замислеше какво върши, щеше да загуби кураж, затова се закатери по стената без колебание и бързо се промъкна до външната греда, където никой от неговата долина не можеше да го види. След като провери, че «предизвикателството» му е на безопасно място в джоба, обърна се и се спусна върху стъклената повърхност, простираща се под него.

И вселената се приготви да го погълне.

Когато погледна в шеметните дълбини на пространството, Роби замръзна със сковани от страха мускули. Големият, извит прозорец, който разделяше две от долините на Острова, приличаше на цистерна, пълна с черна течност, среда, през която летяха звезди, планети, синята Земя, Луната, наглед миниатюрни модели на други колонии — всички движени от въртенето на неговия свят. Огромното плоско огледало на близко разстояние зад стъклото ни най-малко не намаляваше страшното зрително впечатление — то създаваше празнини, чувство за дълбини в дълбините, когато по краищата му ту се появяваха, ту изчезваха ярки предмети. Хаотичният калейдоскоп се допълваше от бързо преминаващи изображения на втория цилиндър на Първия остров, на наклонените му огледала, които от време на време обливаха Роби с изхвърлени нагоре потоци бяла светлина.

Той се отдръпна от бездната, мъчейки се да си поеме дъх, с изкривено от ужас лице. Нещо от джоба му падна със звън върху металната греда. Роби погледна надолу, видя капака на буркана от туршия, в който беше неговото «предизвикателство», и изпъшка силно, като разбра, че връщане назад няма. Спусна се до най-долния ръб на гредата, стъпи на почти невидимата стъклена повърхност и се впусна в полета си из небето.

Стената на Синята долина беше на по-малко от сто метра разстояние, но когато Роби се понесе над празното пространство, стори му се, като че тя се отдалечава злорадо, удължавайки мъченията му. С всеки скок над титаниевия венец на някоя колона настъпваше кошмарен миг, в който беше сигурен, че няма на какво да стъпи от другата страна и че ще падне с писък в безкрайния мрак. А когато наближи средата на полета си, Роби се натъкна на едно ново и още по-смущаващо явление — слънцето се бе появило точно под краката му. Неговата отразена светлина блестеше нагоре около Роби, заслепяваше го и предизвикваше чувство на объркване, стигащо до гадене. Той продължаваше да тича, но започна с всеки дъх да хълца болезнено и пристъпите на световъртеж заплашваха да го запокитят надолу.

Изведнъж пред него се изпречи стената на Синята долина, пресечена от сенките на една решетеста ограда. Той измъкна стъкления буркан от джоба си, захвърли го над стената и се обърна, за да поеме обратно към дома си, но с вече отмалели нозе.

Роби се насочи към средата на прозореца, към средата на фонтана от златен огън, преди да се строполи. Беше се извъртял настрани, здраво стиснал очи, придръпнал колене до брадата си, и незрялото му същество летеше стремително, отдалечавайки се от извънутробния свят.

— Почакайте за момент, господин Минтоф.

Лес Джеръм остави слушалката на бюрото, взе бинокъла и се приближи до прозореца. От своя кабинет високо върху външната стена на Острова виждаше почти цялото устройство на колонията. Отсрещната стена беше в центъра на зрителното му поле и от нея се разклоняваха три населени долини, пресечени от три еднокилометрови прозрачни ивици. Той насочи мощния си бинокъл към ивицата между Червената и Синята долина, постоя за миг неподвижен, после вдигна телефона.

— Виждам го, господин Минтоф — каза той. — Точно до Тридесет и втора рамка. Добре, обадете се на майка му. И благодаря за предупреждението — ей сега ще смъкнем оттам малкия палавник.

Джеръм затвори телефона и натисна копчето на диафона, по който щеше да се свърже с началника на службата за поддържане.

— Франк, на стъклото се е заклещил някакъв хлапак. Да, на Първи транспарант, точно зад рамка 32. Прати някого да го измъкне, нареди да отиде и лекар — хлапакът ще има нужда от някаква инжекция за успокоение.

Като се върна на прозореца, Джеръм се облегна на перваза и впери очи в странния затворен свят, който бе обикнал въпреки всичките му недостатъци и чудатости. Той трябваше да вземе решение, и то бързо. Строго погледнато, положението на момчето там, на стъклото, не беше опасно, така че служебно нямаше основание да затваря огледалата преди определения час. И трите огледала трябваше да се приберат едновременно, за да се запази симетричната динамика на Острова, което значеше да настъпи всеобщо затъмнение — а имаше много колонисти, които се противопоставяха енергично на такова нещо. Щяха да завалят оплаквания, някои — от влиятелни хора, ала Джеръм беше добросърдечен човек с две деца и се измъчваше от мисълта, че едно малко момче се е заклещило на стъклото и виси в пространството.

Колкото по-скоро осигуреше нещо като солидна опора под краката на момчето и го прикриеше от безкрая, толкова по-голяма възможност имаше младият авантюрист да се измъкне от критичното положение, без да увреди личността му. Джеръм вдигна рядко употребявания червен телефон, който щеше да предаде гласа му до всеки дом, до всяка служба и работилница на Първия остров.

— Говори Джеръм, управителят на колонията — започна той. — Няма причина за тревога, но за малко ще затворим огледалата. Затъмнението ще бъде по възможност кратко и, повтарям, няма причина за тревога. Извинявам се, ако съм ви причинил безпокойство. Благодаря ви.

След това Джеръм се свърза с техническата служба и предаде нареждането, в резултат на което слънцето в неговите владения щеше да залезе преждевременно.

В затъмнената стая откъм лицевата част на къщата, в средата на Синята долина, Алис Лидейн внезапно се събуди.

Часове наред тя се бе носила по повърхността на съзнанието и ту потъващо в неспокоен сън, когато душевната борба изчерпваше нервната й енергия, ту изплуваше отново, но се чувствуваше по-изтощена от всякога. Както ставаше обикновено в такъв ден, тя нямаше представа кое време е. Стана, подръпна леко пердетата и видя, че навън е нощ.

Неуверено бръкна в джоба на пеньоара си: първата таблетка за деня се намираше там. Лепнеше при пипане. Задържа малкото яйцевидно топче няколко секунди на дланта си, после го пусна на пода.

Върна се на дивана и легна. Знаеше, че е още много рано да се поздрави за победата си — но щом бе успяла да изкара един ден без външна помощ, нищо не й пречеше да изкара и следващите. Във всеки случай нямаше нищо непреодолимо…

Сънят, който облада Алис почти веднага, беше дълбок, дълъг и без съновидения, за разлика от предишните й леки дремки. Такъв сън, от какъвто се нуждаят воините на живота, за да се подготвят за утрото и за ярката слънчева светлина.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Основен текст

Заслуги