ДЖУД ДЕВЕРО

СЪРЦЕ ОТ ПЛАМЪК

Част 1 от „Близнаците Чандлър“

Превод от английски: Ваня Пенева, 1993

chitanka.info

ПРОЛОГ

Филаделфия, Пенсилвания Април 1892 г.

— Браво! — извикаха единадесет гърла срещу Блеър Чандлър, когато тя влезе в столовата в дома на вуйчо си Хенри. Блеър беше красива млада жена с тъмнокестеняви коси, които хвърляха червеникави отблясъци, доста раздалечени синьо-зелени очи, прав аристократичен нос и малка, съвършено оформена уста. Блеър спря за момент в рамката на вратата, опитвайки се да преглътне напиращите радостни сълзи, и се вгледа в хората, които й бяха устроили това изненадващо посрещане. Там бяха леля й и вуйчо й, а до тях беше застанал Алън, който я гледаше с любов, в полукръг зад тях се бяха наредили колегите й от следването — една жена и седмина мъже. Като забеляза сияещите им лица и отрупаната с подаръци маса, Блеър веднага забрави изминалите години на усилено учене и мъките, с които беше извоювала академичната титла доктор по медицина.

Лельо Фло, гъвкава като младо момиче, изтича към нея.

— Не стой така слисана на вратата, мила! Хайде, вече умираме от любопитство да видим подаръците!

— Първо този! — провикна се вуйчо Хенри и й подаде един огромен пакет.

Блеър предполагаше какво съдържа картонът, но не се осмеляваше да се надява. Бързо развърза шнуровете и разви подаръка.

Когато видя кожената чанта с блестящите лекарски инструменти, краката й се подкосиха и тя приседна на един стол. Загубила ума и дума от радост, тя безмълвно галеше месинговата плочка над ключалката, на която беше гравирано името й с новата титла: „Доктор Б. Чандлър“.

Тъй като Блеър беше толкова развълнувана, че не намираше думи да отговори, Алън весело прекъсна мълчанието:

— Това ли е жената, която сложи развалени яйца в шкафа на наставника ни по хирургия? Това ли е жената, която успя да наложи волята си в управителния съвет на градските болници? — Той се приведе и пошепна в ухото й: — Това ли е жената, която беше отличничка на курса — първата жена, назначена като стажант в клиниката „Свети Йосиф“?

Мина доста време, преди Блеър да реагира.

— Аз? — пошушна тя и вдигна очи към него с недоверчиво отворена уста.

— Кандидатурата ти е приета — намеси се леля Фло и усмихнато кимна с глава. — През юли започваш работа. Веднага щом се върнеш след сватбата на сестра си.

Блеър местеше очи от единия към другия. Тя наистина много искаше да получи това място и дори си взе домашен учител да я подготви за приемния изпит, но бяха й дали да разбере, че тази градска болница за разлика от женските клиники няма намерение да назначава лекари-жени. Тя се обърна към вуйчо си Хенри:

— На теб трябва да благодаря, нали?

Хенри гордо изпъчи гърди и отговори:

— Само се бях обзаложил, че с удоволствие ще отхвърлят кандидатурата ти, ако не издържиш изпита с най-високата досега оценка. Прибавих дори, че ако не получиш мястото, ти въобще няма да се занимаваш с професията си, а ще станеш домакиня и ще се грижиш за Алън. Мисля, че те просто не можаха да устоят на изключителния шанс да върнат в правия път една жена, която е следвала медицина.

За момент лицето на Блеър побледня. Тя въобще не беше разбрала, че от онзи коварен тридневен изпит е зависело толкова много.

— Ти успя! — засмя се Алън. — Макар че изглеждам малко смешен в собствените си очи в ролята на утешителна печалба. — Той сложи ръка на рамото на Блеър. — Най-сърдечно те поздравявам за успеха, мила моя. Знам какво означава за теб тази работа.

Леля Фло й подаде писмото, което потвърждаваше, че Блеър Чандлър е приета като стажант-лекар в болницата „Свети Йосиф“. Младата жена притисна хартията до гърдите си и изгледа хората, които я бяха наобиколили. Животът е пред мен и аз го виждам ясно, помисли си тя, и той ще бъде красив и смислен. Ще имам семейство и добри приятели. Мога да продължа образованието си в една от най-добрите болници на Съединените щати. Имам Алън, мъжа, когото обичам.

Тя потърка страната си в ръката на Алън и продължи да разглежда блестящите медицински инструменти. Щеше да осъществи детската си мечта да стане лекар-специалист и да се омъжи за този добър, достоен за любов човек.

Преди да встъпи в новата си длъжност, трябваше да се върне в Чандлър, щата Колорадо, и да присъства на сватбата на сестра си, с която бяха близначки. След толкова дълга раздяла Блеър очакваше с нетърпение предстоящата среща и се радваше на възможността да празнува със сестра си щастието, че и двете бяха получили мъжете, които бяха желали, и животът им се развиваше така, както се бяха надявали.

Алън възнамеряваше да я посети в Чандлър, за да бъде представен на майка й и сестра й. Там щяха официално да обявят годежа си. А щом двамата завършат практическото си образование в болницата, щяха да сключат брак.

Блеър усмихнато вдигна очи към приятелите си. Искаше да сподели с тях щастието си. Само още един месец — и всичко, за което беше мечтала и за което беше положила толкова усилия, щеше да се осъществи.

ГЛАВА ПЪРВА

Чандлър, Колорадо. Май 1892 г.

Блеър Чандлър беше застанала мълчаливо насред разкошния салон в дома Чандлър, обзаведен с тромави тъмни мебели с резбовани крака и дантелени калъфи. Нямаше никакво значение, че преди много години майка й се омъжи повторно и къщата беше платена от новия й съпруг Дънкан Гейтс: хората в града все още вярваха, че домът е собственост на Уилям Хюстън Чандлър, мъжа, който го планира и построи, но почина, преди да е направил първата вноска.

Блеър наведе очи към пода, защото не искаше никой да забележи гневните синьо-зелени огънчета в очите й. Вече цяла седмица живееше в дома на втория си баща, а не беше разменила нито една разумна дума с този тромав, набит мъж. Той непрекъснато я ругаеше.

Всеки непредубеден зрител би я сметнал за скромна млада жена в тъмносиня кадифена пола, която скриваше зад широките си плисета гъвкавите форми на изваяното й тяло. А лицето й излъчваше такава весела и жизнена красота, че никой не можеше да предположи какъв горещ темперамент е скрит зад нея. Но този, който познаваше отблизо Блеър Чандлър, знаеше, че тя умее да отстоява правото си във всеки спор.

А Дънкан Гейтс й даде повод за това още в самото начало, като изобщо не се опита да скрие отношението си към нея и към това, че тя твърде много се различава от представите му за една „истинска“ лейди. В тези представи не се включваха млади дами, изучили медицинската професия и знаещи как се лекуват огнестрелни рани. Не можеше да проумее, че Блеър ще използва шивашките си умения както за съшиване на продупчени от куршуми вътрешности, така и за бродиране на калъфи за мебели.

Цяла седмица той продължаваше да мърмори и да й намира кусури и тя вече не можеше да го понася. Затова започна да му отговаря в същия тон. За съжаление точно в този миг обикновено влизаха майка й или сестра й и задушаваха в зародиш всяка караница. Блеър бързо стигна до извода, че мистър Гейтс управляваше с желязна ръка своя дом и жените, които принадлежат към него. Той можеше да говори каквото си иска, но на никоя жена не беше позволено да има собствено мнение.

— Надявам се, че навреме ще се осъзнаеш и ще се откажеш от тия медицински глупости — изфуча в този миг Гейтс. — Една лейди си стои в къщи. И без това женските й функции страдат, когато се опитва да си служи с разума си. Междувременно доктор Кларк го доказа научно.

Блеър въздъхна дълбоко, без да удостои дори с поглед омачкания от много четене трактат, който мистър Гейтс размахваше във въздуха. Заключенията на доктор Кларк се разпространяваха в стотици хиляди екземпляри сред грамотния народ и бяха донесли голяма вреда на жените, които мечтаеха да получат образование.

— Нищичко не е доказал доктор Кларк — отговори уморено Блеър. — Написал е, че е прегледал една-единствена четиринадесетгодишна ученичка с плосък бюст и от резултатите на този единствен преглед прави извода, че при учените жени е застрашена способността за продължаване на рода. Твърденията му не почиват на никакви научни доказателства.

Мистър Гейтс почервеня от гняв.

— Не позволявам подобно нахалство! Само защото са ти позволили да се наричаш доктор, нямаш право да се държиш невъзпитано. Не и в моя дом!

Според Блеър този човек отново прекрачваше всяка граница на приличието.

— Откога тази къща е твоя? — избухна тя — Баща ми я…

В този миг в салона влезе сестра й Хюстън, застана между двамата и умолително изгледа Блеър.

— Мисля, че вечерята ще бъде сервирана всеки момент. Не е ли време да отидем оттатък? — промълви тя с хладния, сдържан глас, който нервираше Блеър също толкова, колкото и простащината на мистър Гейтс.

Блеър зае мястото си край голямата махагонова маса. По време на вечерята отговаряше едносрично на раздразнените въпроси на втория си баща. Мислите й бяха при сестра й.

Толкова се радваше, че се връща в Чандлър, че ще види отново майка си, сестра си и приятелите от детските игри. Бяха минали цели пет години от последното й идване у дома. Тогава тя беше седемнадесетгодишна, изпълнена с ентусиазъм, в самото начало на следването си. Вероятно е била погълната изцяло от себе си и не е усетила атмосферата, в която живеят майка й и сестра й.

Но този път почувства тъга още щом слезе от влака. Хюстън я посрещна на гарата и Блеър бързо се убеди, че никога досега не е срещала по-съвършен пример за твърда, студена, непримирима жена. Сестра й приличаше на изработен от лед идеал за женска красота.

Нямаше нито сърдечно посрещане на гарата, нито доверителен разговор в каретата по пътя към Вила Чандлър. Блеър се опита да заговори с Хюстън, но срещна само хладния й, отнесен поглед. Дори споменаването на Леандър, годеника на Хюстън, не разчупи леда между тях.

Половината път седяха безмълвно една срещу друга. Блеър беше сложила на скута си новата си лекарска чанта и я притискаше до себе си, сякаш някой беше решил да й я отнеме. Когато влязоха в града, тя се загледа през прозореца.

През петте години от последното й посещение градът се беше изменил невероятно. Блеър имаше чувството, че тук всичко е още в начален стадий на развитие, докато градовете по Източното крайбрежие се отличаваха с мощното си съзнание на пазители на традициите.

Къщите с претенциозните им фасади — някой веднъж беше нарекъл този стил викторианска архитектура на Запада — бяха нови, много от тях в строеж. Когато Уилям Чандлър дошъл по тези места, градът бил само едно красиво земно кътче с богати въглищни находища непосредствено под повърхността. Тогава нямало влак, нито градски център, нито име за няколкото търговски пункта, в които купували стоките си шепата скотовъдци, заселили се наоколо. Бил Чандлър скоро променил тези места из основи.

Когато завиха във входната алея на дома Чандлър — или на Вила Чандлър, както го наричаха тукашните хора, — Блеър с доволна усмивка се вгледа във фасадата на триетажната сграда. Градината, засадена от майка й, блестеше с обилната си зеленина и ароматът на цъфналите рози се носеше навсякъде. Сега от тротоара към къщата водеше стълба, тъй като хълмът беше частично изравнен заради новата алея за коне, иначе почти нищо не беше променено. Тя пристъпи под издадения покрив на широката веранда, която обикаляше цялата къща, и влезе през една от двете предни врати.

Само десет минути след пристигането си Блеър беше узнала причината за променения нрав на сестра си.

В салона беше застанал мъж, толкова масивен и тежък, че дори и най-самоувереният скален блок би му завидял, а погледът, с който я посрещна, напълно се покриваше с вида му.

Блеър отиде да живее при вуйчо си и леля си в Пенсилвания, когато беше на дванадесет години. Там тя се подготвяше за следването по медицина и с течение на годините забрави какъв тиранин е вторият й баща. Още при посрещането, когато с любезна усмивка му протегна ръка, той й даде да разбере, че за него тя е лоша жена и че никога няма да й позволи да внася смут в неговия дом.

Блеър объркано и с недоумение беше изгледала майка си. Оупъл Гейтс беше отслабнала, движенията й бяха забавени, но още преди Блеър да успее да отговори на забележката на мистър Гейтс, майката пристъпи към дъщеря си, прегърна я сдържано и я отведе на горния етаж.

Първите три дни изминаха в мълчание. Блеър се ограничаваше с ролята на безучастен наблюдател. Но това, което видя, я уплаши до дън душа.

Сестрата, която помнеше — това засмяно, жизнено момиче, с което си играеха, дори понякога дръзко си разменяха местата и правеха какви ли не бели, — тази сестра беше изчезнала или беше погребана толкова дълбоко, че никой да не може да я открие.

Тази Хюстън, която непрекъснато измисляше нови игри, Хюстън, която беше толкова жизнена, Хюстън артистката, тази Хюстън беше заменена от една желязна млада дама, която имаше повече рокли от всички останали момичета в Чандлър, взети заедно. Изглежда, Хюстън ограничаваше жизнеността си единствено в ежеседмичните покупки на красиви нови рокли.

На втория ден от пребиваването си в Чандлър Блеър узна от една приятелка нещо, което й даде надежда, че сестра й все пак не търси смисъла на живота си само в повърхностните занимания. Всяка сряда Хюстън се преобличаше като дебела стара жена и с карета с четири коня заминаваше за миньорските лагери извън града, където раздаваше хранителни продукти. Това начинание съвсем не беше безопасно, тъй като лагерите бяха строго охранявани, за да не се допусне проникването на профсъюзни идеи сред работниците. Ако хванеха Хюстън, че раздава на миньорските жени нелегално внесени стоки — продукти, които не бяха купени от магазините на минната компания, — можеха да я изправят пред съда, а още по-вероятно беше охраната веднага да я застреля.

Но на третия ден надеждите на Блеър почти се изпариха, защото този ден тя се срещна отново с Леандър Уестфийлд.

Когато семейство Уестфийлд се премести в Чандлър, близначките бяха шестгодишни. Блеър тъкмо седеше със счупена ръка в стаята си, когато дванадесетгодишният Леандър направи първата си визита в дома им, придружен от петгодишната си сестра. Блеър узна всичко от разказите на сестра си. Без да обръща внимание на майчината заповед, Хюстън се беше промъкнала в стаята на сестра си, за да й съобщи, че току-що се е запознала с мъжа, за когото един ден ще се омъжи.

Блеър я изслуша с широко отворени очи. Хюстън винаги знаеше какво иска и се изразяваше като възрастна.

— Той е точно този тип мъже, които обичам. Спокоен, интелигентен, много красив и желае да стане лекар. Междувременно ще науча всичко, което трябва да знае съпругата на лекаря.

Ако можеше, в този миг Блеър би разтворила очите си още по-широко.

— Попита ли те дали искаш да се омъжиш за него? — прошепна тя.

— Не — отговори й Хюстън и свали от ръцете си безукорно белите ръкавици. Когато Блеър носеше такива неща, по тях най-много след половин час се появяваха черни петна.

— Младите мъже като Леандър все още не мислят за женитба, но ние, жените трябва да се замислим отрано. Аз вече реших. Ще се омъжа за Леандър Уестфийлд, щом той завърши медицинското си образование. Естествено първо трябва да получа съгласието ти. Не мога да се омъжа за него, ако ти не го харесваш.

Блеър се почувства поласкана, че получава подобни пълномощия от Хюстън, и напълно сериозно се зае да ги осъществи. Беше много разочарована, когато се запозна с Леандър и установи, че той изобщо не е мъж, а едно високо, стройно, красиво момче, което говореше твърде рядко. Блеър обичаше момчета, които тичаха с нея по поляните, хвърляха камъни и я учеха да свири с два пръста. След няколко незадоволителни беседи с Леандър постепенно й стана ясно какво харесват хората в това момче, особено след случая с Джими Самърс, който падна от едно дърво и си счупи крака. Никое от момчетата не знаеше какво да направи, всички стояха и гледаха как той се превива от болки. Но Лий веднага взе нещата в свои ръце и изпрати едно момче при лекаря, а друго при мисис Самърс. Блеър го наблюдаваше с възхищение, а когато се обърна към сестра си, Хюстън само леко кимна с глава сякаш за да потвърди окончателно, че е решена да стане мисис Леандър Уестфийлд.

Блеър беше готова да признае, че Леандър има и някои добри качества, но тя така и не успя да го обикне. Намираше го твърде самоуверен, твърде вглъбен в себе си… твърде съвършен. Естествено тя никога не каза на Хюстън истинското си мнение за избраника й. Надяваше се, че с годините той ще се промени и ще стане поне малко по-човечен. Но и тази надежда не се изпълни.

Преди няколко дни Лий беше дошъл да вземе Хюстън за чай. И тъй като Оупъл беше отишла в града, а мистър Гейтс — в своята пивоварна, Блеър имаше случай да поговори насаме с него, докато Хюстън се преобличаше. Щеше да мине цяла вечност, докато я пристегнат в сложните творения от коприна и дантели, които носеше винаги.

Блеър сметна, че щом двамата са лекари, ще имат достатъчно теми за разговор и това ще бъде база за по-добри отношения помежду им.

— Следващият месец започвам работа като стажантка в болницата „Свети Йосиф“ във Филаделфия — започна тя, след като зае място срещу него в предния салон. — Казват, че болницата е превъзходна.

Леандър само я изгледа с оня пронизващ поглед, който беше характерен за него още в момчешките му години. Беше й невъзможно да разбере какво става в главата му.

— Питам се, дали има начин да те придружа някой път при визитациите ти в болницата на Чандлър — продължи тя. — Може би ще ми дадеш някои добри съвети, които ще ми бъдат от полза в лекарската практика.

Мина твърде дълго време, преди Лий да отговори:

— Не вярвам, че ще мога да го осъществя.

— Мислех, че между двама лекари…

— Не съм сигурен, че управителният съвет на болницата ще признае една жена за пълноценен лекар. Бих могъл да те взема със себе си в женската болница.

В университета я бяха предупредили, че подобни отговори са нещо обичайно.

— Може би ще се изненадаш, но аз ще продължа образованието си в областта на хирургията и ще специализирам женски болести. Не всички жени-лекари искат да станат само по-добри акушерки.

Леандър вдигна вежди и я изгледа от глава до пети по толкова безсрамен начин, че Блеър се запита, дали всички мъже в Чандлър смятат жените за идиотки, които е най-добре да бъдат затворени в къщи.

Въпреки това не й се искаше да скъса окончателно с него. Все пак двамата бяха вече възрастни хора и трябваше да забравят детските глупости. Щом той беше мъжът, избран от Хюстън за неин съпруг, нека си го вземе — тя, Блеър, нямаше да живее с него.

Но след още няколко дни, когато прекара повече време със сестра си, съмненията й, че този брак е подходящ за двамата, отново се усилиха, защото в компанията на Лий Хюстън се държеше още по-скромно от обикновено. Двамата рядко разменяха по някоя дума помежду си. Немислимо беше да ги видиш да хихикат, събрали глави, както често правят влюбените двойки. Ние с Алън се държим съвсем другояче, мислеше Блеър.

А тази вечер, докато седяха на масата, положението като че ли още повече се изостри. Блеър се беше наситила на непрекъснатите укори на втория си баща и не желаеше повече да приема мълчаливо тираничната атмосфера, която разрушаваше живота на сестра й. Когато Гейтс за кой ли път се опита да я укори в нещо, тя избухна и му изкрещя, че е достатъчно, дето е съсипал живота на сестра й — тя, Блеър, няма да му позволи подобно нещо.

Още в същия миг младата жена съжали за думите си и поиска да се извини, но точно тогава в столовата влезе Негово кралско величество Леандър Уестфийлд и всички обърнаха очи към него, сякаш някоя високопоставена личност ги удостояваше с присъствието си. Блеър си представи много ясно как сестра й ще пожертва невинността си за този студен, безчувствен мъж. А когато Леандър нарече Хюстън своя годеница с тон на истински собственик, Блеър не можа да издържи. Очите й се напълниха със сълзи, тя скочи и избяга от стаята.

Нямаше понятие колко време е плакала, когато в стаята влезе майка й, прегърна я и я залюля като малко дете.

— Кажи ми какво те мъчи — пошепна Оупъл и поглади дъщеря си по косите: — Иска ти се да се върнеш в къщи, нали? Зная, че мистър Гейтс се постара да направи пребиваването ти тук не особено приятно, но той има най-добри намерения. Иска да си имаш дом и деца и се страхува, че щом станеш лекарка, никой мъж няма да те вземе. Не е нужно да оставаш дълго при нас, ако желаеш да се върнеш при Фло и Хенри и да започнеш работа в болницата.

Думите на майка й доведоха до нов поток сълзи.

— Не става въпрос за мен — изхълца Блеър. — Аз мога по всяко време да напусна тази къща, но не и Хюстън. Тя е в толкова лошо положение, а вината за това е моя и само моя. Отидох си и я оставих в ръцете на този ужасен мъж. Сега е толкова нещастна!

— Блеър — заговори твърдо Оупъл, — мистър Гейтс е мой съпруг и какъвто и да е той, аз го уважавам и не мога да допусна да говориш така за него.

Блеър вдигна към майка си мокрите си от сълзи очи.

— Но аз не говоря за съпруга ти. Имам предвид Леандър. Хюстън е изцяло в негова власт.

— Лий? — попита слисано Оупъл. — Но Леандър е великолепно момче! Знаеш ли, че всички млади дами на Чандлър биха дали живота си, за да танцуват поне веднъж с него? А нашата Хюстън ще се омъжи за него. Надявам се, че твоята тревога не е сериозна. Защо смяташ, че Хюстън не бива да се омъжи за Лий?

Блеър се освободи от прегръдката на майка си.

— Аз винаги съм била единствената в това семейство, която го вижда такъв, какъвто е в действителност! Наблюдавала ли си поне веднъж как се държи Хюстън, когато е с него? Тя се превръща в парче лед! Седи, сякаш се страхува от целия свят и най-вече от Лий. По-рано обичаше да се смее и да се забавлява, сега дори не се усмихва. О, мамо, в този миг ми се иска никога да не бях излизала от къщи! Ако си бях останала тук, щях да направя всичко, за да предотвратя този годеж.

Блеър отново изтича при майка си и скри лице в скута й. Оупъл се усмихна и трогнато се вгледа в дъщеря си.

— Не, не биваше да оставаш тук — отговори меко тя. — Иначе щеше да станеш като Хюстън, която вярва, че единственият смисъл в живота на жената е да създаде дом за мъжа, когото обича. Тогава светът щеше да загуби една чудесна лекарка. — И тя леко повдигна лицето на Блеър към своето. — Та ние въобще не знаем как се държат един с друг Лий и Хюстън, когато никой не ги наблюдава. Никой не знае какъв е частният живот на човека до него. Предполагам, че ти също имаш своите тайни.

Блеър веднага помисли за Алън и страните й поруменяха. Но сега не беше моментът да заговори за него. След няколко дни той щеше да дойде тук и тогава може би щеше да има до себе си човек, който да я подкрепи.

— Нали ги виждам — продължи упорито Блеър. — Не разговарят, не се докосват. Досега не съм забелязала нито един влюбен поглед! — Тя скочи. — И ако искам да съм честна, аз никога не съм могла да понасям този надут, високомерен и толкова обичан в града мистър Леандър Уестфийлд. Той е един от ония разглезени богаташки синове, които получават всичко на сребърна табла. Разочарование, лишения, напрегнат труд — това за него са само понятия и никога не е чувал думичката „не“. Докато следвах, съседното висше медицинско училище за мъже разреши на петте най-добри студентки от моя колеж да посетят някои курсове. Всички господа се държаха много учтиво с нас, но щом започнахме да получаваме по-добри оценки на изпитите от тях — веднага ни поканиха да се откажем от курсовете още преди края на семестъра. Леандър много ми напомня за ония млади пуяци, които не можаха да понесат конкуренцията от страна на жени.

— Но, мила, наистина ли смяташ това за почтено? Само защото Леандър ти напомня за някои други, това съвсем не означава, че е същият като тях!

— Няколко пъти се опитах да заговоря с него за медицина, но вместо да каже нещо, той седеше и ме зяпаше. Какво ще стане, ако Хюстън реши да направи нещо повече от живота си, а не само да седи в къщи й да му кърпи чорапите? Той ще се нахвърли върху нея много по-жестоко, отколкото Гейтс върху мен, и то не само за една или две седмици. Хюстън никога няма да избяга от тиранията му!

Оупъл също стана сериозна.

— Говорила ли си с Хюстън за това? Сигурна съм, че тя ще ти обясни защо обича Леандър. Вероятно двамата са съвсем различни, когато са насаме. Аз съм твърдо убедена, че тя го обича. Но каквото и да казваш ти — Леандър е добър човек!

— Това важи и за Дънкан Гейтс — промълви като на себе си Блеър. Междувременно тя добре беше разбрала, че „добрите“ мъже са в състояние да убият душата на една жена.

ГЛАВА ВТОРА

Блеър се постара да разговаря с Хюстън и да я вразуми, но сестра й само я изслуша със затворено лице и после й обясни, че обича Леандър. Блеър едва не избухна в сълзи, толкова разочарована беше. Но когато последва Хюстън на долния етаж, в главата й започна да се оформя нов план. Днес щяха да ходят в града — Блеър, за да вземе едно медицинско списание, което Алън беше изпратил в редакцията на „Чандлър Кроникъл“ с молба да го запазят за нея, а Хюстън възнамеряваше да се отдаде на покупки. Лий щеше да ги откара с файтона.

Досега Блеър се държеше учтиво с Леандър, но какво ли щеше да стане, ако го принуди да покаже истинското си лице? Какво ще стане, ако го разкрие пред сестра си като неумолим, безпощаден тиранин, какъвто всъщност си беше?

Ако съумееше да й покаже, че Лий е също толкова тесногръд и нетолерантен като Дънкан Гейтс, Хюстън вероятно щеше да премисли още веднъж решението да сподели живота си с един такъв мъж.

Естествено съществуваше възможност да се е излъгала в Лий. Ако случаят наистина беше такъв — ако Лий беше същият открит и деликатен човек като Алън, тогава тя щеше да бъде най-въодушевената при тяхната сватба.

Когато слязоха долу, Лий вече ги очакваше.

Блеър безмълвно последва годениците, които нито се погледнаха, нито се хванаха за ръка. Хюстън вървеше бавно, вероятно защото корсетът й беше толкова стегнат, че едва дишаше. Тя позволи на Лий да й помогне да се качи в стария му черен файтон.

— Вярваш ли, че една жена може да бъде много повече от съпруга и майка? — нападна го Блеър, когато той понечи да я вдигне на седалката. При това с ъгълчето на окото си наблюдаваше сестра си, за да разбере как ще реагира на отговора на Леандър.

— Ти не обичаш ли деца? — попита изненадано той.

— Разбира се, че обичам децата — отговори бързо тя.

— Тогава вероятно не понасяш мъжете.

— Напротив, харесвам мъжете — или поне някои от тях. Но ти не отговори на въпроса ми. Смяташ ли, че една жена може да стане нещо повече от съпруга и майка?

— Според мен това зависи от жената. Например сестра ми прави такъв вкусен сливов сладкиш, че само при мисълта за него ми идва апетитът — отговори с весело смигане той, хвана я за талията и с такъв замах я вдигна на седалката, сякаш направо я хвърли.

Блеър трябваше да преглътне яда си, преди да може да заговори отново. Отговорът му беше доказателство, че не я приема на сериозно. Макар че, с неохота призна пред себе си тя, той в никакъв случай не беше лишен от чувство за хумор, както беше смятала досега.

Навлязоха в централната градска част и Блеър се опита да се концентрира върху обстановката. Вратите на старата, построена от дялан камък опера, бяха прясно боядисани. Файтонът мина покрай поне три хотела, които не съществуваха при последното й идване.

Улиците гъмжаха от хора и превозни средства: каубои, които току-що бяха пристигнали в града със стадата си, добре облечени мъже от източното крайбрежие, които явно търсеха печалба в разрастващия се град, няколко работници от каменовъглените мини и доста кореняци, които махаха с ръка на близначките и Леандър и им кимаха. По целия път през града ги придружаваха викове:

— Добре дошла у дома, Блеър-Хюстън!

Блеър хвърли поглед към сестра си и забеляза, че тя се е обърнала на запад, където една монументална постройка царуваше над града. Човек просто не можеше да си представи подобно чудовище. Огромната бяла къща се издигаше на един хълм, който беше направен по заповед на някой си мистър Кен Тагърт, за да се направи място за просторната бяла вила.

Блеър знаеше, че не може да гледа без предубеждение на тази къща, защото тя години наред беше централна тема в писмата на майка й и сестра й. Нито едно раждане, нито една смърт, нито една женитба или нещастен случай не бяха важни събития в Чандлър, ако не бяха във връзка с тази огромна къща. А когато вилата най-после беше готова и собственикът не покани никого да разгледа жилището му отвътре, в писмата до Блеър пролича такова сърцераздирателно отчаяние, че беше направо комично.

— Жителите на града все още ли умират от желание да разгледат вилата отвътре? — попита Блеър, докато се опитваше да подреди мислите си. Щом Леандър не я приемаше сериозно и отбягваше въпросите й, как тогава да отвори очите на Хюстън и да й покаже какъв човек се крие зад красивата фасада на годеника й?

Междувременно Хюстън отговори на въпроса й толкова замечтано, сякаш бялата къща на хълма беше приказен дворец, в който я очакваше осъществяването на всичките й мечти.

— Не съм толкова сигурен, че слуховете, които разпространяват хората за него, са измислени — проговори Леандър, когато Хюстън спомена името на Тагърт. — Джекъб Фентън е на мнение…

— Фентън! — избухна Блеър. — Той е корумпиран експлоататор, готов е да мине през трупове, за да наложи волята си!

Почти всички въглищни мини в околностите на Чандлър принадлежаха на Фентън и той държеше работниците си в лагери като роби.

— Не смятам, че единствено Фентън е виновен за всичко — отговори спокойно Лий. — Има акционери, които трябва да задоволява, договори, които трябва да изпълнява. Други хора също имат думата.

Блеър не повярва на ушите си и скрито изгледа сестра си отстрани. Леандър беше спрял файтона, за да пропусне конския трамвай. Блеър със задоволство установи, че Хюстън се вслушва в разговора им. Леандър защитаваше въглищните барони, а Блеър знаеше, че Хюстън взема присърце съдбата на бедните миньори.

— Ти никога не си слизал в мините — продължи тя. — Нямаш и понятие какво означава да се бориш всеки ден, за да преживееш.

— Но ти, изглежда, го знаеш?

— По-добре от теб! — изфуча тя. — Нали си следвал медицина в Харвард! Там не допускат жени.

— Пак ли започваш? — въздъхна той. — Всеки лекар ли ще обвиняваш в нетърпимост? Или аз съм единственият колега-мъж, който заслужава подобни укори?

— Ти си единственият, който възнамерява да се ожени за сестра ми.

Лий се обърна и я изгледа с високо вдигнати вежди.

— Не предполагах, че ревнуваш, Блеър. Но успокой се — един ден ти също ще намериш подходящ мъж.

Блеър безсилно стисна ръце в юмруци, загледа се пред себе си и се опита да си припомни защо изобщо е започнала разговора с този високомерен и зает изключително със себе си мъж. Дано поне Хюстън оцени жертвата, която правеше заради нея!

Блеър пое дълбоко въздух.

— А ти как оценяваш жените-лекари?

— Обичам жените.

— Аха! Обичаш ги, стига да не ти се пречкат из болницата.

— Ти го каза, не аз.

— Ти каза, че не съм „истински лекар“ и затова не мога да те придружавам на визитация в клиниката.

— Казах само, че управителният съвет на клиниката надали ще ти разреши. Ако получиш позволението му, аз ще ти покажа всяка проклета превръзка, която слагам или свалям от пациентите си.

— Нали баща ти е в управителния съвет?

— Днес имам не по-голямо влияние върху него, отколкото когато бях петгодишен — дори по-малко.

— Сигурна съм, че той мисли също като теб — жените няма какво да търсят в лекарската професия.

— Доколкото си спомням, не съм изказвал мнение по въпроса за жените, които се занимават с моята професия.

Блеър имаше чувството, че всеки момент ще експлодира.

— Ти просто обикаляш в кръг. Питам те за последен път — какво мислиш за жените, които те конкурират като лекар?

— Мисля, че всичко зависи от пациента. Ако някой в болницата ми каже, че предпочита да умре, отколкото да бъде лекуван от жена, никога няма да допусна лекарка до леглото му. Но ако имам пациент, който ме помоли да му намеря лекарка, вероятно ще направя всичко, за да изпълня желанието му.

Блеър не можа да отговори нищо. Досега Леандър ловко успяваше да отбива всяка нейна дума.

— Ето го мечтаният дом на Хюстън — усмихна се Леандър, правейки усилия да промени темата, когато конският трамвай най-после отмина. — Ако ме нямаше, тя вероятно щеше да се нареди на дългата опашка от жени, които водят бой за Тагърт и къщата му там горе.

— Признавам, че с удоволствие бих разгледала този разкошен дом — промърмори унесено Хюстън и помоли Лий да я свали пред магазина на Уилсън.

Когато Хюстън се сбогува, Блеър реши, че вече няма смисъл да продължава спора си с Леандър. Много й се искаше да го разпита по-подробно за болницата, но вече й беше писнало от духовитите му забележки.

Остави го да я свали пред редакцията на „Чандлър Кроникъл“ и спря на тротоара да побърбори с няколко души, които я познаваха още от детството и я наричаха „Блеър-Хюстън“, защото не бяха в състояние да различават двете близначки една от друга. Трябваше й време да свикне отново с това двойно име, което не беше чувала цели седем години. Запита се как ли се чувства Хюстън, когато никога не я наричат със собственото й име и я смятат като че ли за половин личност.

Взе медицинското списание от гишето за обяви и тръгна надолу по настлания с талпи тротоар към магазина за домашни потреби на Фаръл, където трябваше да се срещне с Хюстън и Леандър.

Лий беше сам, облегнат на парапета до големия бял кон на кафяви петна, който теглеше файтона му. Хюстън не се виждаше никъде и Блеър тъкмо размисляше дали не е по-добре да я почака в магазина за обувки от другата страна на улицата, когато Лий я забеляза и изкрещя, сякаш държеше да го чуе целият град:

— Сега пак си подвиваш опашката и искаш да избягаш!

Блеър си наложи да прекоси прашната улица и тръгна към него. Той се ухили насреща й толкова нагло, че тя страстно си пожела да бъде мъж и да го извика на дуел.

— Не смятам, че мислите ти са подходящи за една млада дама. Какво би казал мистър Гейтс за държанието ти?

— Най-вероятно нищо, което да не съм чувала вече.

Физиономията на Лий моментално се промени.

— Хюстън спомена, че той е доста груб с теб — заговори сериозно той. — Ако бих могъл да ти помогна по някакъв начин, трябва просто да ми кажеш.

За момент Блеър слисано се взря в него. Досега беше убедена, че я презира, а ето че й предлагаше услугите си като истински кавалер. Преди да успее да каже нещо, пристигна Хюстън със зачервени страни и замислено изражение.

— Какво щастие за сестра ти, че пристигна точно навреме, за да я предпазиш от съдба, много по-лоша от смъртта. Тя тъкмо се готвеше да ми каже нещо любезно — посрещна я Лий.

— Прощавай — промърмори Хюстън, — но какво каза току-що?

Лий я хвана за лакътя и я отведе до файтона.

— Казах, че сега е най-добре да се прибереш в къщи и да се подготвиш за приема при губернатора.

Той й помогна да се качи и после протегна ръка на Блеър. Тя обърна лице към сестра си и реши, че непременно трябва да предприеме още един опит да разкрие пред Хюстън истинското лице на годеника й.

— Имам впечатление — заговори високо Блеър, — че и ти си привърженик на теориите на доктор Кларк, който твърди, че жените трябва да употребяват пестеливо разума си, защото мисленето вреди на здравето им.

Леандър, който тъкмо я беше прихванал с ръка през кръста, трепна, изгледа я от глава до пети и отговори:

— Мисля, че няма защо да се тревожиш, Блеър. Доколкото виждам, имаш достатъчно разум на всички подходящи за това места.

Блеър седна сковано на седалката, чу тихия му смях и си каза, че никоя друга жена не би изтърпяла подобни обиди дори заради собствената си сестра.

Когато излязоха от града, покрай тях мина файтон с двама високи, силни мъже. Превозното средство беше толкова мръсно, че никой уважаващ себе си фермер не би посмял да се покаже в града с подобна развалина. Двамата изкрещяха на Леандър да спре за миг и тъмнокосият, който държеше юздите — подозрителна брадата личност със занемарен външен вид — заговори Хюстън по толкова безцеремонен начин, какъвто тя никому не беше позволявала. Защото ако Хюстън владееше нещо до съвършенство, то беше умението моментално да вразумява нахалниците само с една подходяща дума или поглед.

Но този път Хюстън само учтиво кимна, след което странната личност изрева нещо на конете си и файтонът потегли сред облаци прах.

— Що за странно поведение? — промълви Леандър. — Дори не знаех, че познаваш този Тагърт…

Преди Хюстън да каже нещо, Блеър възмутено извика:

— Това ли беше собственикът на вилата, за която мечтае Хюстън? Нищо чудно, че не кани хората да я разгледат. Много добре знае, че никой няма да се отзове на поканата му. Интересно, как успя да ни различи!

— По дрехите — отговори припряно Хюстън. — Преди малко се запознах с него в магазина на Уилсън.

— Доколкото познавам Хюстън — намеси се Лий, — тя не би се уплашила дори от чумата, ако е получила покана да разгледа къщата му.

Блеър се приведе и попита през главата на сестра си:

— И ти ли получаваше писма от нея, в които се говореше само за тази къща?

— Щях да бъда милионер, ако ми даваха по един долар за всяка дума на тази тема.

— Милионер като него — промърмори Блеър и изгледа къщата на хълма, която се възвисяваше над града. — Ако питат мен, нека си запази и милионите, и динозавърската къща.

— Както чувам, за втори път сме на едно мнение — промълви Лий, преструвайки се на учуден. — Да не би това да се превръща в навик?

— Не вярвам — отговори остро Блеър. Но в сърцето й пропълзяха съмнения. Нима беше подценила качествата на този мъж?

Но само след двадесет минути загрижеността за съдбата на сестра й стана по-силна откогато и да било. Сбогува се с двамата в розовата градина на майка си, но след малко се сети, че е забравила медицинското списание във файтона. Затова се върна в градината да повика Лий, преди да си е тръгнал, и неволно стана свидетел на драматична сцена между двамата годеници.

Когато Леандър протегна ръка да прогони една пчела, която бръмчеше около лицето на Хюстън, тя потръпна от отвращение и се сви като опарена. Макар че Блеър наблюдаваше сцената отдалеч, реакцията на Хюстън беше повече от ясна: сестра й се страхуваше от физически контакт с годеника си.

— Не се бой — чу тя смъртно обидения глас на Леандър. — Няма да те докосна.

— Това ще се промени — промълви умолително Хюстън. — Почакай до сватбата. Сигурна съм, че ще бъде различно.

Без да й отговори, Леандър изтича покрай Блеър, скочи във файтона си и препусна към къщи.

Леандър влезе стремително в бащиния си дом, тръшна след себе си вратата, така че тя издрънча, хукна нагоре по стълбата, вземайки по две стъпала наведнъж, и зави наляво в коридора, който водеше към стаята му. Скоро щеше да я напусне, за да се ожени за Хюстън и да заживее с нея в къщата, която беше купил.

Едва не се сблъска с баща си, но дори не спря да се извини.

Рийд Уестфийлд се притисна до стената, за да направи път на сина си, видя зачервеното му от гняв лице и го последва. Застана в рамката на вратата и го загледа как безредно нахвърля дрехите си в една пътна чанта.

Рийд внимателно наблюдаваше сина си. Външно погледнато, двамата нямаха почти нищо общо: Рийд беше нисък, набит, с лице на булдог. Но в същността си бяха еднакви. Трябваше да станат доста неща, преди някой от Уестфийлдови да загуби самообладание.

— Какво става, момчето ми? Да нямаш тежък случай в клиниката? — попита Рийд, продължавайки да наблюдава сина си, който в сляпата си ярост беше разхвърлял дрехите си по цялото легло.

— Не! — изфуча през стиснатите си зъби Леандър. — Тия жени ме подлудяват!

Рийд се опита да прикрие усмивката си, като се закашля. В адвокатската си кантора се беше научил никога да не допуска по лицето му да проличи истинското му мнение за клиентите.

— С Хюстън ли се скарахте?

С пламтящо от гняв лице Леандър се извърна към баща си.

— Никога не съм се карал с Хюстън, не сме спорили, нито сме имали различни мнения по каквито и да били въпроси. Хюстън е абсолютно безупречна — съвършената съпруга.

— Аха, значи те е ядосала сестра й. Някой спомена, че днес доста ти е ходила по нервите. Но не се безпокой — няма да живееш с нея!

За момент Лий спря да прибира дрехите си.

— Блеър? Но какво общо има тя? Откакто съм сгоден, с никоя жена не съм се забавлявал така добре, както с нея. Хюстън е тази, която усилено ме тласка към алкохолизъм. По-точно казано, гони ме от този град.

— Я спри за момент — прекъсна го Рийд и хвана ръката му. — Преди да скочиш в някой влак и да изоставиш пациентите си на произвола на съдбата можеш поне да поговориш с мен. Затова седни и ми разкажи кое те разяри толкова.

Лий се отпусна в едно кресло, като че тежеше цял тон, и едва след доста време успя да отговори:

— Имаш ли представа, защо помолих Хюстън да стане моя жена? Сигурно съм имал някаква причина да се сгодя за нея, но междувременно май напълно съм я забравил.

Рийд седна на леглото срещу сина си.

— Остави ме да помисля, синко… Ако си спомням добре, не беше нищо друго освен чиста, силна, старомодна плътска жажда. Едва се върна у дома си след последния семестър и веднага се присъедини към стотиците млади и не толкова млади мъже, които преследваха на всяка крачка очарователната мис Хюстън Чандлър и я умоляваха да ги придружи на някоя забава. Всеки искаше да бъде близо до нея. Доколкото си спомням, ти непрекъснато хвалеше красотата й и твърдеше пред мен, че всеки мъж в Чандлър я е убеждавал да се омъжи за него. Отлично си спомням вечерта, когато й направи предложение и тя го прие. После цяла седмица тичаше из къщата, като че плуваше из облаците.

Той направи кратка пауза.

— Отговорих ли на въпроса ти? Може би сега разумът ти казва, че плътското желание към милата мис Хюстън е умряло?

Лий сериозно изгледа баща си.

— Разумът ми твърди, че походката й, целият й вид, които лишиха от сън мъжкото население на града, са просто една димна завеса. Тази жена е направена от лед. Напълно фригидна, лишена от всякакво чувство. Не мога да се оженя за жена, която трепери от отвращение, щом се доближа до нея, и да се обвържа до края на дните си.

— Това ли е всичко, което те дразни у нея? — попита с очевидно облекчение Рийд. — Добрите жени са такива. Почакай да мине сватбата. Отношението й бързо ще се промени. Когато бяхме годеници, и майка ти се държеше хладно с мен. Дори една вечер счупи чадъра си в главата ми, защото се проявих малко повече. Но след сватбата… Е, тогава стана по-добра — дори много по-добра. Повярвай в думите на стария мъж, който има опит в тези неща. Хюстън е добро момиче и дълго е живяла под ботуша на онзи проклетник Гейтс. Нищо чудно, че е страхлива и изнервена.

Леандър внимателно слушаше баща си. Не беше имал намерение да прекара целия си живот в Чандлър. Искаше му се да поработи в някой голям град като лекар в болница, после да открие собствена практика и да спечели много пари. Но само половин година след като завърши образованието си, той промени плановете си и реши да се върне в къщи. В родния му град имаха голяма нужда от него и можеше да се занимава с много по-сериозни случаи, отколкото с истерията на богатите дами.

По време на следването си редовно получаваше писма от Хюстън — повърхностни, клюкарски писъмца, които разказваха за събитията в града и описваха успехите й в училище. Леандър винаги се радваше на писмата й и на предстоящата среща с малкото момиче, което му ги пишеше.

Вечерта, когато „блудният“ син окончателно се прибра у дома, баща му даде вечеря в негова чест. Пристигна и „малкото момиче“. Хюстън беше разцъфтяла и беше станала прекрасна млада жена. Тялото й беше такова, че ръцете на Леандър овлажняха от възбуда. Докато я наблюдаваше с отворена уста, един приятел го смушка в ребрата.

— Безсмислено е, стари момко. Тя е получила предложение от всеки неженен мъж в града — или поне всеки й е предлагал да се освободи от нещо, което й тежи, ала не ни иска. Май чака някой приказен принц или президента на Съединените щати.

Леандър се ухили самоуверено.

— Вероятно вие просто не знаете как да я помолите. Ще ви покажа някои трикове, които научих по време на следването си в Париж.

И така, той встъпи като конкурент в местното състезание на претендентите за ръката на мис Чандлър. И до днес не можеше да каже точно какво се случи. Беше я придружил на няколко забави и май на третата й направи предложение, като се изрази по следния начин:

— Не ми се вярва, че ще се омъжиш за мен, но нищо не ми струва да попитам.

Естествено очакваше да получи отказ. После можеше да се посмее с мъжете в клуба и да им заяви, че и той се е опитал, но са го захвърлили в коша като всички тях.

Беше безмерно изненадан, когато Хюстън веднага прие предложението му и дори го попита дали одобрява двадесети май като дата за венчавката им — и всичко това на един дъх. Още на следващата сутрин видя снимката си във вестника, с която го представяха на обществеността като годеник на мис Хюстън Чандлър. Под снимката имаше забележка, че щастливите годеници същата сутрин са излезли да си изберат годежните пръстени. После нямаше нито един случай да обмисли по-сериозно предложението, в което беше изпаднал. Когато не работеше в болницата, беше или на проба при шивача, или изразяваше съгласие за платовете, избрани от Хюстън за завеси на къщата, която внезапно беше решил да купи.

Ето че едва сега, няколко седмици преди сватбата, в душата му започнаха да се надигат съмнения. Всеки път, когато докосваше Хюстън, тя потреперваше и се отдръпваше, сякаш се отвращаваше от него. Естествено Леандър познаваше Дънкан Гейтс и възгледите му за жените и знаеше, че този човек не пропускаше случай да вкара в „правия път“ повереното му момиче. Преди няколко години баща му беше му написал в писмо, че Гейтс е подал молба до градската управа да бъде забранено на жените да посещават павилиона за сладолед, открит наскоро в града, с обяснението, че там се учат само на мързел, бъбривост и флиртове. И за щастие на мъжете било точно така, отбелязваше в писмото си Рийд.

Леандър извади от джоба си дълга, тънка пура и я запали.

— Както съвсем правилно отбеляза, аз почти нямам опит с „добри“ момичета. Ти не се ли боеше, че майка ми ще си остане същата и след сватбата?

— Ужасно ме беше страх. Толкова безсънни нощи прекарах! Дори казах на баща си, че ще се откажа от женитбата, защото не желая да прекарам живота си с жена, която носи в гърдите си сърце от камък.

— Но после все пак си се оженил за нея. Защо, татко?

— Ами… промълви Рийд с виновна усмивка. — Аз… — И той смутено се загледа в тавана. — Мисля, че ако майка ти беше жива, щеше да ме окуражи да ти призная истината. Защото аз я обезчестих, синко. Накарах я да пие шампанско, часове наред нашепвах в ухото й нежни думи и накрая я принудих да стане моя. — Възрастният мъж рязко се извърна към сина си. — Но не те съветвам да следваш моя пример. Препоръчвам ти само да се поучиш от опита ми. Внимавай, иначе като нищо може да се опариш. Защото аз и до днес съм убеден, че ти се появи на бял свят две седмици по-рано, отколкото беше редно.

Леандър внимателно разглеждаше трепкащото огънче на пурата си.

— Много ми харесва съветът ти. Струва ми се, че ще се вслушам в него.

— Май не трябваше да ти го казвам. Хюстън е прекрасно момиче и… — Той спря насред изречението и изпитателно изгледа сина си. — Уповавам се на умението ти да прецениш ситуацията. Дръж се така, както смяташ за правилно. Ще вечеряш ли с мен?

— Не — отговори тихо Лий, чиито мисли бяха другаде. — Тази вечер отивам с Хюстън на прием при губернатора.

Рийд отвори уста да каже още нещо, но бързо я затвори и безмълвно напусна стаята. Вероятно щеше да се върне и да каже онова, което напираше на езика му, ако знаеше, че веднага след излизането му синът му отиде на телефона и поръча в един нощен локал четири бутилки френско, шампанско, които да бъдат отнесени в новата му къща. После помоли икономката да приготви изискана вечеря, започваща със стриди и завършваща с шоколадов пудинг.

ГЛАВА ТРЕТА

Блеър седеше в стаята си на последния етаж на Вила Чандлър и се опитваше да се задълбочи в една статия за перитонита. Но мислите й непрекъснато се връщаха към сестра й, която събираше рози в градината под прозореца й. Гледаше я как си тананика, мирише розите и изобщо е доволна и щастлива.

Блеър вече нищо не разбираше. Нали сестра й току-що се скара с годеника си и той избяга с гняв от градината? Но това сякаш изобщо не я засягаше.

А и тази странна история по обратния път. Блеър никога досега не беше виждала сестра си да поздравява мъж, който не й е представен по всички правила на етикета. Същата Хюстън, която толкова държеше на доброто възпитание, се отнесе твърде любезно с онзи космат индивид, с онзи Тагърт, сякаш бяха приятели от години.

Блеър остави медицинското списание и слезе в градината.

— Чуй ме — заговори тя, като пристъпи към сестра си, — много искам да зная какво става всъщност.

— Нямам понятие за какво говориш. — Хюстън изглеждаше невинна като бебе.

— Кен Тагърт — произнесе натъртено Блеър и се опита да прочете нещо по лицето на сестра си.

— Срещнахме се случайно в магазина на Уилсън, а после ми пожела добро утро.

В този миг страните на Хюстън се обагриха в неестествена червенина. Май срещата ви не е била толкова, безобидна, колкото я представяш, сестричке, помисли си Блеър.

— Ти премълчаваш нещо.

— Може би не трябваше да се намесвам, но мистър Тагърт беше толкова разярен, че реших да предотвратя спора. За съжаление пострада бедната Мери-Алисън. — И Хюстън разказа на сестра си случката с Мери-Алисън Пендъргаст, която поискала да се присмее на Тагърт в магазина, сравнила го с гробар и високомерно вирнала нос. Тогава Хюстън се застъпила за Тагърт.

Блеър беше смаяна. Как така Хюстън се беше замесила в спор, който изобщо не я засяга? Още по-лошо — застъпила се за онзи Тагърт, с когото Блеър дори не смееше да се срещне лице в лице. Този човек изглеждаше способен на всичко. Какво ли не разправяха за него и за близките му приятелчета! Дружеше с хора като Вандербилт, Джей Гулд и Рокфелер.

— Не ми харесва, че общуваш с човек като Тагърт.

— Говориш като Леандър.

— По изключение този път той има право — въздъхна Блеър.

— Май трябва да отбележим този случай в семейната библия. Кълна ти се, Блеър, след днешния ден вече няма да споменавам името Тагърт.

— След днешния ден? — Блеър имаше странното чувство, че трябва да скочи и да избяга. Когато бяха деца, Хюстън винаги беше съумявала да я въвлече в своите проекти, които често завършваха нещастно и вината се приписваше на Блеър. Естествено никой не вярваше, че Хюстън, която беше същинско невинно ангелче, ще прояви неподчинение.

— Погледни това. Пратеникът го донесе току-що. Кани ме на вечеря в къщата си. — Хюстън извади една бележка от ръкава си и я подаде на сестра си.

— Какво? Нали тази вечер трябваше да сте на прием?

— Блеър, ти май изобщо не проумяваш каква вихрушка се надигна в града около тази къща! Не познавам нито един, който не би положил усилия да бъде поканен вътре. От цяло Колорадо се стичат хора да я разглеждат с възхищение, но никому не е позволено да пристъпи прага й. Дори един английски херцог, който мина оттук, напразно се постара да бъде поканен да нощува в дома на Тагърт. Той дори не изслушал делегацията, която пристигнала с молба да подслони херцога. А сега покани именно мен в своята къща!

— Но ти вече имаш уговорка с Леандър — възрази Блеър. — Тази вечер губернаторът ви очаква на приема си. Нима твърдиш, че обзавеждането на някаква си къща е по-важно за теб от първия човек на този щат?

По лицето на Хюстън се появи същият унесен израз, както тази сутрин, когато наблюдаваше бялата къща на хълма.

— Ти не можеш да ме разбереш. Не си присъствала, когато тук години наред пристигаха вагони с обзавеждане. Мистър Гейтс твърдеше, че Тагърт не е прокарал железопътната линия до дома си само защото искал всеки в града да види сандъците и етикетите, които висели по опаковките. Изпращаха му вещи от цял свят. О, Блеър, сигурна съм, че сандъците са били пълни с какви ли не скъпоценни мебели! Със стенни килими! С брюкселски гоблени!

— Но, Хюстън, ти не можеш да бъдеш на две места едновременно. Обещала си да отидеш на приема с Леандър. И точно това ще направиш — каза енергично Блеър, надявайки се, че с това темата е приключена. От двамата мъже Леандър със сигурност беше по-малкото зло.

— Когато бяхме деца, за нас не представляваше трудност да се появим на две места едновременно — промълви Хюстън, като че това беше най-естественото нещо на света.

Блеър затаи дъх.

— Искаш да се разменим? Искаш аз да прекарам вечерта с Леандър и да се държа като негова годеница, докато ти разглеждаш дома на оня безумец?

— От къде накъде наричаш Кен безумец?

— Какво? Кен? Толкова ли си близка с него? Мислех, че го познаваш едва от тази сутрин.

— Не се отклонявай от темата. Моля те, Блеър, направи ми тази услуга и нека си разменим местата. Само тази вечер! Бих могла да разгледам къщата и друг път, но ме е страх, че мистър Гейтс няма да го позволи, а и Леандър няма да бъде съгласен. Нали виждаш, че случаят е единствен по рода си. Това ще е последната ми лудория, преди да се пъхна в брачния хомот.

— Държиш се така, сякаш бракът е затвор. Освен това Леандър само след две минути ще разбере, че това не си ти.

— Няма, защото ти се преструваш много умело. И двете сме добри артистки, отлично го знаеш. Всяка сряда аз се превръщам в старица и досега никой не ме е разкрил. А твоята роля е много по-проста: ще говориш рядко, и нито дума за медицина, няма да се караш с Лий и ще пристъпваш като истинска дама — няма да тичаш, сякаш някъде е избухнал пожар.

Блеър почувства, че й се завива свят. Откак се беше върнала в Чандлър, не можеше да спи спокойно от тревога, че цялата предприемчивост на сестра й е изчезнала. От седмици насам това беше първият знак, че у нея все още има живот. Спомни си детството, когато често се измъкваха от някое неприятно положение, като си разменяха местата и после се смееха до сълзи, че отново са надхитрили възрастните. Но дали Леандър щеше да се остави да го измамят? Достатъчно беше да подхвърли някоя иронична забележка за Блеър, дамата в бяла престилка, и тя щеше да избухне!

Тя стреснато вдигна глава. Леандър никога не говореше иронично с Хюстън, а в продължение на цяла вечер тя щеше да играе ролята на сестра си. Може би така ще се убеди дали Леандър наистина е онзи великолепен мъж, за който го смятаха всички. Щом останат сами, непременно ще проличи дали Леандър и Хюстън се обичат истински и дали си подхождат.

— Моля те, Блеър, толкова рядко съм те молила за нещо.

— Само дето ме накара да поживея няколко седмици при втория ни баща и всекидневно да търпя арогантността на мъжа, за когото си решила да се омъжиш — отговори с усмивка Блеър. Ако се убеди, че сестра й ще бъде щастлива с този човек, можеше спокойно да се завърне в Пенсилвания.

— О, Блеър, толкова искам да видя тази вила!

— Наистина ли става дума за къщата, а не за собственика й?

— Умолявам те, Блеър! Посещавала съм стотици балове и нито един домакин не успя да ми завърти главата. Освен това ще има и други гости.

— Имаш ли нещо против, ако след сватбата разкажа на Леандър, че съм прекарала една вечер с него? Ще ми достави огромно удоволствие да видя слисаното му лице.

— Естествено, че можеш да му го кажеш. Лий има чувство за хумор. Сигурна съм, че ще се засмее и няма да изглежда като глупак.

— Не съм уверена, но е достатъчно, че ще се повеселя.

— Хайде тогава да се подготвим за вечерта. Искам да облека нещо, подходящо за къщата, в която отивам. А ти ще носиш синята ми рокля от Уърт.

— Предпочитам турските си шалвари, но щом ме види, Леандър веднага ще разбере, с кого си има работа.

Тя последва Хюстън в къщата, като все повече се въодушевяваше от плана й. Нямаше да й бъде лесно да се пъхне в кожата на Хюстън и да пристъпва по онзи ленив и изпълнен с достойнство начин, който сестра й наричаше ходене, но Блеър реши, че това е предизвикателство към артистичния й талант, и дори се зарадва на предстоящата вечер.

Едва когато почувства с каква сила Хюстън затяга корсета й, я обхванаха съмнения. Хюстън с удоволствие понасяше някоя и друга болка в името на красотата си, но Блеър с ужас мислеше за вътрешните си органи, които ще пострадат от банелите на корсета. Когато обаче облече роклята и се изправи пред огледалото с тънката талия на Хюстън, вътрешните й органи вече не изглеждаха толкова важни.

Хюстън отстъпи крачка назад и внимателно огледа сестра си.

— Вече приличаш на истинска жена. — Тя изгледа блузата и полата си, без да чувства под тях едва пристегнатия корсет. — А аз съм лека като перце.

Двете застанаха една до друга, вглеждайки се мълчаливо в огледалните си образи.

— Никой няма да ни различи — промърмори Хюстън.

— Докато не си отворим устата — прибави Блеър.

— За теб не е проблем. Докато си Хюстън, няма нужда да говориш. Но тази вечер би трябвало да си останем в къщи, защото мама веднага ще повика лекар, ако аз непрекъснато си мълча в ролята на Блеър.

— Искаш да кажеш, ако не спориш с Леандър? — попита Блеър и двете се засмяха.

Когато довършиха приготовленията си и слязоха в салона, готови за излизане — Блеър беше казала, че ще прекара вечерта с приятелката си Тиа Манкин, — двете преживяха нещо, което рядко се дава на повечето хора на земята: възможност да гледат на себе си с очите на друг човек.

Първоначално Блеър беше много заета да имитира ленивата походка на Хюстън, да пристъпва величествено из стаята и да поглежда хората, сякаш са едва видими очертания на хоризонта, и въобще не забеляза как умело я копира сестра й.

Едва когато мистър Гейтс влезе в салона и с необичайно учтив тон заяви, че двете млади дами изглеждат великолепно, й направи впечатление как Хюстън в ролята на Блеър отметна назад глава и от висотата си надменно изгледа дребния мъж.

— Аз съм лекар и докторската шапка за мен е по-важна от красотата. Изисквам повече от живота от раждането на деца и семейните задължения.

Блеър отвори уста, за да протестира, че никога не би казала подобно нещо и не би нападнала мъж, който не й се е присмял пръв, но когато огледа лицата на околните, разбра, че никой не е учуден от държанието на Хюстън.

Тя дори усети съчувствие към мистър Гейтс, когато лицето му почервеня и той шумно пое въздух като риба на сухо. Преди да осъзнае какво точно прави, тя застана между сестра си и възмутения дребосък.

— Вечерта е толкова прекрасна — произнесе високо тя. — Не е ли по-добре да слезем в градината и там да чакаме Леандър?

Когато Хюстън се обърна към нея, лицето й беше толкова гневно и разкривено от омраза, че Блеър ужасно се смути. Наистина ли изглеждам така? — запита се тя. Вярно е, че най-често аз предизвиквам караниците с мистър Гейтс…

Искаше да поговори с Хюстън за това, но преди да я последва в градината, се появи Леандър, готов да ги изведе.

Блеър отстъпи назад, за да види как Хюстън играе ролята си, и се учуди, защото много й се искаше да защити Леандър от собствената му годеница. Той беше учтив, деликатен, истински кавалер и освен това изглеждаше прекрасно! Защо досега не беше забелязала, че Леандър умее да завладява сърцата на жените? Изглеждаше класически красив със зелените си очи, дългия тънък нос и пълните устни. Черната му, необикновено дълга коса достигаше до яката на жакета му. Но Блеър се почувства привлечена не само от представителната му външност, а главно от израза на очите му — красиви, дълбоки очи, изпълнени с тайни зад дългите мигли.

— Хюстън? — промълви той и я върна в действителността. — Не ти ли е добре?

— Напротив — отговори тя и се постара да го погледне хладно също като сестра си.

Когато Леандър сложи ръце на кръста й и я вдигна във файтона, тя му се усмихна и той отговори на усмивката й — макар кратко и бегло, но сърцето й се стопли. И се зарадва на времето, когато щяха да останат сами.

Едва седнаха във файтона и Хюстън нападна Леандър.

— Какво правиш, за да излекуваш перитонита? — попита тя с толкова агресивен тон, че Блеър с учудване я изгледа. Защо беше толкова рязка с него? И откъде знаеше специалното медицинско обозначение за възпалението на коремната ципа?

— Зашивам червото и се моля — отвърна той. Един разумен и много правилен отговор.

— Вие в Чандлър май нищо не сте чували за асепсис?

Блеър затаи дъх, очаквайки реакцията на Леандър. Според нея това не беше въпрос, а обида и тя нямаше да се разсърди на Лий, ако отговори на Хюстън както трябва. Но Лий само размени поглед с нея, присви очи и каза на Хюстън, че дори в Чандлър лекарите си мият ръцете, преди да докоснат скалпела.

Блеър отново се усмихна и двамата с Лий се спогледаха като хора, единни в оценката си. Тя се облегна назад във възглавницата, вгледа се в обсипаното със звезди небе и престана да слуша сестра си, която продължи да дразни годеника си.

Зарадва се, когато стигнаха къщата на Тиа и оставиха Хюстън пред вратата. Щом остана сама с Лий, Блеър дълбоко въздъхна и промълви:

— Чувствам се като след тежка буря. — После вдигна очи към него с известно разкаяние, защото всъщност беше критикувала самата себе си:

— Тя не е злобна. Всички лекари, които току-що са завършили университета, се държат по същия начин. Усещат товара, който тежи на плещите ни.

— Но по-късно се променят, нали?

— Да, но не знам как да ти го обясня. Мисля, че човек научава границите на възможностите си и се примирява с факта, че не може да спаси целия свят с две слаби ръце.

Блеър отново се отпусна назад. Напрежението й беше изчезнало. Колко мило от негова страна, че не се оплакваше от атаките на Хюстън. Освен това я признаваше като лекарка.

Реши, че е съвсем нормално да пъхне ръката си в неговата и не се отдръпна в най-отдалечения ъгъл. на файтона, където обикновено седеше сестра й. Дори не забеляза колко се учуди Леандър. Мислеше само каква чудесна вечер им предстои.

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

Чандлър беше разположен на две хиляди триста и тридесет метра над морското равнище в подножието на Скалистите планини и въздухът над града беше разреден, чист и ясен. През лятото температурите бяха много приятни, макар че след залез слънце бързо се захлаждаше.

Блеър седеше до Лий и дълбоко поемаше в дробовете си свежия, ароматен въздух. Едва сега разбра колко й е липсвал чудесният планински климат.

Не бяха изминали и половин миля, когато един мъж, яхнал пъшкащ от умора кон и обвит в прах, се изравни с файтона и изкрещя:

— Уестфийлд, нуждаем се от помощта ви! Една жена от Ривър стрийт се опита да се самоубие!

Блеър не познаваше този човек и се надяваше никога да не го срещне отново. Приличаше на карикатура с катранено черните си коси, тънки мустачки и — това направо я ужаси — безсрамните погледи, които я караха да се изчервява.

Той свали широкополата си шапка и посочи към нея.

— Вероятно в момента сте зает с нещо по-важно и няма да дойдете. Бих могъл да ви разбера.

Блеър вдигна очи към Лий и видя, че по лицето му е изписана нерешителност. Знаеше, че се колебае заради нея.

— Аз ще те придружа, Лий. Може би ще ти помогна с нещо.

Непознатият, който приличаше на комарджия каза:

— Ривър стрийт не е подходящо място за млади дами. Може би не е зле междувременно аз да се погрижа за нея, докато вие се заемете със самоубийцата.

При това безсрамие Лий изплющя с камшика над главата на коня и изкрещя:

— Дръж се здраво!

Блеър политна към задната облегалка на седалката и здраво се залови за чергилото, докато файтонът се понесе надолу по улицата. Тя на няколко пъти затвори ужасено очи, когато забеляза, че Лий едва не се сблъска с насрещни коли. Хората го избягваха още отдалеч, но по окуражителните викове, които прозвучаваха насреща им, Блеър разбра, че носещият се като вихър по улиците Леандър е обичайна гледка за жителите на Чандлър.

Той спря коня в североизточния край на града — от другата страна на река Тиерас между двете железопътни линии, — място, което Блеър изобщо не познаваше и не желаеше да опознае. С добре овладени движения той завърза поводите, взе лекарската чанта и скочи на земята, после рязко заповяда на Блеър да остане във файтона.

След бърз поглед към ухиленото лице на комарджията тя решително последва Лий в дома с червения фенер. Той тичаше нагоре по стълбата, сякаш много добре знаеше откъде да мине, но Блеър не можа да се сдържи и се огледа наоколо си.

Всичко беше в червен цвят: стените, килимите и дамаските с дълги ресни по краищата. А което не беше червено, беше изработено от тъмно дърво.

В края на стълбището се бяха струпали група оскъдно облечени жени, но когато Блеър се приближи до тях, те набързо се оттеглиха зад отворената врата.

— Казах ви, че ми е необходима помощ! — чу се викът на Лий и Блеър побърза да се промуши през тълпата.

Лий вдигна очи и я изгледа.

— Нали ти заповядах да останеш във файтона!

На леглото пред него лежеше бледа и тънка млада жена, почти момиченце, която се превиваше от болки. Блеър предположи, че е погълнала някакво дезинфекционно средство на спиртна основа.

— Карбол? — попита Блеър и когато видя, че Лий извади от чантата си стомашна сонда, веднага разбра какво трябва да се направи.

Без да губи време, Блеър се зае за работа. С авторитетен глас тя нареди на три жени, една от които носеше само корсет и над него тънък черен шал, да държат момичето за ръцете и краката и изпрати друга да донесе кърпи за ръце. В стаята влезе една висока, добре облечена жена, която явно умееше да заповядва. Блеър даде нареждане да се намерят два дъждобрана. Когато жената се върна с поисканото, Блеър изчака Лий да освободи едната си ръка и я напъха в ръкава на водонепроницаемата дреха. Самата тя се уви в другия дъждобран и го закопча над копринената вечерна рокля на сестра си.

Лий непрекъснато говореше на момичето, за да отклони вниманието му и да го успокои, докато вкара маркуча на сондата през устата му, а когато карболът премина нагоре през маркуча, цялото съдържание на стомаха изригна навън като фонтан и опръска всички, които бяха наобиколили леглото.

Стенещото, повръщащо и гърчещо се от болки момиче се вкопчи в Лий, който го държеше здраво за рамото, докато Блеър с тих глас даваше заповеди да се донесат чисти чаршафи и топла вода за измиване на пациентката.

— Не е толкова лошо, колкото изглежда — промълви Лий и прегърна момичето, което избухна в плач. — Изпий това и веднага ще ти стане по-добре. — Той пъхна в устата й две таблетки и й подаде чаша вода. Държа я в ръце, докато хълцането престана и главата й клюмна на рамото му. После предпазливо я положи на леглото и вдигна очи към високата жена, която беше донесла поисканите от Блеър дъждобрани.

— Сега можете да я измиете. А утре я изпратете при мен в клиниката. Ще поговоря с нея.

Жената мълчаливо кимна, изгледа Лий с разширени от страхопочитание очи и се обърна към Блеър.

— Надявам се, че знаеш какъв мъж ще имаш, малката. Няма много като него. Той… — Тя стреснато млъкна, когато Лий сърдито я изгледа.

— Трябва да тръгваме — изръмжа той и слисано се вгледа в дъждобрана, облечен наопаки. После изгледа Блеър, застанала в другия край на леглото.

— Сестра ми ме научи — побърза да отговори на въпроса в очите му тя и потрепери при мисълта, че Лий е отгатнал смяната на ролите.

Но Леандър безмълвно прибра инструментите си, хвана я за ръка и двамата излязоха от стаята, без да разменят и дума за образцовото й държание. Момичетата, които надничаха по коридора, измърмориха някакви благодарности и ги изпратиха с дълги, безизразни погледи. Всяка от тези жени можеше да бъде на мястото на момичето, което сега миеха в стаята, замисли се Блеър.

— Често ли ти се налага да идваш тук? — попита тя, докато слизаха надолу по стълбите.

— Всяка седмица в този дом идва лекар. По разни причини. Вероятно аз съм също толкова чест гост тук, колкото и моите колеги.

Когато стигнаха до файтона, Лий застана пред нея. Ей сега ще ми каже, че знае коя съм, уплаши се тя.

— Искам да ти благодаря, че ми помогна да се справя с този случай и че не стана нужда да те отвеждам някъде, преди да вляза тук. Това имаше много по-голямо значение за мен, отколкото можеш да предположиш.

Блеър се усмихна с облекчение.

— Ти се справи отлично с онази жена — бързо и колкото се може по-безболезнено.

С нежна усмивка Лий докосна косите на слепоочията й.

— Май заговори като Блеър. Но щом смяташ, че е било така, благодаря ти за комплимента.

— В медицинското висше училище имаше един доцент, който често предупреждаваше студентките си да се пазят от проклятието на всички млади лекарки. Казваше им, че са склонни да се влюбват винаги в мъж, който най-добре умее да борави с ножа. Всички новоизлюпени стажант-лекарки стигало само веднъж да присъстват на операция на труднодостъпна киста на яйчника, и лекарят веднага завладявал сърцата им.

В този миг Блеър мислеше, че никога не е срещала толкова красив мъж като Лий. Той не само се справи със случая по един превъзходен начин, но и се погрижи за пациентката с чисто човешко съчувствие. И когато той се наведе да я целуне, тя почувства силен копнеж по неговата нежност — като Блеър, не като Хюстън. Затова засрамено обърна глава настрани.

Лий веднага свали ръка от косите й и гневът, който припламна в очите му, я уплаши. Той се отвърна от нея и всяко движение издаваше възмущението му.

За миг Блеър изпадна в паника. Сега беше Хюстън, не нейната близначка, а й се струваше естествено Хюстън да целуне мъжа, когото обича. Затова протегна ръка и го докосна. Лий спря и обърна към нея зачервеното си от гняв лице. Нужен беше голям кураж, за да устои на този пронизващ поглед. Но Блеър смело обви с ръце врата му и притисна устни в неговите.

Лий стоеше като вкаменен — нито се раздвижи, нито отвори устните си.

Доктор Леандър Уестфийлд явно е много разглезен мъж, профуча като светкавица през главата на Блеър. Може ли да се реагира така бурно, когато годеницата ти е отказала една-единствена целувка. Затова, когато устните му останаха затворени, тя го възприе като предизвикателство — също като първите два семестъра в университета.

Блеър се надигна на пръсти и се опита да прояви малко по-гореща страст към този каменен човек. Но не беше подготвена за реакцията му. Нищо от онова, което беше преживяла досега в живота си, не беше достатъчно да я подготви за подобна бурна проява на желание.

Той взе главата й между двете си ръце, вдигна я нагоре и така страстно притисна устните си в нейните, че дъхът й пресекна. Блеър реагира със същата буйност. Тялото й се устреми към неговото и тя се вкопчи още по-здраво в раменете му, когато той промуши коляното си между краката й и езика си между устните й.

— Пардон! — чу се смях зад гърба й, но минаха няколко секунди, преди Лий да се отдели от нея.

Блеър стоеше със затворени очи и се радваше, че може да се облегне на файтона, защото коленете й бяха омекнали. Смътно осъзнаваше, че комарджията безсрамно се хили насреща й, докато разговаря с Лий, но това съвсем не я вълнуваше. Вероятно доброто име на Хюстън тази вечер беше опропастено завинаги, ала в този миг не я интересуваше дори съдбата на сестра й.

— Готова ли си? — Гласът на Лий прозвуча тихо в ушите й, когато картоиграчът най-сетне се отдалечи. Усещаше топлината на тялото му през тънката си рокля.

— За какво? — промърмори тя и се опита да отвори очи.

— Хюстън, не е нужно да ходим на този прием — промълви Лий.

Блеър се изправи и отново си припомни коя е, къде е и че трябва да прекара вечерта с годеника на сестра си.

— Разбира се, че трябва да отидем на приема — пошепна тя, избягна погледа му и се опита да пренебрегне факта, че ръцете му останаха на бедрата й доста по-дълго, отколкото беше необходимо, за да я качи във файтона.

Щом се настани на седалката, тя упорито се загледа право пред себе си. Значи затова го обича Хюстън, помисли си тя. А аз се боях, че в любовта между двамата липсва страст!

Тя хвърли бегъл поглед към него и когато Лий обърна лице към нея, видя, че очите му са пълни с живот — и гладни. Усмихна се едва-едва и се постара да мисли за Алън. О, Алън!

Удаде й се да се овладее поне до известна степен, макар че все още беше твърде развълнувана и не обърна внимание на пътя, когато Лий внезапно спря коня пред музикалния павилион в средата на парка Фентън и й подаде ръка на слезе от файтона.

— Защо спряхме тук?

— Все още усещам миризмата на карбол в устата си и помислих, че свежият въздух ще ми помогне да се отърва от нея.

Когато я свали от файтона, той се усмихна и Блеър бързо обърна глава настрана, защото едва устоя на изкушението да го целуне.

— Ти наистина спаси онова момиче — промърмори тя.

— Вече ми го каза — отговори той и я пусна, за да извади от джоба на жакета си пура и да я запали. — Защо дойде с мен тази вечер? Никога досега не си го правила.

Дъхът й спря. Бързо трябваше да измисли някакъв отговор.

— Мисля, че следобедът е виновен. Стори ми се, че много те ядосах.

Надяваше се, че обяснението ще го задоволи. Лий наклони глава встрани и се вгледа в нея през дима на пурата си.

— Но по-рано дори това не ти правеше особено впечатление.

Господи, в каква каша се беше забъркала! Защо Хюстън не я беше предупредила за непрекъснато възникващите проблеми?

— Естествено, че ме вълнуваше — каза тя, с ръка на парапета на павилиона и обърнато настрани лице. — Тревожа се, когато се нервираш заради мен. Не искам да се скараме пак.

Той мълча толкова дълго, че тя се принуди да обърне лице към него. Видя, че е впил в нея същите гладни очи, както по-рано във файтона.

— Лий объркваш ме. Не е ли по-добре да продължим пътя си?

По дяволите, Хюстън, помисли си тя. За кой ли път ме накара да сторя нещо, което непременно ще ми създаде трудности. Надявам се, че поне посещението на онази чудовищна къща си е струвало жертвата…

Лий бавно протегна ръка към рамото й. Тя се отдръпна назад, докато усети с гърба си парапета на павилиона. Но той захвърли пурата и направи крачка към нея.

Блеър направи опит да се усмихне, вдигна полите си и изтича по стълбите към павилиона.

— Тук сме слушали такива прекрасни концерти — промълви тя и се отдалечи към средата на платформата. Леандър я следваше по петите. — Толкова добре си спомням розовата си рокля на бели ивици…

Гласът й пресекна, когато Лий застана пред нея и тя видя, че вече няма къде да бяга. Блеър го погледна в очите, почувства топлината на тялото му. Лий разтвори ръце и тя без възражения се сгуши в обятията му.

Тази вечер нямаше музика: звучаха само шумовете на нощта. Въпреки това Блеър повярва, че чува сладката песен на цигулките, когато Лий се завъртя с нея по платформата в ритъма на валса. Затвори очи и се остави той да я води, вдигнала поли през ръката си, не мислеща за нищо, отдадена изцяло на момента. А когато я притегли плътно до себе си и притисна краката си до нейните, тя се олюля в такта на валса и се отдаде на чувства, никога неизпитвани досега.

Блеър загуби всякакъв усет за време в обятията му и напълно забрави, че играе ролята на сестра си и че всъщност този мъж, с когото танцуваше толкова интимно, е чужд за нея. Осъзнаваше единствено настоящето, миналото беше престанало да съществува, а бъдещето нямаше никакво значение.

Когато Лий обсипа с целувки тила й, страните й, слепоочията й, тя обгърна с ръце врата му и бавно се завъртя в кръг, продължавайки да се полюлява в изкусителния ритъм на валса.

— Ти доказа, че можеш да бъдеш различна — прошепна той, но Блеър чуваше единствено кръвта, която биеше в слепоочията й. — Хайде, целуни ме още веднъж, и ще продължим пътя си.

Единствено последните му думи, които говореха за скорошно тръгване, проникнаха в съзнанието й. Не искаше да излезе оттук, не искаше този миг да свършва и когато Лий отново я целуна, тя се почувства, толкова слаба, че едва не се свлече на пода.

Той я хвана здраво с две ръце и я отдалечи от себе си, но тя продължи да стои с отметната назад глава и затворени очи, неспособна дори да се помръдне. Най-после повдигна натежалите си мигли и видя усмивката му. Но лицето му беше замечтано. Никога не го беше виждала такъв. Тя нежно отговори на усмивката му.

— Ела, ангел мой — засмя се той и я вдигна на ръце. — Сега ще те представя на градските величия.

Едва когато Лий я сложи да седне във файтона, разумът й се възвърна. Тази вечер въобще не протичаше така, както беше очаквала. Отначало имаше намерение лично да установи дали сестра й си е избрала подходящ съпруг, но вместо да изясни този въпрос с трезва глава и научна прецизност, тя влезе в близко съприкосновение с изследвания обект и загуби ума и дума.

— Това е невероятно…

— Кое, сърце мое? — попита Лий, като седна до нея и взе в ръце поводите.

— Че… че внезапно ужасно ме заболя глава. Мисля, че е най-добре да ме отведеш в къщи.

— Я да видя.

— Не — промълви Блеър и се отдръпна.

С дългите си силни пръсти той я хвана под брадичката и издърпа лицето й към своето.

— Не виждам симптоми на болка — прошушна Лий. — Само тази малка биеща вена — прибави той и целуна челото й точно под корените на косата. — Това ще ти помогне да забравиш главоболието.

— Моля те! — прошепна тя и се опита да обърне лице. — Моля те, недей!

След дълга, нежна целувка по слепоочието Лий отново взе юздите в ръка и потегли към изхода на парка.

Блеър притисна ръка до гърдите си и усети лудото биене на сърцето си. Сега поне имаше сигурността, че отиват между хора, а после Лий ще я отведе у дома, където ще може да възвърне самообладанието си и да прати този опасен мъж там, където му е мястото — в обятията на сестра си.

По-късно някой й разказа, че наистина е имало прием при губернатора, че тя също е била там, била му е представена и дори й се удало да размени с него няколко свързани изречения, Но Блеър нищо не помнеше. Струваше й се, че през всичкото това време е лежала в обятията на Леандър, който се носеше с нея по някаква огледална танцова площадка, и тя не виждаше нищо друго освен зелените му очи и се губеше в неизмеримите им дълбини.

Припомни си дори няколко души, които й бяха казали, че никога не е изглеждала толкова очарователна, а Лий толкова щастлив. Бяха й задали хиляди въпроси за сватбата и Блеър нямаше да може да отговори на нито един от тях, ако Лий не се беше притекъл на помощ в последния момент и не я беше отвел да танцуват.

Ако все пак беше отговорила на някой въпрос, тя го забрави в същия миг. Помнеше само ръцете му, очите му, близостта му и собственото си опиянение.

Едва когато някакво момче донесе съобщение, че някой се нуждае от помощта на доктор Уестфийлд, тя дойде на себе си и осъзна, че вълшебната нощ свършва. Като Пепеляшка от приказката тя трябваше да си плати за това прекрасно преживяване.

— Можеш да останеш тук. Ще помоля някой да те изпрати до в къщи — каза Лий. — А можеш и да ме придружиш.

— С тебе — беше всичко, което се изтръгна от устните й.

Лий внимателно я поведе навън към файтона. Двамата не промълвиха нито дума, докато конят препускаше през опустелите улици на Чандлър. Блеър вече от много време не беше в състояние да разсъждава разумно.

Той посегна към ръката й и когато тя вдигна очи към него, нежно се усмихна. Само за миг Блеър си припомни, че тази вечер е Хюстън и че мястото й не е тук. Тя преживяваше интимни неща, които трябваше да бъдат табу, защото и целувките, и усмивката бяха предназначени за сестра й. Тя нямаше право така да нахълтва в любовната връзка на сестра си. Но до днес не знаеше, че двете с нея чувстват еднакво. Може би именно поради тази обвързаност на близнаците тя реагираше така бурно на милувките му, докато не я обхвана чувство, че всъщност тя е тази, която го обича.

— Достатъчно топло ли ти е! — попита Лий и тя кимна.

Достатъчно топло, достатъчно студено, полупияна, полутрезва — това съм аз, мислеше си Блеър.

Леандър спря файтона пред една къща, напълно непозната за нея.

— Тук ли живее пациентът ти? Мислех, че отиваме в клиниката.

Лий протегна ръце към нея.

— Нима тази вечер си толкова заслепена, та си забравила дори коя къща си избрала за нас? — попита с усмивка той. И преди Блеър да успее да поправи грешката си, продължи: — Реших, че тук спокойно можем да поговорим за нашето бъдеще. В последно време почти не сме разговаряли.

— Но какво ще стане с пациента ти? Не трябва ли…

Той я повдигна на ръце.

— Няма пациент, няма спешен случай. Трябваше ми само претекст, за да напуснем приема по-рано. Боя се, че заради това злоупотребих с професията си. Сърдиш ли ми се за това?

— Но за мен е време да се прибирам. Късно е вече, а мама сигурно е будна и ме чака.

— Мислех, че майка ти винаги си ляга рано и спи толкова дълбоко, че нищо не е в състояние да я събуди.

— Вярно, но откакто Блеър е тук, навиците й се промениха.

Блеър се усмихна на изплашеното му лице и бързо прибави, че с удоволствие би поговорила с него за сватбата. Изтича покрай Лий и спря пред заключена врата, молейки се на Бога да не й задават въпроси, на които няма да знае отговора.

Жилището беше прекрасно, много женствено, но без да изключва мъжкото присъствие. Блеър беше убедена, че е било изцяло обзаведено от Хюстън. В салона беше запален огън, за да отблъсне нощния хлад, идващ от Колорадските планини, а пред камината беше поставена ниска маса със свещи, студена печена патица, хайвер, стриди, шоколадови трюфели и четири сребърни кофички, в които бяха поставени бутилки шампанско и кубчета лед.

Блеър хвърли поглед към Лий, който се изтегна на дивана, осветен от ярките пламъци, после изгледа приготвената маса и шампанското и си помисли, внезапно отрезняла: сега попаднах в капана.

ГЛАВА ПЕТА

Когато Леандър се извърна и впи очи в нея, Блеър изпита чувството, че кръвта бие на тласъци в тялото й. Беше прекарала цяла седмица в близост до него и така и не беше забелязала, че този мъж притежава особена власт над жените, нито пък беше почувствала тази власт върху себе си. Сигурно причината се криеше в онази странна общност на чувствата между близнаците и затова тя реагираше толкова бурно на докосванията му. Вероятно Хюстън беше по-хитрата от двете, щом съумяваше да прикрива страстните си чувства под булото на хладна сдържаност. Никой, дори собствената й сестра, не забелязваше какъв огън пламти зад тази високомерна и студена външност. Как ли се е смяла Хюстън на разгорещените твърдения на сестра си, че двамата с Лий не си подхождат!

Само че, помисли си Блеър, ако аз бях сгодена за този мъж и всяко негово докосване ме караше да потрепервам, никога нямаше да позволя на друга жена да остане насаме с него — дори на собствената си сестра или може би тъкмо на нея.

Но още преди да беше премислила думите докрай, Блеър си каза, че тя е тази, която има мъж, чиито докосвания я карат да потреперва. Е, може би не всяко докосване, но и малкото досега я бяха накарали да го обикне. Обърна отново очи към Лий и видя как горната му устна се повдига и очите му я наблюдават с пламтяща страст. Ако искаше да бъде честна към себе си, трябваше да признае, че никога досега не е срещала мъж, който да събуди подобни чувства у нея или поне представата, че тази страст, която изпитваше сега, е възможна.

— Мисля, че е време да се прибирам. Сетих се, че съм забравила нещо важно — промърмори тя.

— А именно? — Той се изправи и бавно тръгна към нея.

— Да си остана у дома — отговори тя и конвулсивно преглътна.

Лий хвана ръката й.

— Да не би да те е страх от мен? Ела, седни. Никога не съм те виждал такава. Не, че не ми харесваш, но…

Блеър се опита да се отпусне, да си припомни, че тази вечер играе ролята на сестра си. Ако признае пред Лий какъв номер са му изиграли близначките, той щеше да се ядоса, толкова много щеше да се ядоса, че нищо чудно да развали годежа. Помисли си, че ще е най-добре да го остави да говори, да хапнат и да пийнат по нещо и след това да го помоли да я отведе в къщи. Трябва да направи всичко възможно, за да поддържа доброто му настроение и в никакъв случай да не се остави да я докосва… Тя седна в едно от креслата и посегна към пресните стриди.

— Не съм те наблюдавала често в ролята на доктор Уестфийлд — заговори тя, избягвайки погледа му.

В този миг изгърмя шампанското.

— Никога, доколкото си спомням. Я опитай, вкусни ли са ягодите — каза той, потопи един от плодовете в шампанското и веднага го пъхна в устата й, без да обръща внимание на протегнатата й в молба ръка.

Блеър почувства устните му върху своите и се задави. Лий й подаде чашата и тя с благодарност отпи. За нещастие чашата беше пълна с шампанско и въздействието не закъсня. Алкохолът веднага се качи в главата й.

— Никога? — попита тя и се опита да се пребори с това лекомислено задоволство, с опиянението, което все повече я завладяваше. — Струва ми се, много отдавна.

— Доста време си оставихме за всичко. — Той хвана крайчетата на пръстите й и нежно ги захапа.

Блеър нервно издърпа ръката си.

— Какво е това? — попита тя и посочи една купа.

— Хайвер. Твърди се, че е прекрасен афродизиак. Ще опиташ ли?

— Не, благодаря. — Вместо това тя посегна към чашата, която Лий отново беше напълнил с шампанско. Отпи глътка и попита: — Кажи ми как предотвратяваш перитонита?

Той се приближи до нея и я изгледа с пронизващите си очи, сякаш искаше да я хипнотизира.

— Първо трябва да прегледам пациента. — Сложи ръка на стомаха й и започна бавно да я движи нагоре-надолу. — Изследвам състоянието на кожата, дали е топла и жива, после слизам един етаж по-надолу.

С рязко завъртане Блеър успя да се изплъзне от тази маневра. При това чашата й се преобърна и шампанското се разля по масата и по ръката на Лий. Той се засмя и се отдръпна.

— Ще сложа още малко дърва в огъня.

Като че ли е особено радостен за нещо, помисли си Блеър.

— Мисля, че е крайно време да си тръгвам. Не бива да оставам толкова дълго навън.

— Ти дори не си докоснала яденето си. — Лий седна редом с нея.

— Ще ям, ако разговаряш с мен. Разкажи ми защо си станал лекар. Какво те накара да следваш медицина?

Той тъкмо пълнеше чинията й с деликатеси, но отпусна вилицата и изпитателно я изгледа.

— Нещо лошо ли казах?

— Не, но никога досега не си ме питала за това.

Как да те попитам, като никога не сме разговаряли като хората! — извика Блеър, но само в мислите си и отпи глътка шампанско, за да прикрие смущението си. Лий сложи в чинията й парче пилешко с винен сос.

— Може би начинът, по който се справи с момичето тази вечер, ме накара да те запитам.

Той изтегна дългото си мършаво тяло до нея, панталонът се опъна върху слабините му и с чаша в ръка се загледа в огъня.

— Исках да спасявам човешкия живот. Знаеш ли, че майка ми умря не защото роди дете на четиридесет и пет годишна възраст, а защото акушерката, която тъкмо идвала от друго раждане, изобщо не си измила ръцете?

Блеър тъкмо беше вдигнала вилицата към устата си, но ръката й застана във въздуха.

— Не знаех това — промълви тихо тя. — Сигурно много те е заболяло, когато Блеър те попита дали в този град знаете какво е асепсис.

Той обърна лице към нея и се усмихна.

— Блеър не е в състояние да ми причини болка. Ето, вземи още една стрида.

Блеър не знаеше как да възпре отговора му — като комплимент иди като обида.

— Но ти доста я ядоса. Знаеш ли, тя смята, че си същият тиранин като мистър Гейтс.

Долната устна на Лий увисна от учудване.

— Що за абсурдна идея! Защо не седнеш по-удобно на тази възглавница?

Преди да осъзнае какво прави, тя се отпусна и се приближи още малко към него, но по средата на движението спря. Сигурно шампанското бе причината за лекомислието й. Но то не обясняваше поведението й на Ривър стрийт, в парка и на приема.

— Не, благодаря — отговори тя със сухия глас на Хюстън. — Тук ми е добре. Ще продължиш ли да работиш в болницата?

Лий въздъхна и отново се загледа в огъня.

— Не е било необходимо да станеш точно лекар, за да помагаш на хората, нали? — продължи упорито Блеър. — можеш и сам да си построиш болница, не е ли така?

— Благодарение на дядо ми, който ми остави значително наследство, това е възможно. Но не ми е достатъчно. Исках лично да се занимавам с болните, разбираш ли? А ако някой ден намеря лекар, който да се въодушеви от проекта ми, бих отворил женска клиника, която да е много по-добре обзаведена от оная дупка, в която днес се раждат бебетата. Искам да създам прилична болница, където всички жени да имат право да получат компетентно медицинско обслужване. Но всичките ми колеги смятат, че гинекологът лекува жени, които само си въобразяват, че са болни.

— Какво ще кажеш за Блеър? — попита напрегнато тя.

— Блеър? Но тя е само една… — Като видя израза на лицето й, Лий прекъсна изречението си по средата. — Може би. Нека първо завърши практиката си. Да не говорим повече за нея. Ела при мен.

— Не, сега трябва да ме отведеш в къщи…

— Хюстън! — прекъсна я разгорещено той. — Вечно ли ще я караме така? Докога ще ми отказваш? — Гласът му издаваше нарастващо раздразнение. — Няма ли да се промениш най-после? Скоро ще се женим ли, или не?

— Дали ще се женим? — пошепна Блеър. — Май не си много сигурен в това?

Какво направи, та годеникът й постави под въпрос предстоящата сватба? Дали вечерта, прекарана с нея, не го накара да промени решението си? Може би Хюстън се отнасяше много по-сърдечно с него и тази вечер той възприемаше редакциите на Блеър като непростимо хладни…

— Вече не бива да се караме, ангел мой. — И Лий разтвори ръце.

За миг Блеър се поколеба. Хюстън я беше предупредила да не се приближава много до Лий. Само още няколко целувки и той щеше да се помири с нея и да я отведе на сигурно място у дома.

Тя се обърна към него, ръцете му се сключиха около талията й, привлякоха тялото й към неговото и когато устните му потърсиха нейните, двамата останаха сами на света.

Леандър силно я притискаше до себе си, сякаш се страхуваше, че ако я пусне, тя ще се разтвори във въздуха. А Блеър ясно осъзнаваше, че най-вероятно вече никога няма да бъде толкова близо до този мъж, който будеше у нея такива невероятни чувства. Устните му я държаха в плен, тя се вкопчи в него, загубила всяко желание да се освободи, сякаш животът й зависеше от това.

Когато ръцете му обгърнаха гърба й и сръчните, чувствителни пръсти на хирург започнаха да отварят копченцата и кукичките, тя дори не помисли да се съпротивлява. Роклята се плъзна от раменете й и когато той обсипа с целувки разголените места, по гърба й пробягнаха сладостни тръпки.

Само след секунда роклята й се смъкна на пода и шумящата фуста от розова коприна между неговите и нейните крака само усили страстта им. Дългите крака на Леандър се раздвижиха върху копринената тафта, избутаха я настрани и я отхвърлиха от тялото й.

Блеър не можеше да отдели устните му от своите, ръцете й се плъзнаха по дългите му, чисти коси, които издаваха възбуждащ дъх на мъжественост.

— Леандър — шепнеше тя, докато устните му се плъзгаха по раменете й, а ръцете му я освободиха от още две фусти. Около двамата се трупаха коприни, тафта и паяжинно-тънък памучен плат, които ги обвиха като в пашкул на копринена буба, осветен от меката светлина на камината.

Ръцете му бяха навсякъде по тялото й, галеха го, милваха го и сваляха дрехите й с невероятна грижливост. А когато ръката му достигна крака й и се плъзна нагоре по копринения чорап, докато в същото време устните му целуваха врата й, Блеър осъзна, че той все още е напълно облечен, и подръпна жакета му.

Тогава Лий също започна да се разсъблича, но не с тази деликатна грижливост, а бързо и със сила, сякаш дрехите пареха тялото му.

В училището Блеър беше виждала много голи мъже, а веднъж и Алън беше сменил ризата си в нейно присъствие и беше разголил горната част на тялото си, но никога досега не беше почувствала до себе си топъл, жив мъж с пламтящи от страст очи — такъв беше Лий в този момент. За миг тя се отдръпна от него, когато той вече беше вдигнал ръце да я прегърне.

В очите му просветна кратка искра на несигурност, когато Блеър се отдръпна от него, но тя не забеляза нищо. Гледаше само тялото му — тази великолепна кожа, която се опъваше от мускулестите рамене, тези широки гърди и опънатата, плоска коремна гънка. Погледът й любопитно продължи надолу, за да установи докрай разликата между живия и мъртвия мъж — защото досега тя никога не беше виждала жив гол мъж.

— Е, издържах ли изпита? — попита с подрезгавял глас той.

Блеър безмълвно го притегли към себе си, за да докосне с ръце пламтящата му кожа.

Без да губи повече време, Леандър захвърли настрана останалите си дрехи, развърза връзките на чорапите й и дори събу обувките й, придружавайки всяко свое движение с милувки, и когато Блеър беше окончателно разсъблечена, възбудата й беше толкова силна, че сърцето й биеше до пръсване.

Нищо преживяно досега не можеше да се сравни с изпълващото я в този миг чувство, когато голото й тяло докосна неговото. С лека въздишка на наслада тя се притисна до него, провря крака си между бедрата му и се опита да се приближи колкото се може по-плътно до мъжкото му тяло.

Лий я притегли към себе си и я зацелува, докато ръцете му галеха гърба й, бедрата, и се спряха за дълго на гърдите й. Устните му не изпускаха нейните нито за миг, дори когато нежно я обърна по гръб и внимателно разтвори краката й със своите.

Естествено на теория Блеър знаеше как се размножава човешката раса. В медицинския институт имаше специални семинари за неомъжени жени, но никой от преподавателите не беше споменал, че актът на зачеването има нещо общо със страстта. Тя не знаеше какво изпитват жените при любовния акт, не знаеше, че той служи не само за продължаване на човешкия род, а е придружен от чувства на копнеж, желание и наслада.

Беше готова да го приеме, когато той проникна в нея, но въпреки това я заболя и тя тихо изплака от болка. Лий веднага спря, тя почувства горещия му дъх на рамото си, неподвижните му устни върху кожата си — той зачака знак от нея.

Блеър бързо преодоля първата болка и внимателно раздвижи краката си, плъзна ръце по гърба му и обхвана бедрата му. Само задъханото му дишане до ухото й издаваше какво напрежение му струва да обуздае страстта си точно в този момент, умението му да се нагоди към желанията й, за да не й причини силна болка. Едва когато Блеър отново се раздвижи, Лий бавно, много бавно продължи с любовния акт.

Блеър вече не чувстваше болка и с удоволствие възприемаше бавните движения на чуждото тяло в своето. Отначало несигурно, после все по-уверено тя се задвижи в такт с него. Само след секунди страстта й избухна с нова сила и тя ускори движенията си. Надигна се срещу него, опитвайки се да го приеме колкото може по-дълбоко в себе си, да достигне с ръце и бедра невъзможното сливане на двете тела. Той също ускори движенията си, докато накрая двамата заедно изпитаха експлозивната сила на оргазма.

Блеър се вкопчи здраво в него, сякаш никога вече нямаше да го пусне. Изпотените им тела залепваха едно за друго, кожата й сякаш се разтопяваше в неговата.

— Обичам те! — пошепна в ухото й Леандър. — Досега не бях убеден в това. Не съм сигурен, че ние двамата с теб сме същите личности, каквито бяхме в началото на вечерта, но знам, че те обичам, Хюстън, знам също, че никога не съм обичал друга жена.

За момент Блеър не можа да проумее, защото мъжът, в чиито обятия лежеше, се обърна към нея с името на сестра й.

Но съвсем скоро съзнанието й болезнено се върна в реалността. Тя веднага се опита да се отдръпне.

— Трябва да си вървя — прошепна тя и в гласа й прозвуча истински ужас.

— Хюстън — заговори Лий, — това не е краят на света. След две седмици ще се оженим и след това ще бъдем всяка нощ заедно.

— Пусни ме! Веднага трябва да си ида!

Той я изгледа сякаш не знаеше засегнат ли е или ядосан, но в крайна сметка се усмихна.

— Не искам да ти отнема срамежливостта, мила. Хайде, ще ти помогна да се облечеш.

Блеър не смееше да го погледне в очите. Беше изживяла нещо прекрасно, най-прекрасното досега, но това преживяване си беше чиста кражба. Беше измамила и сестра си, и годеника й, излъга мъжа, който… който…

Опита се да погледне през сведените си мигли, докато той й помагаше да затегне корсета си. Ако не внимаваше, само след секунда щеше да се озове отново в обятията му, ако я помолеше, щеше отново да легне в леглото и да забрави и себе си, и задълженията си към другите.

— Ти май си добре запознат с дамското бельо — измърмори тя.

Лий тихо се засмя и разтвори с пръсти тафтената фуста, така че тя трябваше само да се пъхне в нея.

— Да, до известна степен. Да завържа ли и връзките на чорапите?

Тя дръпна чорапите си от ръката му, седна на едно кресло в най-отдалечения ъгъл и бързо се обу, опитвайки се да не му обръща внимание. Какво, за Бога, беше сторила? Хюстън сигурно ще я намрази. А какво ще каже Лий, когато през сватбената нощ установи, че годеницата не е загубила девствеността си? Как ще му обясни случилото се? Кой ще й повярва, ако каже, че този мъж само я е докоснал и тя изцяло е загубила контрол върху тялото си? Може би бяха верни всички онези неща, които твърдеше за нея Дънкан Гейтс.

— Хюстън — заговори отново Лий и коленичи пред нея. — Изглеждаш така, сякаш всеки момент ще избухнеш в плач. — Той взе ръцете й в своите. — Изслушай ме, моля те. Знам как са те възпитали, знам, че държеше да останеш девствена до сватбата ни. Но това, което стана днес, засяга само нас двамата, то беше хубаво и не бива да съжаляваш. Скоро ще станем съпрузи и можем да се наслаждаваме един на друг, колкото си искаме. Ако въпреки всичко смяташ, че си нарушила някакъв морален закон, ще те уверя като лекар, че много, твърде много жени са спали с обичания от тях мъж още преди сватбата.

Думите му само още повече влошиха нещата. Мъжът, когото Блеър обичаше, не беше този, с когото току-що се беше любила, а мъжът, за когото трябваше да се омъжи, не беше този, който беше отнел девствеността й.

Тя се изправи.

— Моля те, отведи ме у дома — прошепна Блеър и Лий се подчини на желанието й.

ГЛАВА ШЕСТА

— Добро утро — поздрави Леандър с непривичен за него ликуващ глас. Баща му и сестра му Нина, които вече седяха на масата за закуска, изненадано вдигнаха глави.

Нина беше двадесет и една годишна и много красива. Тя тъкмо беше вдигнала към устните си чашката с кафе, но бързо я остави и каза:

— Значи вярно било онова, което узнах рано-рано тази сутрин.

Лий пристъпи към бюфета и напълни чинията си с бъркани яйца и шунка.

— Не бях дори облечена, когато ми позвъни Сара Оукли и ми разказа, че снощи на приема ти нито за миг не си откъсвал очи от Хюстън, а и ръце също. Каза, че никога не сте изглеждали толкова влюбени.

— Наистина ли? — усмихна се Лий. — Какво толкова странно има в това? В края на краищата аз отдавна съм годеник на младата дама.

— Но по едно време ми се струваше, че предпочиташ да избягаш от нея, отколкото да я поглъщаш с очи.

Лий изгледа с обич сестра си.

— Като пораснеш, сестричке, ти сигурно също ще откриеш тайната, която кара птиците да се заливат в песни. — Той остави чинията си на масата, приведе се напред и я целуна по челото.

Нина едва не се задави с кафето си.

— Видя ли го? — обърна се тя към баща си. — Брат ми е полудял или в края на краищата наистина се е влюбил в годеницата си.

Рийд се облегна на стола си и внимателно се загледа в сина си, докато той вдигна очи от чинията си и му смигна. Тогава разбра, че най-лошите му опасения се потвърждават.

— Ти наистина отлично познаваш жените, татенце — ухили се Лий.

— Не мисля, че бих желала да узная какво ви забавлява толкова — каза сковано Нина, когато баща й избухна в смях. — Най-добре е да се обадя на Хюстън и да й изкажа съболезнования.

Когато тя стана и тръгна към стаята си, Лий извика подире й с пълна уста:

— Предай й, че ще ида да я взема в единадесет часа с пълна кошница за пикник!

Рийд остана на масата, запали лулата си — обикновено никога не пушеше преди обяд — и продължи да наблюдава сина си. Леандър винаги се хранеше бавно и методично, а днес гълташе закуската си, сякаш е заплашен от гладна смърт. Мислите му се рееха някъде много далеч в света на щастието и крояха планове за бъдещето.

— Не ме напуска мисълта да построя женска болница — заговори Лий, докато с удоволствие захапваше дебела филия бял хляб. — Всъщност Хюстън отново ме върна към тази идея. Вероятно е време да се заема по-основно с плановете за строителството, или по-добре да купя стария склад в края на Арчър авеню. Това е една солидна каменна постройка и ако вложа малкото пари за преустройството й, ще стане точно както си го представям.

— Хюстън ти е припомнила тази идея?

— Всъщност не е точно така. Но импулсът дойде от нея. Крайно време е да вървя в болницата, а после ще се видя с Хюстън. За вечеря непременно ще бъда тук. — Леандър грабна една ябълка от бюфета, но на прага отново спря и се обърна към баща си: — Благодаря ти, татко — промълви той, сякаш беше още дете. И наистина, днес той много напомняше на Рийд онова безгрижно момче, което беше, преди да помисли да се жени.

Цяла сутрин в болницата Лий весело си тананикаше, докато зарази с веселостта си целия персонал. Скоро всички — и лекари, и санитари — ведро се усмихваха и никой не се оплакваше от тежката и изморителна работа. Най-много спечели от това младата проститутка, която предната вечер искаше да се самоубие. Лий многократно й повтори колко е хубав животът, назначи я на работа в женската клиника и обеща, че ще се грижи за нея винаги, когато има нужда.

Десет минути преди единадесет той скочи във файтона си и препусна към дома на мис Емили Тийстъб, за да вземе кошницата за пикник, която беше поръчал да приготвят.

— Значи, вярно е — посрещна го мис Емили и толкова широко се усмихна, че розово-бялото й лице се нагъна на хиляди бръчици като хартиена салфетка. — Нина цяла сутрин говори за болния си от любов брат.

— Сестра ми дрънка прекалено много — изръмжа Лий, но скоро усмивка озари лицето му. — Няма нищо необикновено в това, че съм щастлив, защото се женя за най-красивата жена на света. Но време е да вървя! — И той със смях изскочи от магазина.

Остави коня и файтона на грижите на Уили, оборския ратай на Гейтс, с три скока достигна къщната врата и тъкмо посегна към чукчето, когато откъм неосветената част на верандата се чу глас:

— Влез направо. Вече те очакват.

Леандър потърси с очи сенчестата страна и най-после откри седналата там Блеър, която бързо извърна лице настрани. Въпреки това Лий забеляза следите от сълзи по бузите й и разпуснатите коси. Той пристъпи към нея и попита:

— Какво ти е? Да не се е случило нещо с Хюстън?

— Хюстън се чувства чудесно — отговори раздразнено Блеър и скочи от пейката.

Лий я хвана за ръка.

— Искам да седнеш на светло, за да мога да те видя. Изглеждаш като болна.

— Остави ме на мира! — изплака тя. А след малко, полуплач-полукрясък: — Не ме докосвай! — Блъсна ръката му, изтича надолу по стълбата и изчезна зад ъгъла на къщата.

Лий се загледа слисано подире й. В този миг на верандата излезе Хюстън, опъвайки белите си мрежести ръкавици и каза:

— Блеър ли изкрещя толкова високо преди малко? Надявам се, че не сте се скарали пак?

Леандър се обърна към нея и по лицето му просия възхищение. Очите му се плъзнаха по тялото й, сякаш не можеха да му се наситят.

— Да Блеър беше — отговори най-после той.

— Аха — промърмори Хюстън. — Надявах се поне ти да поговориш с нея. От сутринта е такава. Все плаче, кой знае по каква причина. Помислих си, че може би ти знаеш нещо. Попитах я, но не отговаря.

— Не е лошо да я прегледам — пошепна Лий, докато я вдигаше във файтона, но щом я докосна, ръцете му вече не можеха да се отделят от тялото й.

— Лий! Хората ни гледат.

— Ами да, естествено — засмя се той. — Това скоро ще се оправи.

По пътя той не се осмели да проговори отново. Само от време на време поглеждаше скрито към Хюстън и виждаше, че тя отново седи в края на седалката и избягва близостта му, както правеше винаги до вчерашната вечер. Усмихна се в себе си, защото му се струваше невероятно тази хладна и въздържана млада дама да е същата, която не можа да му устои през нощта.

Почти не беше спал, след като я изпрати, лежа по гръб през цялото време и се наслади още веднъж на всяка секунда от първата им любовна нощ. Не го вълнуваше толкова сексът — беше го правил и с други жени, без да се влюбва в тях, — а нещо в държанието й, в нагласата й го беше накарало да се почувства силен, истински мъж, способен да постигне всичко, което си е наумил.

Отведе я на едно тайно място, което беше открил, когато го повикаха да намести счупения крак на един златотърсач. По пътя го застигна буря и успя да се подслони встрани от шосето, под вековни дървета и висока скала, от която бликаше изворче. Мястото беше просторно и в същото време защитено от любопитни погледи. За пръв път водеше тук друг човек.

Лий спря файтона, скочи на земята, завърза коня и протегна ръка към Хюстън. Вместо да й помогне да слезе, той я притисна до себе си така, че тя просто се плъзна надолу по тялото му. Когато най-после краката й стъпиха на земята, той я прегърна така буйно, че дъхът й секна.

— През нощта почти не спах, мислех само за теб — зашепна Лий. — Уханието на косите ти се усещаше по дрехите ми, вкусът на устните ти — върху моите. Не можах…

Хюстън го отблъсна от себе си.

— Но какво правиш!

Лий нежно милваше косите на слепоочията й.

— Нали няма пак да се превърнеш в онова сухо момиче и да се върнеш към старите си навици? Доказа ми, че можеш да бъдеш съвсем друга, Хюстън? Защо продължаваш да играеш ролята на снежната царица, след като вече знам каква си в действителност? Уверявам те, че ще ме направиш още по-щастлив, ако вече никога не се показваш откъм хладната си страна. Затова ела при мен и ме целуни като снощи!

Вместо да го целуне, Хюстън се отдръпна още по-далеч и прошепна:

— Означава ли това, че снощи съм се държала не както винаги? Че съм била по… по-добра?

Лий с усмивка обгърна раменете й.

— Много добре го знаеш. Никога не бях те виждал такава. Не вярвах, че можеш да го направиш. Днес сигурно ще ми се смееш, но бях започнал сериозно да вярвам, че ти изобщо не си способна да изпитваш страст. Смятах, че под хладната ти външност се крие и сърце от лед. Но щом имаш сестра като Блеър, която изпуща искри при най-малкото предизвикателство, ти сигурно също притежаваш поне част от темперамента й.

Той хвана ръката й за китката и я привлече към себе си. Хюстън се опита да извърне лице настрана, но Леандър не се впечатли особено и се приведе над нея.

Обаче устните й останаха студени и здраво затворени. В началото Лий все още се забавляваше от усилията й непременно да му докаже, че умее да се владее, но когато целувката продължи, без Хюстън да реагира, той отдръпна устните си и гневно изръмжа:

— Прекаляваш с тая игра! Не можеш в един миг да гориш от страст и веднага след това да се правиш на недостъпна. Какво си ти — две жени в едно лице?

Нещо в очите на Хюстън го накара да млъкне. Макар че мисълта му се стори абсурдна, той отстъпи крачка назад.

— Това е невъзможно, нали? Кажи ми, че се лъжа! Че в едно тяло не могат да живеят две различни души!

Хюстън само загрижено го изгледа.

Лий се отдръпна от нея и тежко се отпусна на един скален блок.

— Ти снощи си се сменила със сестра си? — прошепна тихо той. — Аз съм прекарал вечерта с Блеър, не с теб?

— Да — промълви едва чуто Хюстън.

— Трябваше да го забележа. Още в началото, когато ме повикаха при самоубийцата и тя се справи отлично със случая. После пък не позна къщата, която съм купил за нея… за теб. Мисля, че изобщо не исках да го зная. В мига, в който ми каза, че желае да ме придружи и ако е възможно да ми помогне в лечението, аз така глупашки се зарадвах, че забравих дори да се изненадам. Трябваше да се сетя поне когато я целунах…

Той пое дълбоко въздух.

— Вървете по дяволите и двете! Сигурно ви е доставило огромно удоволствие да ме направите на глупак!

— Лий — прошепна умолително Хюстън и сложи ръка на рамото му.

Той се обърна и вбесено я изгледа.

— По-добре е сега да млъкнеш. Не знам какво ви е накарало да ми погодите този мръсен, подъл номер. Но те уверявам, че не мога да проявя разбиране към подобни хитрини. След като ти и сестра ти сте се забавлявали добре за моя сметка, трябва да помисля какви последствия ще има за мен тази съдбоносна вечер.

Той направо я набута във файтона, изплющя с камшика по гърба на коня и препусна като луд обратно към града. Пред Вила Чандлър дори не слезе от капрата и Хюстън трябваше да се оправя сама с трите си ката фусти. На верандата вече я очакваше Блеър с подуто от плач лице. Леандър я изгледа с гняв, дори с омраза, после отново изплющя с камшика и изчезна от очите им.

Спря пред бащиния си дом само колкото да замени файтона с оседлания червеникав жребец, който подкара в див галоп право към планините. Не знаеше къде отива — стремеше се само да избяга по-далеч от града, за да може да размисли.

Изкачи се доста високо с коня си, а когато пътят стана много стръмен, слезе от седлото и го поведе направо през камънаци, клисури, кактуси и трънаци. След като най-после стигнаха билото, Лий измъкна пушката от чантата на седлото, опря приклада в бедрото си и изпразни целия магазин във въздуха. Когато околните птици отлетяха с писък, Лий изкрещя с все сила, за да се освободи поне малко от гнева и разочарованието си:

— Проклета да си, Блеър Чандлър, в ада да идеш дано!

Слънцето тъкмо залязваше, когато Рийд Уестфийлд влезе в библиотеката. Понечи да запали лампата и видя огънчето на тънката пура, която пушеше синът му.

— Лий? — обади се той и щракна бутона. — Звъняха от болницата. Търсят се из целия град.

Леандър дори не вдигна очи.

— Е, и намериха ли някого?

— Да — отговори остро Рийд и изпитателно изгледа сина си. — Къде изчезна мъжът, който тази сутрин излетя от къщи? Да не би Хюстън да се разкайва за случилото се през нощта? Това е често явление при жените, майка ти…

Леандър изгледа баща си с мътни очи.

— Спести ми допълнителните съвети как да се отнасям с жените. Мисля, че не мога да ги понеса.

— Разкажи ми какво се случи — помоли тихо Рийд и седна срещу него.

Лий изтърси пепелта от пурата си.

— Струва ми се, че всеки момент адът ще се разтвори, ако трябва да използвам този красив израз. Снощи… — Той спря и пое дълбоко дъх. — Снощи близначките Чандлър намислили да се пошегуват с мен. Решили, че е великолепен номер да си разменят местата и да изпробват дали този беден глупак Леандър ще се хване на въдицата. Е, и аз се хванах.

Той изгаси пурата си в пепелника, стана и отиде до прозореца.

— Измамиха ме, и то не защото Блеър беше безупречна в ролята на сестра си. Всъщност тя не направи нищо друго, освен да облече роклята на Хюстън. После се държа като Блеър. Помогна ми да излекувам една пациентка, без да става нужда да й давам указания. Поиска да узнае защо съм станал лекар, а Хюстън въобще не се интересуваше от това. Разпита ме за плановете ми и какво очаквам от бъдещето. С други думи — държа се като съвършената жена, за която мечтае всеки мъж.

Той се обърна и впи очи в баща си.

— После се прояви и като съвършена любовница. Струва ми се, че суетността на мъжа изисква да бъде с жена, която не може да му устои. Мъжът се ласкае от мисълта, че може да я убеди да стори всичко, което той поиска. Досега всички жени се интересуваха предимно от банковата ми сметка. Имаше и такива, които не ми обръщаха внимание, защото ме смятаха за някакъв си дребен, незначителен лекар с незавършено образование, но когато една от тях чу, че майка ми е с моминско име Кавендиш, очите й заблестяха от възбуда. Но Блеър не е като тях. Тя се държа…

Гласът му пресекна и той отново се обърна към прозореца.

— Хюстън не се интересува от парите ти — рече Рийд. — Никога не го е правила.

— Нямам и понятие какво очаква Хюстън от живота. Прекарах край нея цели месеци, но нищичко не знам за чувствата й. Едно обаче е сигурно — тя е студена жена, която не прави нищо друго, освен да се облича красиво. А Блеър е жива!

Лий произнесе последните думи с такава страст, че баща му смръщи чело.

— Смятам, че тонът ти е неподходящ, синко. Хюстън е жената, за която ще се ожениш. Това, което стана снощи, е позор, но какво друго може да се очаква от момиче като Блеър? Опитах се да те предупредя. Казах ти, че подобна постъпка е с непредвидими последици. Естествено сега Хюстън ти е сърдита, но като я поухажваш още малко и всеки ден й изпращаш цветя, непременно ще ти прости.

Лий изгледа баща си.

— А Блеър? Тя дали ще ми прости?

Рийд отиде до голямото бюро от орехово дърво, поставено в средата на стаята, и извади една лула от кутията върху него.

— Щом е от сорта момичета, които спят с годеника на сестра си, според мен вече знае как да се справи със ситуацията.

— Как да разбирам думите ти?

— Точно както ги казах. Години наред е живяла на Източния бряг, ходила е на училище с мъже, учила е неща, които една истинска дама не бива да знае, и изобщо се опитва да се сравнява с мъжете. Момичетата като нея знаят от опит да се справят с афери, които са траяли само една нощ.

Мина доста време, преди Леандър да се овладее дотолкова, че да може да му отговори:

— Ще забравя какво каза току-що, но те предупреждавам, че веднага ще напусна къщата ти и никога вече няма да се върна в нея, ако още веднъж заговориш по този начин за Блеър. Всъщност това, което ще ти кажа, изобщо не те засяга, но до снощи Блеър беше девственица. А аз възнамерявам най-късно след две седмици да я направя своя жена.

Рийд беше толкова изненадан от това заявление, че само отваряше и затваряше уста като риба на сухо. Лий спокойно седна в креслото и запали нова пура.

— Мисля, че е най-добре да ти разкажа всичко, което знам за събитията от предната вечер. Както вече казах, незнайно по каква причина близначките решили да си разменят местата и Блеър беше тази, която отведох със себе си на приема. Вече бях решил да направя всичко възможно, за да я прелъстя, а ако ми откажеше, щях да й заявя, че развалям годежа, защото съм убеден, че никой мъж — или поне аз — не е в състояние да строши ледената планина, с която се е заобиколила.

Леандър се загледа в пурата си и когато продължи, по устните му заигра лека усмивка.

— Не бяха минали и пет минути, откакто бях останал сам с Блеър, и вече се чувствах толкова добре в нейната компания, че изобщо не помислих да я попитам коя е или защо се държи така необичайно. Повикаха ме за спешен случай на Ривър Стрийт и тя веднага ме придружи, противно на навика на Хюстън, която винаги настояваше преди това да я отведа у някоя приятелка. После отидохме на приема, а накрая в новата ни къща. Това беше най-хубавото нещо, което съм преживял досега.

— И затова сега си мислиш, че трябва да я вземеш за жена — заговори Рийс с глас на човек, който се примирява със съдбата. — Не можеш ли поне да почакаш? Та ти почти не я познаваш. Бракът е завинаги. Ще прекараш целия си живот с тази жена, а познанството от една нощ не е достатъчно добра основа за бъдещ брачен съюз. Само защото се е оказала толкова добра в леглото… — Той замлъкна, предупреден от погледа на сина си.

— Е, добре — продължи с въздишка Рийд. — Ще помолиш тази млада дама за ръката й. А какво ще стане с Хюстън? Ще я изоставиш и край, така ли? Това е ужасна трагедия за една жена, момчето ми.

— Щом близначките забъркаха тази каша, нека си теглят последствията. Първо трябваше да помислят какво ще излезе от „сполучливата“ им шега.

— Не са могли да предвидят, че ти възнамеряваш именно тази вечер да вземеш решение за цял живот. Предлагам ти да си оставиш един или два месеца за размисъл и чак след това да помолиш Блеър да се омъжи за теб. Така и двамата ще имате достатъчно време да се опознаете…

— Късно е вече. Освен това не вярвам, че Блеър ме иска.

— Какво? — учуди се Рийд. — Защо, по дяволите, да не иска да се омъжи за теб, щом вече ти е принадлежала?

Възмущението на баща му беше толкова искрено, че Лий се усмихна.

— Не съм сигурен дали ме обича. Смята ме за същия тиранин като втория й баща, затова съм почти убеден, че ще ми се изсмее, като заговоря за женитба.

Рийд размаха ръце.

— Вече нищичко не разбирам!

В този миг някой заблъска по входната врата и от улицата се чуха високи гласове. Лий се надигна.

— Без съмнение пристига възмутеният мистър Гейтс, за да ни направи визита на учтивост. Само преди час отидох в пивоварната да му съобщя, че съм дефлорирал несъщата му дъщеря и съм готов да изкупя вината си, като се оженя за обезчестената девойка. Сигурно е довел и Блеър със себе си. Добре, ще си поговорим мирно и тихо. Не бъди толкова мрачен, татко! Твърдо съм решен да я направя своя жена и ще употребя всички средства, за да постигна целта си.

ГЛАВА СЕДМА

— Но аз нямам никакво намерение да се омъжа за него — повтори за кой ли път Блеър.

— Ти си обезчестена, омърсена, пропаднала — изфуча Дънкан. — Никой няма да те поиска такава!

Блеър се опитваше с всички сили да изглежда спокойна и да не остави да се забележи огънят, който бушуваше в гърдите й. Цели три часа Дънкан я ругаеше и се опитваше да я сплаши. През цялото време тя си налагаше да мисли за спокойствието на вуйчо си Хенри, за това, че той непременно щеше да погледне на случилото се откъм хумористичната му страна, че двамата щяха да седнат и да обсъдят нещата, както подобава на възрастни хора. Вместо това трябваше да седи тук и да слуша мистър Гейтс. Възгледите му бяха толкова средновековни, че нищо чудно да я прати на улицата да я подгонят кучетата, защото вече не е девствена. Но той възнамеряваше да я прати при Леандър, което за нея беше все едно и също.

— Може ли да попитам защо не желаете да се омъжите за моя син? — осведоми се Рийд Уестфийлд.

Блеър усещаше враждебността на този мъж, която я заливаше като горещ пустинен вятър.

— Вече ви казах, че съм приета като стажант-лекарка в една от най-добрите болници на Пенсилвания и съм твърдо решена да започна работа там. Освен това не съм влюбена в сина ви. Той е сгоден за сестра ми, нека се ожени за нея, и веднага след сватбата аз ще се върна в Пенсилвания и никога повече няма да се появя в Чандлър. Мисля, че бях достатъчно ясна.

— Ти разруши живота на сестра си! — изкрещя Гейтс. — Да не мислиш, че тя ще се омъжи за него след всичко това?

— Искаш да кажеш, че след нощта, прекарана с мен, Леандър е станал „нечист“, ако трябва да се изразя с твоя жаргон?

Лицето на Дънкан се оцвети в тъмночервено.

— Успокойте се, Дънкан — намеси се Рийд. — Блеър, смятам, че е възможно да се намери разрешение, което да задоволи всички. При тези обстоятелства бих могъл да очаквам, че вие все пак имате някакви чувства към моя син, не е ли така?

Блеър хвърли поглед към Лий, който стоеше на заден план и явно се наслаждаваше на сцената. Това не са чувства, които трябва да станат публично достояние, помисли си тя и сякаш Лий беше прочел мислите й, защото се усмихна по начин, който я накара да се изчерви и да отмести очи.

— Вече ви разказах — заговори отново тя, — че изпълнявах ролята на сестра си и се държах така, както предполагах, че сестра ми се държи към мъжа, когото обича. Не виждам защо трябва да ме наказвате за това, че изиграх ролята си колкото може по-добре.

— Но аз няма да допусна ти или някой друг да стъпче името на Хюстън в калта! — изрева Дънкан. — Тя никога не би направила онова, което си направила ти в нейно лице. Тя е добро момиче.

— А според теб аз съм нищожество! — кресна Блеър, люшкайки се между възмущението и сълзите.

— Една почтена жена никога не би…

— Чух всичко, което исках да зная — прекъсна го безцеремонно Лий и пристъпи в средата на стаята. — Сега ви моля да ме оставите сам с Блеър. Желая да си поговоря на четири очи с нея.

Блеър понечи да протестира, но замълча, тъй като не можеше повече да понася крясъците на мистър Гейтс.

— Искаш ли чаша шери? — попита той, когато двамата мъже излязоха от стаята.

— Да, моля те — прошепна тя и пое чашата с две ръце, Той погледна треперещите й длани и смръщи чело.

— Не мислех, че е толкова лошо. Хюстън неколкократно ми е намеквала, но никога не съм вярвал, че той се държи по този начин.

Блеър с благодарност изпи виното. Надяваше се, че то ще успокои нервите й.

— Значи си знаел, че е тиранин. Защо въпреки това го направи свой съюзник в абсурдните си планове?

— Беше ми нужна всяка подкрепа, която можех да получа. Имах право да смятам, че ще ми се изсмееш в лицето, ако се изстъпя пред теб и ти предложа брак.

— Но аз изобщо не се смея.

— Това е добър знак. Значи ще се разберем бързо. Поканите са вече в печатницата. Името на Хюстън ще бъде заменено с твоето и готово.

Блеър скочи като ужилена.

— От всички луди идеи, на които се наслушах днес, тази е най-откачената! Все още ли не проумяваш, че не искам да се омъжа за теб? Искам да се махна колкото се може по-бързо от този ужасен град. Искам да се прибера в къщи. Искам сестра ми да си получи обратно годеника. Колко пъти трябва да го повторя, за да го разберете? Искам да си ида в къщи!

Въпреки всички добри намерения тя се отпусна в креслото, закри лице с ръцете си и се разхълца.

— Мистър Гейтс е прав. Аз разруших живота на Хюстън.

Леандър коленичи пред нея, взе ръцете й в своите и прошепна:

— А ти не проумяваш ли, че аз не желая да се оженя за Хюстън, а за теб?

Блеър погледна в очите му, почувства топлината на ръцете му и се опита да размисли над думите му. За да не почувства слабост от докосването му, стана и отиде до прозореца.

— Ти принадлежиш на сестра ми. Когато реши да се омъжи за теб, тя беше още дете. Напълнила е цял шкаф бельо, избродирано с твоя монограм. Никога не е искала да бъде нещо друго, освен мисис Леандър Уестфийлд. Тя те обича! Нима не знаеш това? А любовта на моя живот е медицината. От дванадесетата си година съм мечтала да стана лекарка и най-после постигнах целта си, получих добро място като стажант-лекарка в реномирана клиника. Ще работя там, ще се омъжа за Алън и ще бъда щастлива до края на дните си.

Леандър изостави загрижения си поглед и се изправи като свещ.

— Алън? Кой, по дяволите, е той?

— Откак се върнах в Чандлър, никой не ме е попитал какво съм правила в Пенсилвания. Гейтс непрекъснато крещи, че нямам никакъв морал, мама седи мълчаливо до него и шие, Хюстън всеки ден ходи на проба или си купува нови обувки, а ти… Ти си се изправил тук и раздаваш заповеди!

По лицето на Лий се отразяваха най-противоречиви чувства.

— Кой е Алън?

— Годеникът ми. Мъжът, когото обичам. След два дни той пристига в Чандлър, за да се запознае със семейството ми и да помоли за ръката ми.

— Току-що аз те помолих за ръката ти!

— Само защото си прекарал една вечер с мен? Това ти е било напълно достатъчно, за да се влюбиш, така ли? — Блеър изненадано вдигна очи, когато той дори не направи опит да оспори думите й.

Лий застана до масата и се заигра с ножа за отваряне на писма.

— А какво ще стане, ако аз събудя у теб желанието да се омъжиш именно за мен? Ако ти станеш тази, която ще пожелае да се венчае за мен след две седмици?

— Нищо подобно няма да се случи. Алън скоро ще бъде тук. Освен това и двамата знаем, че ти принадлежиш на Хюстън.

— Така ли мислиш? — усмихна се той. С два скока се озова до нея и я стисна в обятията си. Целувката му беше също така възбуждаща, както и предната вечер, когато Блеър играеше ролята на сестра си. Когато след малко я пусна, тя се почувства слаба и безволна.

— Пак ли ще твърдиш, че нямам шанс? — пошепна Лий. — Не ти ли е минало през ума, че този Алън вече няма да те иска, когато узнае, защо името ти ще бъде написано на сватбените покани?

— Той не е такъв. Сигурна съм, че ще прояви разбиране.

— Ще видим. А ти ще се омъжиш за мен след четиринадесет дни, затова е най-добре още отсега да свикнеш с тази мисъл.

Когато си тръгна с мистър Гейтс, Блеър се опита да запази спокойствие. Но щом видя лицето на Хюстън и изражението й, което издаваше, че животът е загубил всякакъв смисъл за нея, самообладанието я напусна. Само от грижа към сестра си беше пожелала да изучи истинската същност на Леандър. Толкова искаше да знае дали сестра й ще бъде щастлива с него, а ето че разруши живота й.

Искаше да поговори с Хюстън, да й обясни всичко. Но сестра й въобще не пожела да я изслуша. Никакви плачове не помагаха. Хюстън не искаше да говори с нея.

Мистър Гейтс изблъска Блеър нагоре по стълбата и я заключи в стаята й на третия етаж. Когато Оупъл пожела да влезе при дъщеря си, той категорично отказа да й даде ключа.

Блеър седя дълго в тъмната стая. Очите й бяха сухи. Вече беше изплакала сълзите си. Трябваше да измисли нещо, което да я освободи от тази дилема. Нямаше да допусне да я принудят да остане в този град и да се омъжи за човек, когото не искаше. Още по-малко възнамеряваше да се откаже от мястото си в болницата „Свети Йосиф“.

Седя неподвижно на стола си, докато всички шумове заглъхнаха, и после пристъпи към прозореца. Като дете често успяваше да избяга от заключената стая с помощта на стария бряст, който растеше край източната стена на къщата. Спускаше се в градината по дългите му извити клони. Ако успееше да скочи върху големия клон под прозореца си, и този път щеше да избяга. Но ако не улучи… Не й се искаше дори да мисли за това.

Събра набързо няколко рокли, напъха ги в една чанта, хвърли я през прозореца и почака няколко секунди, за да види дали в къщата няма да се вдигне тревога. Но никой не беше чул шума от падането. После нахлузи един панталон, покатери се на рамката на прозореца, хвана се здраво с една ръка за нея и се опита с другата да достигне големия клон под прозореца. Напразно. Ръката й докосна само няколко тънки клончета. Отказа се от усилията си, защото разбра, че опасенията й се потвърждават и ще трябва да скочи. Приклекна, после полетя надолу и се вкопчи с две ръце в дебелия клон, който спря падането й.

Увисна като махало на клона и чу лекото скърцане на дървото под тежестта на тялото й. След няколко безуспешни опита й се удаде да обвие и краката си около клона, преди ръцете да откажат да й служат. После събра всичките си сили, увисна с главата надолу и се спусна по клона към стъблото, докато грапавата кора се впиваше в китките й и клончетата пробождаха тялото й. Най-сетне успешно достигна стъблото, почака няколко секунди, докато се успокои пъхтящото й дишане, и после продължи опасното слизане.

Когато най-сетне скочи на земята, тя вдигна очи и триумфално изгледа прозореца си. Никой не можеше да я задържи против волята й, щом беше решила да си отиде.

В този миг вляво от себе си чу шум и стреснато се обърна.

Пламна клечка кибрит и освети лицето на Леандър, който спокойно палеше една от дългите си, тънки пури.

— Имаш ли нужда от носач за чантата си? — попита невъзмутимо той и я погледна.

— Какво правиш тук? — изсъска тя.

— Дошъл съм да защитя това, което смятам за своя собственост — засмя се той.

— Стоял си тук, докато с риск за живота си се спусках по дървото?

— Не е чак толкова високо и доколкото видях, животът ти не беше в опасност. Кой майстор те е учил да се катериш?

— Естествено, че не си ти. Още като момче си стоеше под дърветата и чакаше някой от приятелите ти да падне от клона.

— Що за странни представи имаш за мен! Чудя се откъде ги взимаш. Но ако си приключила с нощната гимнастика, предлагам ти да те отведа обратно в къщата. След вас, милостива госпожо! — завърши той с ироничен поклон.

— Не желая повече да пристъпвам прага на тази къща. След четвърт час ще седя във влака, който ще ме отведе в Денвър.

— Не и ако кажа на Гейтс. Доколкото го познавам, ще пристигне на гарата със заредена двуцевка.

— Няма да посмееш!

— Забрави ли, че той е мой съюзник? Няма да допусна да излезеш от тази градина — нито сега, нито по-късно.

— Боя се, че започвам да те мразя.

— Онази нощ не забелязах нищо подобно — произнесе меко той. — Да ти покажа ли колко са безпочвени страховете ти, или да те отведа обратно в покоите ти?

Блеър изскърца със зъби в безсилна злоба. Все някога ще му се доспи, помисли си тя, тогава ще предприема нов опит за бягство.

— Престани да ме гледаш, като че искаш да ти сервират главата ми на закуска, и ми подай ръка!

Той скочи, изтегли се нагоре към първия клон и протегна ръка към нея. Блеър с неохота му предостави ръката си и с тайно удоволствие се престори на несръчна и непохватна. Когато най-после стигнаха горе, той й помогна да се провре през прозореца, приведе се и прошепна:

— Какво ще кажеш за една целувка за лека нощ?

С коварна усмивка Блеър вдигна лице насреща му, сякаш с удоволствие изпълняваше желанието му, но в последния миг спусна падащия прозорец и Лий едва успя да запази пръстите си от ампутация. Застанала зад стъклото, Блеър му прати въздушна целувка и бързо дръпна завесите.

Когато с доволна усмивка се отдръпна от прозореца, отвън се чу шум на чупещ се клон, глух вик и тъп удар.

— Паднал е от дървото! — прошепна изплашено Блеър, дръпна завесите и отвори прозореца. — Лий! — извика тя толкова високо, колкото позволяваха обстоятелствата, и протегна глава навън.

В същия миг от сянката край мансардния прозорец изникна лицето на Леандър и преди Блеър да се окопити от изненадата си, устните му се впиха в нейните.

— Знаех си аз, че няма да ми устоиш! — засмя се след малко той. После скочи върху големия брястов клон и за рекордно кратко време се спусна в градината.

— Трябваше да дойдеш при мен да те науча как да се катериш по дърветата! — извика със смях той и се отпусна на тревата по стъблото. Явно смяташе да прекара цялата нощ под прозореца й.

Блеър с трясък спусна завесите и легна да спи.

ГЛАВА ОСМА

В неделя сутринта Гейтс заповяда на доведената си дъщеря Блеър да се облече така, че хората в църквата да я сметнат за истинска дама.

Закуската премина в потиснато настроение. Хюстън седеше на мястото си по-сковано от всякога и двете с Оупъл изглеждаха така, сякаш цяла нощ бяха плакали. Дънкан парадираше с физиономията си на мъченик, който се принася в жертва за семейството си.

Веднага след ужасната закуска Оупъл заяви, че се чувства зле и няма да дойде на църква. Когато тя се оттегли в стаята си, Гейтс издърпа Блеър в един ъгъл и й каза, че ако продължава така, ще прати майка си в гроба.

В църквата стана още по-лошо. Свещеникът явно смяташе трагедията на близначките за отлична шега и разсмя всички присъстващи, като обяви, че Лий се е объркал при първия годеж и едва сега е разбрал, че иска да се ожени за другата сестра.

След божествената служба всички вярващи се струпаха около сестрите и поискаха да узнаят как така се е стигнало до тази промяна в решението на годеника и до развалянето на годежа, но Хюстън остана неподвижна, като изваяна от камък. А когато Леандър се опита да размени няколко думи с нея, тя го отряза толкова сурово, че не му остана нищо друго, освен да излее гнева и разочарованието си върху Блеър. Сграбчи я за рамото и я издърпа навън от църквата към чакащия отпред файтон.

След като почти я хвърли върху седалката, той шибна коня с камшика и препусна към южния край на града. Едва когато отминаха последните къщи, позволи на коня да тръгне ходом.

Блеър намести празничната си шапка.

— Нима очакваше, че Хюстън ще ти се усмихне и ще ти каже нещо мило?

Леандър рязко дръпна юздите.

— Мислех си, че ще прояви поне малко разум. В края на краищата вие двете започнахте тази игра. Никога не съм искал да я унижа пред всички.

— Можеш просто да ме откараш на гарата, да ме натовариш на следващия влак за Пенсилвания, после да паднеш на колене пред Хюстън и ще си я получиш обратно. Сигурна съм в това!

Известно време той я гледаше мълчаливо. Най-после каза:

— Не, няма да го направя. Ние с теб ще се оженим. Взел съм пълна кошница с провизии. Отиваме на пикник. — Привърза юздите, скочи от капрата и отиде до дясната страна, за да помогне на Блеър да слезе. Но когато заобиколи коня, започна да куца. — Май ми е влязло камъче в обувката — промърмори той и се облегна на едно дърво, за да го извади.

Отначало Блеър се загледа в него, но скоро й се натрапи образът на сестра й и изражението на лицето й, когато в църквата свещеникът оповести, развалянето на годежа. Стана й ясно, че не може да остане в Чандлър и да се омъжи за Лий. Светкавично развърза юздите, изплющя с кожения камшик и препусна като луда. С обувка в ръка Леандър напразно се опита да я спре. Известно време потича след файтона, но изостави преследването, защото босият му крак стъпи на нещо остро.

Когато Блеър видя, че е в безопасност, тя насочи коня обратно към Чандлър. Трябваше да намери начин да избяга от този град. Тъй като сутринта свещеникът обяви годежа й с Леандър, тя не можеше просто ей така да отиде на гарата и да се качи във влака. Когато се казваш Чандлър и живееш в едноименния град, си изложен във всеки момент на общественото любопитство. Но утре в града пристигаше Алън и сигурно щеше да намери някакъв изход. Въпреки убеждението, с което го защитаваше, все по-често съмнения обхващаха душата й. Кой знае дали Алън щеше да я иска след всичко, което се случи през последните дни…

Едва достигна бащината си къща в края на улицата, когато разбра, че там я очаква ново нещастие. Оупъл я чакаше на верандата и щом я видя, изтича надолу по стълбите.

— Знаеш ли къде е сестра ти?

— Не — отговори Блеър. — Да не би да е избягала? Само ще се преоблека и ще отидем да я потърсим.

— Още не си чула най-лошото — промълви Оупъл и се отпусна в люлеещия се стол. — След службата в църквата влязъл онзи ужасен мистър Тагърт и казал на всички, че ще се ожени за Хюстън същия ден, когато ти ще се венчаеш за Леандър. Господи, какво става в семейството ни? Мистър Гейтс твърди, че за да направи кариера, онзи мъж е вървял през трупове. А аз се боя, че Хюстън го взема само защото е загубила Леандър и иска да докаже пред града, че веднага може да има когото си поиска. Онзи мъж бил безбожно богат. Лошо е, ако Хюстън иска да се омъжи само заради парите.

Блеър седна на пейката до майка си.

— За всичко съм виновна аз.

Оупъл погали дъщеря си по коляното.

— Ти никога не си отказвала на сестра си каквото и да било. Не ме гледай толкова учудено, дете мое: познавам дъщерите си по-добре, отколкото си мислиш. Въпреки че на вид Хюстън е същинска божа кравичка, винаги тя беше тази, която те подтикваше към най-дръзките приключения. Ти винаги си имала голямо, меко сърце, искала си да помагаш на хората, затова съм убедена, че ще стигнеш далеч в професията си.

— Ако успея да се измъкна от Чандлър и да завърша стажа си — промърмори мрачно Блеър.

Оупъл мачкаше между пръстите си филиз от дивата лоза, която се виеше над верандата.

— Дълго мислих за вас двамата с Лий. Вероятно сега ти го виждаш другояче, но аз го смятам за изключително добросърдечен. Лесно е човек да се излъже в него. Винаги беше кротък в компанията на Хюстън, но от няколко дни насам е толкова жив и бодър. Никога не съм го виждала такъв.

— Бодър ли каза? Командва ме като фелдфебел, заповяда ми да се омъжа за него, не иска жена за партньор в клиниката, която ще построи, изобщо е непоносим!

— Но през нощта в петък срещу събота не беше такъв, нали?

Блеър се извърна, за да не се види червенината по лицето й.

— Тогава все още не, но луната беше пълна, танцувахме, изпих две чаши шампанско — и ето, че се случи.

— Хм — промърмори майка й. — Не мисля, че Лий гледа на нещата като теб.

— Това е негов проблем. Моят е Хюстън. Върнах се в този град, разруших живота й и ето, че сега иска да се омъжи за онзи ужасен цар Мидас — Кен Тагърт. Как да предотвратя това?

— Мистър Гейтс и аз ще поговорим с нея веднага щом се прибере. Ще се опитаме да й обясним, че има по-добро разрешение на проблема, отколкото да се продаде на този мъж.

Блеър вдигна очи към буйната зеленина на верандата и погледът й се насочи към белите стени на Вила Тагърт.

— Как мразя тази къща! — заговори разгорещено тя. — Ако Хюстън не беше полудяла от мисълта да я разгледа отвътре, нямаше да се разменим и аз нямаше да преспя с Леандър. Ако къщата не харесваше толкова много на Хюстън, тя никога не би помислила да се омъжи за онзи варварин.

— Блеър, използвай следобеда да си починеш. Прочети някоя книга и забрави всички грижи. А Хюстън остави на нас. Впрочем къде е Лий? Защо не те изпрати до в къщи?

Блеър се надигна.

— Отивам да си полегна. Тази нощ не можах да затворя очи. А Лий скоро ще се появи тук да си вземе обратно файтона. Не искам да се мяркам пред очите му.

Оупъл се поколеба, после кимна в знак на съгласие.

— Ще изпратя Сюзън да ти донесе нещо за хапване. Почини си, мила, доколкото познавам града, още утре ще настъпи бъркотия. Новината, че ти ще се омъжиш за Лий, а Хюстън за онзи Тагърт, ще се разпространи бързо. О, Господи, дори не искам да мисля за това!

Блеър също реши да не мисли за нищо и бързо се оттегли в уединената си стая. Не я напусна през остатъка от деня.

Понеделникът беше много по-лош, отколкото си го представяше Блеър. Закуската беше същински кошмар. С пълна уста Гейтс непрекъснато я ругаеше и я упрекваше, че е разрушила живота на сестра си. Блеър не му противоречеше, тъй като признаваше, че е прав. Оупъл непрекъснато хълцаше, а Хюстън седеше безучастно, сякаш не възприемаше нищо около себе си.

След закуска в къщата започнаха да пристигат хора на тълпи — с незначителни въпроси и под измислени предлози, поради които идвали без покана. Блеър вече беше забравила какъв е животът в малкия град и се ужаси от безогледното любопитство на жителите му. Явно за тези хора нямаше нищо свято, най-много ги измъчваше загадката защо Лий така внезапно е решил да се ожени за Блеър. Горяха от желание да научат нещо повече и за другия жених. Непрекъснато засипваха Хюстън с въпроси, що за човек е Тагърт и как е обзаведена вилата му.

В единадесет часа Блеър се оттегли в къщата под предлог да отнесе в килера част от сладкишите, с които я бяха отрупали. Така й се удаде да се измъкне незабелязано през задната врата. Затича се надолу към гарата и с всяка крачка чувството й за свобода се засилваше. Щом дойде Алън, той ще съумее да въдвори ред в този хаос, така че Леандър да се ожени за своята Хюстън, а тя да се върне в Пенсилвания.

Блеър нетърпеливо зачака пристигането на влака, а когато той най-после се появи в края на перона, й се стори, че парата никога няма да се разсее. Но въпреки облаците дим веднага видя Алън и се затича редом с влака, за да бъде до него, докато той скочи и я притисна в обятията си.

Какво я интересуваха жителите на Чандлър, които ги зяпаха и се чудеха — нали беше сгодена за друг мъж? Алън беше дошъл, само това беше важно.

— Какво прекрасно посрещане — промълви той и отново я притегли към себе си.

Тя се отдръпна, за да го разгледа по-добре. Все още беше красив, какъвто го помнеше — великолепен мъж с руси коси и сини очи.

Тъкмо отвори уста да го поздрави с добре дошъл, когато забеляза, че той е втренчил очи някъде зад нея. Извърна се бързо — и все пак недостатъчно бързо.

Леандър ловко обгърна с ръка талията й и я привлече към себе си, за да я отдалечи от Алън.

— Доколкото разбирам, вие сте Алън — произнесе с благосклонна усмивка той. — Толкова съм слушал за вас. Защото между влюбените няма тайни, нали сърце мое?

— Пусни ме! — изсъска Блеър и едновременно с това се опита да отговори с усмивка на смутения поглед на Алън. Блъсна с лакът ребрата на Леандър и се обърна към младежа.

— Позволи ми да ти представя годеника на сестра си, Леандър Уестфийлд. А това е Алън Хънтър, моят годе…

Лий я прекъсна, притискайки я силно до себе си с лявата си ръка и дори отчаяните й опити да се освободи с помощта на лакътя си не го накараха да разхлаби желязната си хватка. Дясната той протегна на Алън.

— Не й обръщайте внимание, днес тя просто не е на себе си от радост, че посреща на гарата такъв добър, стар приятел като вас. Аз съм бъдещият й съпруг. Сватбата е след две седмици — или само след една и половина, мила? След десетина дни ще станеш мисис Леандър Уестфийлд. Зная, че очакването те прави нервна и те кара да забравяш някои неща, но приятелят ти трябва да бъде наясно още от началото.

И той сърдечно се усмихна на Алън.

— Външността лъже — можа най-после да заговори Блеър. — Този човек е луд и живее в някакъв друг свят. — Блъсна силно Леандър и успя да се изплъзне от прегръдката му. — Ела, Алън, ще отидем някъде, където можем да поговорим. Трябва да ти разкажа някои неща.

Алън вдигна очи към Лий, който беше доста по-висок.

— И аз имам подобно впечатление — промърмори той и предложи ръката си на Блеър. — Да вървим — продължи той и хвърли през рамо поглед към Лий: — Вие можете да вземете багажа, млади човече.

С ловко завъртане Леандър се мушна между двамата.

— Обикновено нося с удоволствие багажа на приятелите на бъдещата си съпруга. Но днес на пътя ми се изпречват необичайни обстоятелства. Вчера бях принуден да извървя няколко мили пеш със съвсем нови обувки и имам такива мехури, че краката ми няма да понесат допълнителния товар. Лекарят настоятелно ми препоръча да ги щадя. Ела, Блеър, ще се срещнем с приятелчето ти до файтона.

— Звяр! — изфуча тя, когато Лий я повлече след себе си към файтона. — Кой конски доктор ти даде подобен тъпашки съвет?

— Докторът се казва Леандър Уестфийлд — отговори безгрижно той и й помогна да се качи.

— Имате необикновен кон — отбеляза Алън, хвърли багажа си във файтона и с любопитство заразглежда петнистия жребец.

— Единственият в областта — отговори гордо Лий. — Така да се каже, моята визитна картичка. Когато препускам с него из града, хората, нуждаещи се от помощ, веднага знаят към кого да се обърнат.

— Каква помощ им предлагате? — попита иронично Алън и скочи във файтона.

— Аз съм лекар — отговори Лий и изплющя с камшика. Конят препусна като бесен, преди Алън да успее да се разположи удобно до Блеър.

Колата профуча през града с обичайното темпо. Гражданите с готовност й правеха път. Спряха едва пред къщата, която Лий беше купил за Хюстън.

— Смятам, че мястото е подходящо за откровен разговор.

Очите на Блеър се разшириха от ужас. Не беше виждала къщата от нощта, в която тя и Лий…

— Трябва да говоря с Алън, не с теб, и в никакъв случай тук!

— На местопрестъплението, искаш да кажеш? Е, аз бих могъл да почакам в чайната на мис Емили. Освен това там има странична стая, в която също можем да разговаряме.

— Много добре. Но аз трябва да поговоря с Алън на четири очи. Хюстън и аз… — Тя млъкна, защото Лий отново потегли като светкавица и двамата с Алън паднаха назад.

— Ах, ето ги двете гълъбчета! Лий, ти трябваше да кажеш каква е работата — посрещна ги сърдечно мис Емили. — когато Нина ни разказа как се топиш от любов в последно време, ние, разбира се, помислихме за Хюстън.

— Вероятно е истина, че любовта заслепява — отговори Лий и дяволито присви очи. — Позволяваш ли да използваме страничната стая? Имаме гост — стар приятел на моята годеница, и трябва да поговорим необезпокоявани.

Мис Емили измери Алън с поглед и се усмихна.

— Трябва да се запознаете със сестрата на Леандър, Нина. Прекрасна млада дама.

Когато ги отведоха в стаята и им сервираха чай и бисквити, Алън беше по-смутен от всякога. Блеър правеше мрачни гримаси, а Лий доволно потриваше ръце.

— Ако нямаш нищо против, ще кажа на Алън цялата истина — започна Блеър, когато вратата се затвори зад мисис Емили. — Онази вечер сестра ми Хюстън искаше да отиде на едно място и аз…

— Къде? — прекъсна я рязко Леандър.

Блеър сърдито го изгледа.

— Щом толкова държиш да научиш — беше поканена да разгледа онази ужасна къща на хълма и искаше на всяка цена да я посети. Затова аз трябваше да се сменя с нея и да отида на приема при губернатора. Искам да знаеш — обърна се тя към Алън и гласът й прозвуча много по-меко, — че Хюстън едва ли не насила ме накара да се разменим. Правеше го още докато бяхме деца. Съгласих се, но не предполагах в каква каша се забърквам. Защото той — и тя хвърли гневен оглед към Лий, — той непрекъснато ми правеше сцени, а аз напразно го молех да ме отведе в къщи. На следващия ден разбра, че сме се сменили, и сега си въобразява, че искам да се омъжа за него.

Алън помълча няколко секунди.

— Струва ми се, че историята ти не е пълна.

— Бих казал, че липсва повече от половината — намеси се Лий. — Близначките наистина си размениха ролите, а аз и до днес не мога да проумея как така не го разбрах веднага. Бях сгоден за Хюстън, а тя е същински леден блок, трябваше веднага да се сетя, че не е тя, щом я докоснах. Защото още при първата прегръдка от Блеър буквално избухнаха пламъци.

— Как можеш да говориш такива неща!

Лий я изгледа с невинни очи.

— Съобщавам само истината, ангел мой. Отведох я в къщата си на закъсняла вечеря и… как да се изразя? Стана нещо като изтеглена напред брачна нощ.

— Не, Алън, не беше така. Аз бях Хюстън, а тя го обича. Дявол знае защо. Аз не мога да го понасям. Той е един проклет егоист и никога няма да вземе жена за партньор в клиниката, която е решил да открие. Не искам нищо друго освен да се върна с теб в Пенсилвания, да започна работа в „Свети Йосиф“ и да стана твоя жена. Трябва да ми вярваш, Алън.

Алън наведе очи и по челото му се появиха бръчки.

— Ти сигурно имаш някакви чувства към него, иначе нямаше да…

— Нали ти казах — прекъсна го бързо Блеър и по лицето й се изписа уплаха. — Това не бях аз, това беше Хюстън. Моля те, повярвай ми, Алън! Веднага ще се върна с теб в Пенсилвания…

— Само през трупа ми! — прекъсна я решително Лий.

— Аха! Най-после едно разумно предложение — изгледа го с присвити очи Блеър.

Алън прекъсна безмълвната схватка на очите им, като се обърна към Леандър:

— Да не би да смятате да отвлечете Блеър за косите до брачния олтар?

— Остават ми почти две седмици. В деня на сватбата тя буквално ще ме моли да я взема за жена.

— Толкова ли сте уверен в това?

— Абсолютно.

— Как да възприема думите ви?

— На двадесети тя или ще се омъжи, за мен, или ще се върне в Пенсилвания.

— Съгласен.

— Съгласен? — Блеър скочи като ужилена. — Стана ми ясно, че не искам нито един от двама ви. Няма да се оставя да ме изтъргуват като добитък.

— Седни! — Лий сложи ръка на рамото й и я притисна да седне на стола. — Твърдиш, че обичаш него, а не можеш да устоиш пред мен — какво повече искаш?

— Искам да не избирам между вас двамата, а да се омъжа за Алън.

— Казваш го днес, но ти почти не ме познаваш — продължи самодоволно Лий. — Вярно е, първата ни среща беше много впечатляваща, но… Седни най-после, де! — И той отново се обърна към Алън: — Двамата с вас ще уточним някои правила. Първо, тя трябва да се задължи да остане до двадесети в Чандлър и дори не трябва да помисли, че може да напусне града. И, второ, да приема поканите ми. Няма да се крие в къщата на Гейтс или да излиза само с вас. За всичко друго няма ограничения.

— Предложението ми изглежда почтено. Какво ще кажеш Блеър?

Първата й мисъл беше да избяга и да остави двамата сами в чайната, но по-добре беше да узнае как ще завърши тази сделка.

— И какво, ако не се съглася?

— Ако не си съгласна, за мен това ще означава, че имаш намерение да напуснеш града — каза Лий. — Тогава ще пратя Гейтс в Пенсилвания и когато той се раздрънка там, край с медицинската ти кариера. Ако обаче въпреки очакванията ми на двадесети решиш да се омъжиш за Алън, ще ти платя обратния път и ще принудя Гейтс да се вразуми.

Блеър помисли за момент и решително го изгледа.

— Е, добре. Подчинявам се. Но още отсега те предупреждавам: не те искам, няма да се омъжа за теб. Ще се почувстваш облекчен, когато на двадесети напусна с Алън този проклет градец, защото от днес нататък ще превърна живота ти в ад.

Лий се обърна към Алън.

— Обичам жена, по чиито вени тече огън. Нека я спечели по-добрият.

Той протегна ръка, Алън я удари и сделката беше сключена.

ГЛАВА ДЕВЕТА

В деня след пристигането на Алън Блеър лежеше на едно одеяло в тревата на парка Фентън и се взираше в облаците, докато Алън й четеше статия за най-новите терапевтични постижения при лечението на дифтерита. Вслушваше се в бръмченето на пчелите и в човешките смехове наоколо. Много хора използваха прекрасния ден за слънчеви бани в парка.

— Какво ще кажеш, Блеър?

— За какво? — промълви унесено тя и се обърна по корем.

— За статията на доктор Андерсън, която току-що прочетох?

— О! — сепна се тя. — Боя се, че не те слушах внимателно. Мислех за сестра си и за онова, което се случи вчера.

Алън шумно затвори книгата.

— Ще ми позволиш ли и аз да взема участие в тези мисли?

— Вчера онзи Тагърт изпрати на Хюстън карета с кон и освен това най-големия диамант на света. Хюстън дори не трепна, най-спокойно притисна пръстена до гърдите си, качи се в каретата и се върна едва около девет и половина вечерта. Междувременно майка ми се разболя от тревога, че дъщеря й се продава, и трябваше да я успокоявам с часове, докато заспи. А днес сутринта Хюстън отново изчезна рано-рано. Това окончателно сломи сърцето на мама.

— А за теб изобщо ли не се тревожи? — попита Алън, остави настрана медицинското списание и се облегна на дървото.

— Явно двамата с мистър Гейтс смятат, че получавам по-добър съпруг, отколкото заслужавам — или поне Гейтс е твърдо убеден в това. Не съм толкова сигурна какво мисли мама, защото непрекъснато се вайка за разрушения живот на Хюстън.

Алън прокара пръст по ръба на книгата.

— Продължаваш ли да държиш на решението си да не ме представяш на майка си и втория си баща?

— Още е рано за това — отговори Блеър и седна. — Ти не можеш да си представиш на какво е способен мистър Гейтс, ако му разкажеш, че аз вече… — Тя спря насред изречението, тъй като по никакъв начин не искаше да напомня на Алън неприятните обстоятелства около годежа си с Лий. Но знаеше, че Дънкан Гейтс ще вгорчи още повече живота й, ако узнае, че вече има годеник и въпреки това е спала с друг мъж. И бездруго не пропускаше да й натякне, че разрушила живота на сестра си, защото Хюстън се омъжвала за онзи мъж само заради парите му и за да не бъде унизена пред целия град като изоставена годеница — а до това унижение се стигнало само поради моралното падение на Блеър. Тия приказки на втория й баща й бяха дошли до гуша.

Погледна Алън и се опита да се усмихне.

— Нека не си разваляме хубавия ден с подобни неприятни теми. Ела да се поразходим или да наемем лодка и да излезем в езерото. Не съм се занимавала с гребане още от есента, когато излязох от гребния клуб.

— Идеята не е лоша — усмихна се Алън и й подаде ръка.

Двамата сгънаха одеялото, прибраха нещата си и се отправиха към малката къща за наемане на лодки край Миднайт Лейк. Езерото беше пълно с лодки, на които се возеха предимно млади двойки. Отвсякъде се носеха поздрави:

— Добро утро, Блеър-Хюстън! — викаха младежите от лодките и поглеждаха любопитно към Алън. Някои намекваха, че е редно да му бъдат представени, но Блеър не им направи това удоволствие. Хюстън може би смяташе за свой светски дълг да задоволява общественото любопитство, но Блеър не възнамеряваше да й подражава.

Отпусна се назад в кануто, докато Алън гребеше. Широкополата шапка закриваше лицето й от безмилостното високопланинско слънце. Едната й ръка се влачеше във водата, за малко щеше да заспи в тази поза.

— Добро утро — настигна я глас, от който се изправи като свещ на седалката. Отвори очи и се озова лице в лице с Леандър, който се беше приближил плътно до кануто им.

— Какво правиш тук? — изсъска тя и високомерно вирна брадичка. — Изчезвай!

— Според сведения от майка ти днес с теб трябва да изляза аз. Ей, Хънтър, май не се чувствате много добре на греблото! Градският живот ви се е отразил зле.

— Няма ли най-после да се махнеш и да си спестиш подигравките? Беше ни толкова добре, преди да се появиш.

— Обуздай темперамента си, ангел мой, хората вече ни гледат. Да не искаш да си помислят, че нещо не е наред в нашето небесно съгласие?

— Съгласие? С теб? С такъв дързък, арогантен…

— Хънтър — прекъсна я Леандър, — бихте ли ми помогнали? Струва ми се, че съм си притиснал крака под греблото и сега е доста подут.

— Не го слушай, Алън! — предупреди Блеър. — Нямам доверие в него.

Но предупреждението й закъсня. Алън, който като всеки току-що завършил лекар вземаше на сериозно своята Хипократова клетва, не можеше да не се отзове на молбата за помощ. Той веднага остави греблото настрана и се наведе към другата лодка, за да помогне на Лий. Но едва горната част на тялото му увисна над водата, когато Лий силно изрита кануто им, и то с уж притиснатия си крак. Алън се олюля, стараейки се да запази равновесие, но не успя и падна в езерото. Блеър веднага се приведе над ръба на лодката, за да му помогне, но Лий я хвана с двете си ръце през кръста и я изтегли в своята лодка.

От околните лодки се чуха приглушени смехове, докато Алън правеше усилия да хване преобърнатото кану, а Блеър блъскаше с юмруци по гърдите на Леандър и му крещеше да я пусне. Все пак той успя с помощта на едно гребло да измине десетината метра до брега, докато с другата ръка ловко се отбраняваше срещу Блеър, за да не бъде наранена някоя от по-благородните части на тялото му.

Когато най-после стъпиха на твърда земя, той застана пред нея и се ухили като момче, извършило поредното геройство.

— Шапката ми, — изфуча през стиснати зъби Блеър и Лий, продължавайки да се усмихва, отиде при малката гребна лодка да изпълни заповедта. Едва обърна гръб на Блеър, когато тя светкавично се наведе, хвана едно гребло, оставено на брега, и с все сила го стовари върху раменете му. За нейна голяма радост Лий падна по лице в крайбрежната тиня.

Но Блеър нямаше време да се наслаждава на успеха си, защото Алън продължаваше да се бори с преобърнатото кану. Тя бързо загреба към него с лодката на Лий, благодарейки на Бога, че има богат опит с женския гребен отбор на университета.

— За съжаление не мога да плувам — изпъшка Алън, когато тя му протегна ръка. — Мога само да се държа във водата.

С обединени усилия им се удаде да го върнат в лодката. Изтощен, кашлящ, мокър до кости, той се отпусна на пейката и се опита да се съвземе от опасното си приключение. Блеър хвърли поглед към Лий, застанал на брега, покрит от глава до пети с тиня. Тази гледка я изпълни със задоволство.

Със сръчна маневра тя обърна носа на лодката към другия бряг и загреба към къщичката за наемане на лодки. Плати таксата, докато Алън стоеше до нея и кихаше, после намери файтон и поръча да ги отведат в хотел „Империал“, където беше отседнал Алън.

Беше толкова разгневена, че по пътя към хотела нито веднъж не го погледна. Как се осмеляваше Лий да се държи така с нея пред очите на целия град! И изобщо как си позволяваше подобно отношение! Нали ясно му беше дала да разбере, че не иска да има нищо общо с него.

Последва Алън нагоре по стълбите към стаята му.

— Ако този човек се приближи отново до мен, ще го убия! Толкова е отвратителен! Нима си въобразява, че ще се омъжа за такъв като него? Безподобен егоист! Дай ми ключа!

— Какво, моля? А, да, ето го. Блеър, мислиш ли, че е редно да дойдеш в стаята ми? Искам да кажа, как ще изглежда това в очите на хората?

Блеър взе ключа от ръцете му и отвори вратата.

— Можеш ли да си представиш живот с такъв човек? Държи се като бързо израснало, разглезено дете, което на всяка цена иска да наложи волята си. Сега си е втълпил, че трябва да ме има — може би защото съм първата жена, която му е казала „не“. И ще направи всичко да ми отрови живота!

Тя млъкна и изненадано се вгледа в Алън, който продължаваше да стои насред стаята с мокрите си дрехи.

— Защо стоиш като истукан, вместо да се преоблечеш в нещо сухо?

— Защото съм на мнение, че не бива да оставаш в стаята ми, Блеър. Не искам да се събличам пред очите ти.

Постепенно Блеър възвърна самообладанието си и осъзна къде се намира.

— Вероятно си прав. Бях толкова ядосана, че не знаех какво правя. Ще те видя ли утре?

— Ако дотогава не съм умрял от белодробно възпаление — усмихна се Алън.

Блеър отговори на усмивката му и се обърна да си върви. Но следвайки някакъв вътрешен импулс, тя изтича към него, обгърна с ръце врата му и притисна устните си в неговите.

Алън я прегърна колебливо, сякаш се боеше да не я намокри. Но когато Блеър вложи повече страст и натиск в целувката си, той я притисна до себе си с нарастваща възбуда.

Ала Блеър скоро го пусна.

— Време е да вървя — проговори меко тя и се оттегли към вратата. — До утре, мили!

Алън остана за момент неподвижен, загледан в затворената врата. Сякаш беше забравил, че трябва да се преоблече.

— На него не каза „не“, Блеър — пошепна той. — Но когато те целувам аз, ти си отиваш. Той обаче успя да те накара да останеш цялата нощ…

В четвъртък сутринта Блеър се върна с обляно в сълзи лице във Вила Чандлър и изтича нагоре по стълбата в стаята си. Първо изхвърли навън цял куп букети, за да може да стигне до леглото си, и след като изрита яростно дузина кутии бонбони в един ъгъл, се хвърли на кревата и избухна в плач. Повече от час не можа да се успокои. Вчера Лий отново развали спокойния й следобед в компанията на Алън. Двамата бяха излезли на пикник в планината, когато внезапно изникна Лий, изстреля няколко куршума във въздуха, изплаши конете и се опита да издърпа Блеър на своя жребец. Но тя и този път се защити успешно, като принуди коня му да се разрита със задните си крака. Лий я пусна, за да го укроти, и тя бързо избяга на сигурно място.

Алън стоеше и безпомощно ги гледаше, но не знаеше как да реагира, тъй като нямаше опит с коне, които не са впрегнати в превозно средство. Блеър с много усилия беше успяла да го убеди да излязат на коне вместо с нает файтон, както предпочиташе той.

След като се изплъзна от ръцете на Лий и от копитата на буйния му жребец, Блеър се метна на един от конете, които бяха наели — другият беше хукнал да бяга още при първия изстрел, — и се опита да убеди Алън да седне зад нея на гърба му.

Блеър беше прекарала голяма част от детството си на седлото и този път разгърна целия си талант на ездачка, като препусна в галоп пред Лий. Когато по някое време се обърна към преследвача си, Алън, който отчаяно се вкопчваше в нея, изкрещя от страх. Конят се носеше с бясна скорост към едно дърво и надали можеше да избегне сблъсъка с него.

Леандър, който препускаше почти редом с тях, осъзна опасността в същия този миг и със светкавично движение отклони коня си встрани. Уплашеното от неочакваната маневра животно се изправи на задните си крака и хвърли Лий на земята. Така Блеър и Алън успяха да се отърват от преследвача си.

За нещастие — или за щастие, погледнато от страна на Блеър — конят на Лий също не остана при стопанина си, а бързо хукна обратно към обора си.

Алън се хвана здраво за седлото и за Блеър, която продължаваше да препуска с непроменена скорост към града.

— Няма ли да му върнеш коня? — извика той. — Още сме далеч от града!

— Само шест мили — отговори през рамо Блеър. — Той междувременно привикна към дълги разстояния пеш.

Това беше в сряда, но в сравнение с четвъртъка той беше истински благословен ден. Още преди закуска Гейтс се нахвърли върху нея с ругатни, защото макар и с известно закъснение беше узнал, че във вторник Блеър е била с някакъв непознат в парка и е изложила Лий пред очите на целия град.

Блеър нямаше намерение да се кара с него, затова каза, че се е уговорила да отиде с Лий в болницата и да обсъди с него някакъв медицински въпрос. Естествено това беше лъжа. В действителност тя се надяваше, че Леандър не е в клиниката, тъй като в никакъв случай не искаше да го вижда.

Гейтс настоя да я вземе със себе си. Когато тръгна по работа, я свали пред болницата и я изчака да влезе през вратата. Като че съм пленница, помисли си Блеър.

Но вътре бързо се почувства в привична обстановка. Миризмата на карбол, мокро дърво и сапун погъделичка ноздрите й. Стори й се, че се е върнала в къщи. Тъй като никой не смееше да я приближи, тя започна да обикаля отделенията, надникваше в болничните стаи и все по-силно я обхващаше желанието да се върне в Пенсилвания и по-скоро да започне работа.

Качи се на втория етаж и в този миг чу шум, който опитното й ухо начаса разпозна: някой се задушаваше.

Блеър веднага се превърна в доктор Чандлър. Изтича в стаята, от която идваше звукът, и се озова срещу една възрастна жена, която се опитваше да си поеме дъх и цялата беше посиняла. Без да се поколебае нито секунда, Блеър се зае с масаж на гръдния кош и приложи обдишване уста в уста.

Тъкмо когато се приведе над жената, почувства върху раменете си две силни ръце, които грубо я дръпнаха назад. Замаяна, Блеър политна към стената, докато Леандър се зае с пациентката и измъкна нещо от гръкляна й. Само след секунди дишането на жената се успокои и стана равномерно. Лий я повери на грижите на една сестра и се обърна към Блеър:

— Иди веднага в кабинета ми — изръмжа той, без да я погледне.

В продължение на двадесет минути върху нея се изля такъв поток от ругатни, каквито не беше чувала никога досега. Лий явно беше убеден, че тя нарочно се е намесила в работата му и е застрашила живота на пациентката.

Тя се опита да се защити, но нищо не беше в състояние да смекчи гнева му. Той й каза, че е трябвало да извика някого на помощ, вместо да хукне да спасява жената, без да познава историята на болестта й.

Блеър знаеше, че той има право, затова не успя да се сдържи и избухна в сълзи. Едва тогава Леандър се успокои. Престана да я хока и сложи ръка на рамото й.

Блеър се отдръпна рязко назад, изкрещя, че го мрази и никога повече не иска да го вижда, избяга от кабинета, хукна надолу по стълбата и се скри зад една завеса. Леандър мина покрай нея, но не я забеляза. Когато видя, че изходът е свободен, тя напусна болницата, скочи в конския трамвай и се прибра в къщи. Хвърли се на леглото си и отново се разплака, надявайки се никога вече да не се срещне с този отвратителен мъж.

В единадесет часа най-после се поуспокои и можа да напусне къщата, за да отиде на среща с Алън. Обясни на майка си, че с Лий са се уговорили да играят тенис, и Оупъл само кимна, защото винаги вярваше в обясненията на дъщерите си.

Оупъл седеше на задната веранда, опитвайки се да се наслаждава на топлия пролетен ден и да забрави проблемите на дъщерите си. Когато по едно време вдигна очи от гергефа си, забеляза фигурата на Леандър, застанал в коридора.

— Каква приятна изненада — промълви тя. — Аз мислех, че играеш тенис с Блеър. Забравихте ли нещо?

— Имаш ли нещо против, ако поседна с теб?

— Разбира се, че не. — Оупъл го измери с поглед. Красивото му лице рядко се помрачаваше от тревожни бръчки, но днес то изглеждаше потъмняло и загрижено.

— Искаш да обсъдиш нещо с мен, така ли е, Лий?

Мина доста време, преди Леандър да отговори. Той извади пура от джоба на жакета си и помоли Оупъл за разрешение да запуши.

— Тя излезе с един младеж на име Алън Хънтър — проговори най-после той. — Това е мъжът, за когото е решила да се омъжи.

Оупъл отпусна ръката си, която отново беше хванала иглата.

— О, не! Стига толкова усложнения! Най-добре ми разкажи веднага какво знаеш за този мъж, Лий!

— Изглежда, е приела предложението му за женитба още в Пенсилвания. Той пристигна тук в понеделник, за да се запознае с теб и мистър Гейтс.

— Но в понеделник вие с Блеър вече бяхте… А и годежът й беше обявен официално от амвона… — Гласът й пресекна.

— Аз съм виновен. Действах самоволно. Блеър и Хюстън искаха да замълчим по въпроса и да забравим случилото се. Срамувам се, но ще призная пред теб, че аз направо шантажирах Блеър да остане в Чандлър и да участва в състезанието.

— Какво състезание?

— Запознах се с Хънтър още в понеделник на гарата и го убедих да се състезава с мен за ръката на Блеър. До двадесети този месец имам срок да я спечеля за себе си. На тази дата ще се реши, дали тя ще се омъжи за мен, или ще напусне града с Хънтър.

Той обърна лицето си към Оупъл.

— Но мисля, че позицията ми е губеща. Не знам как да я накарам да ме обикне. Никога не съм се борил за ръката на която и да било жена и съм направо безпомощен в тактиката си. Опитах с цветя, бонбони, разни номера, станах за смях пред целия град, направих всичко, за да й доставя удоволствие, но досега няма никакъв резултат. На двадесети Блеър ще напусне града с Хънтър — повтори той, сякаш тази мисъл му беше непоносима. После въздъхна и подробно ден по ден, описа на Оупъл всички събития през последната седмица — започна с преобръщането на лодката, после атаката с конете по време на пикника и завърши с караницата тази сутрин в болницата, като откровено си призна, че е прекалил и е бил груб.

Оупъл замислено гледаше пред себе си. Когато след малко заговори, в гласа й прозвуча учудване:

— Ти много обичаш Блеър, Лий…

Лий се изправи като свещ на стола си.

— Не знам дали може да се нарече любов… — Той хвърли поглед към Оупъл, разбра, че не е успял да я измами и побърза да се поправи: — Е, добре. Може би наистина я обичам, толкова я обичам, че съм готов да стана за посмешище на целия град — стига само да я имам.

После премина в отбрана:

— Но не съм толкова откачил, че да отида при нея и с насълзени очи да я уверя, че след първата нощ не мога да живея без нея. Едно е, ако ми хвърли в лицето розите, които съм й занесъл, друго е обаче, ако ми се подиграе, като й призная, че я обичам до смърт…

— Вероятно си прав. Знаеш ли как се държи с нея другият мъж?

— Забравих да я попитам.

— Сигурно той е приятелят, който непрекъснато й изпращаше медицински книги. Щом прочете някоя от тях, Блеър излиза от къщи и казва, че отива на среща с теб.

— Стаята ми е пълна с медицински книги, но не мога да си представя, че ще ги изпратя на една жена. По отношение на медицината съм на едно мнение с мистър Гейтс. Иска ми се да я накарам да се откаже от абсурдните си желания, да се посвети на семейството си и…

— И какво? Да заприлича на Хюстън? Вече беше сгоден за една превъзходна домакиня, защо тогава се влюби в друга? Никога ли не ти е минавала през ума мисълта, че Блеър вече няма да е Блеър, ако изостави медицината?

На верандата се възцари мълчание.

— На този стадий съм готов да опитам какво ли не. Значи мислиш, че не е зле да й изпратя някоя и друга медицинска книга?

— Лий — заговори внимателно Оупъл, — кажи ми, защо стана лекар? Кога за пръв път реши да се посветиш на тази професия?

Той се усмихна.

— Когато бях на девет години, майка ми се разболя. Старият доктор Бренър седя два дни до леглото й и тя се оправи. Тогава разбрах, че за мен няма да има друга професия, освен тази.

Оупъл обърна поглед към градината.

— Когато дъщерите ми бяха единадесетгодишни, ги отведох в Пенсилвания на гости при брат ми Хенри, който е лекар, и леля им Фло. Веднага след пристигането си Хюстън, Фло и аз се разболяхме от треска. Не беше нещо опасно, но останахме на легло доста време и с Блеър се занимаваше прислугата. Брат ми реши, че детето е самотно и започна да го взема със себе си, когато посещаваше пациентите по домовете им.

Тя помълча малко и после с усмивка продължи:

— Няколко дни по-късно узнах какво се е случило. Хенри беше толкова развълнуван, че не можеше да мълчи повече. Явно Блеър не беше взела предвид указанията му да се държи далеч от пациентите. Още първия ден му помогнала да се справи с някакво трудно раждане, като през цялото време запазила самообладание и не се объркала дори когато родилката получила кръвоизлив. На третия ден му асистирала при спешна операция върху кухненската маса, когато трябвало да се извади сляпото черво на пациентка. Хенри твърдеше, че никога не е срещал човек, надарен с толкова талант за медицина като Блеър. Мина известно време, преди да преодолея шока си, че дъщеря ми иска да стане лекарка. Когато поговорих с нея за това, очите й святкаха с непознато досега въодушевление. Тогава разбрах, че трябва да й помогна да осъществи мечтата си и да получи медицинско образование. И сторих всичко, което зависеше от мен.

С дълбока въздишка Оупъл продължи разказа си:

— За съжаление не се съобразих с мистър Гейтс. Когато се върнахме в Чандлър и тя непрекъснато повтаряше, че ще стане лекарка, той избухна и заяви, че няма да допусне момиче, което е поставено под негово попечителство, да се заеме с подобна неподходяща за една дама професия. Издържах цяла година и трябваше да гледам как Блеър постепенно се прекършва. Но мисля, че чашата преля, когато мистър Гейтс забрани на библиотекарите да й дават книги с медицинска тематика.

Оупъл кратко се изсмя.

— Това май беше единственият път, когато се противопоставих на волята му. Хенри и Фло нямаха деца. Помолиха ме да им пратя Блеър и Хенри обеща да й даде най-доброто образование, което може да се намери с пари. Разбира се, трудно ми беше да се разделя с дъщеря си, но нямах избор. Ако беше останала тук, Гейтс щеше напълно да унищожи бойкия й дух.

Тя се обърна към Лий:

— Надявам се, сега разбираш какво е медицината за Блеър. Още като малко момиче се посвещаваше изцяло на нея, а сега… — Тя спря за миг и извади от джоба си писмо. — Вчера получих това. Написано е от Хенри и е пратено до мен, за да съобщя новината на Блеър колкото се може по-безболезнено. Вътре се казва, че болничният надзорник в градската управа на Филаделфия е наложил вето върху назначението й в болницата „Свети Йосиф“, въпреки че кандидатурата й вече е била утвърдена и въпреки факта, че се е представила най-добре на приемните изпити. Според него било недопустимо една дама да работи в толкова тясна връзка с много мъже.

— Но това е… — избухна Лий.

— Несправедливо, нали? Не е по-несправедливо от желанието ти да я затвориш в къщи и да я принудиш да изостави медицината. Редно ли е да си седи в къщи и да следи дали слугинчето е изгладило ризите точно според желанието ти?

Леандър се загледа в градината и замислено дръпна от пурата си.

— Вероятно ще й достави удоволствие да ме придружи при някои пациенти в околностите на града. Естествено не при тежки случаи, само обичайните посещения при оздравяващи.

— Да, смятам, че ще й хареса. — Оупъл сложи ръка на рамото му. — Лий, аз съм убедена, че тогава ще видиш една съвсем друга Блеър. Защото зад откровеността й, която понякога дразни и отблъсква хората, се крие голямо и добро сърце. Ако продължаваш да очерняш пред нея онзи мистър Хънтър и да го правиш смешен в очите й, тя никога няма да ти прости, камо ли да те заобича. Покажи й онзи Леандър, когото познава целия град и който става в три сутринта, за да изслуша оплакванията на стария мистър Лехнер. Покажи й онзи Леандър, който миналото лято спаси близнаците на мисис Сандерсън. Онзи Леандър, който…

— Добре, добре — засмя се Лий. — Ще й покажа ореола на светец, който се рее над главата ми. Мислиш ли, че наистина разбира нещо от медицина?

Този път Оупъл се изсмя високо.

— Чувал ли си някога за доктор Хенри Томас Блеър?

— Патолога? Разбира се! Някои от напредничавите му методи за разпознаване на епидемиите са въведени дори тук… — Той смаяно млъкна. — Да не би това да е нейният вуйчо Хенри?

— Точно така — отговори със задоволство Оупъл. — Той е. И той казва, че Блеър е добра — дори много. Дай й шанс, Лий. Няма да съжаляваш.

ГЛАВА ДЕСЕТА

Настроението на Блеър не се подобри дори след играта на тенис с Алън. Докато учеше медицина, вуйчо й многократно я насочваше към физически упражнения. Казваше й, че чрез усърдни тренировки на тялото може да подобри мисленето и да засили способността за възприемане на мозъка. Затова Блеър беше влязла в гребния отбор, научи се да играе тенис и винаги, когато имаше време, участваше в часове по гимнастика или караше колело. От време на време ходеше дори на туристически походи.

Без особени усилия победи Алън в два сета. Той като че ли не обръщаше внимание на играта. През цялото време страхливо поглеждаше назад, без да следи топката. Сякаш очакваше всеки миг на края на игралното поле да се появи съперникът му. Ето и сега се отдалечи от корта с отсъстваща физиономия. Блеър се ядоса от завършека на играта. Знаеше, че само тревогата от евентуалната поява на Лий накара Алън да играе много по-зле от обикновено.

— Алън, имам усещането, че ти почти се страхуваш от него. Досега всеки път сме го били.

— Ти го победи. Тук, на село, мен за нищо не ме бива. Ако можехме да премерим сили в големия град, вероятно щях да имам някакъв шанс.

— Леандър е учил къде ли не. Убедена съм, че в балната зала се чувства също така удобно, както и на гърба на коня — отговори тя, докато почистваше ракетата си.

— Ренесансов човек значи! — отвърна раздразнено Алън.

Блеър изненадано повдигна очи.

— Алън, ти изглеждаш ядосан, макар че отлично знаеш какви са чувствата ми към този мъж.

— Знам ли? Известен ми е само фактът, че един-единствен път си излязла с него и после сте прекарали нощта заедно. Но когато аз те докосвам, никога не губиш контрол над себе си.

— Не мисля, че трябва да слушам подобни неща. — Блеър рязко му обърна гръб и понечи да си тръгне. Алън я хвана за рамото.

— Предпочиташ да ги чуеш от Уестфийлд, така ли? По-приятно ти е той да се появи тук, да изстреля няколко куршума или да се подиграе с наивното доверие на един млад лекар!

Блеър го измери с толкова хладен поглед, сякаш отново беше влязла в кожата на сестра си.

— Пусни ми ръката.

Алън веднага се подчини и се опита да заглади нещата.

— Много съжалявам, Блеър. Не исках да кажа това. Но не желая повече да бъда петото колело на колата, да седя в хотелската си стая и да чакам кога ще се запозная с родителите ти — нещо, което и до днес ми е забранено. Не Уестфийлд, а аз съм излишен в този град.

Думите му звучаха помирително. Ядът му беше разбираем. Блеър нежно сложи ръка на бузата му.

— Аз исках двамата с теб да се махнем оттук, ти беше този, който реши да вземе участие в състезанието. Съгласи се с условията на Леандър и с това застраши кариерата ми. До двадесети не ми е позволено да напусна Чандлър. Но можеш да бъдеш сигурен, че искам да го напусна — с теб!

Той я придружи до Вила Чандлър. Когато се разделиха, Блеър усети, че несигурността му не е изчезнала. Алън се страхуваше от изхода на борбата. Каквото и да му казваше, тревогата му си оставаше.

Когато се прибра в къщи, отиде веднага в стаята си, зарадвана, че този път майка й не я посрещна както обикновено с купища букети и бонбони, донесени от Леандър в нейно отсъствие. Оупъл просто я поздрави с мила усмивка и отново се наведе над бродерията си, докато Блеър уморено се заизкачва по стълбата.

Беше твърдо решена да не прекара и следобеда в плач, затова се изтегна на леглото и се опита да се задълбочи в една книга за изгарянията от различна степен, взета назаем от Алън.

В три часа следобед на вратата й почука камериерката Сюзън с отрупана с ястия табла.

— Мистър Гейтс заповяда да ви донеса това — заговори тя — и да ви попитам желаете ли още нещо.

— Не — отговори равнодушно Блеър и отблъсна таблата.

Сюзън спря на прага и изтри с престилката си бравата на вратата.

— Сигурно вече сте чули какво стана вчера.

— Вчера? — попита безучастно Блеър, мислейки защо Алън е убеден, че тя се интересува от Леандър. Нима не му беше оказала достатъчно ясно, че не иска да има нищо общо с този нахалник?

— Знаех си, че не сте чули, защото когато мис Хюстън се върна снощи, вие вече спяхте, а тази сутрин излязохте много рано. На вчерашната забава мистър Тагърт забъркал ужасна каша. После отнесъл мис Хюстън до каретата, доведе я тук и разговаря с майка ви. Тя направо се влюби в него, а той обеща да й купи розов железопътен вагон и …

Любопитството на Блеър се събуди.

— Спри за малко и после ми разкажи всичко отначало!

— Ами — започна отново Сюзън, която с удоволствие съобщаваше новините, — вчера сестра ви отиде на градинско увеселение у мис Тиа Манкин. И вие бяхте поканена, но не пожелахте да отидете. А заедно с нея бил онзи страхотен мъж и в началото никой не го познал. Това ми го разказаха, защото аз не бях там, но после го видях с очите си и се убедих, че всичко е вярно. Никога не съм си помисляла, че онзи непохватен великан може да изглежда толкова добре. И така, той я придружил на забавата и всички жени се захласнали по него. После напълнил на бюфета чиния с ядене, отнесъл я на мис Хюстън и я изпуснал в скута й. Първо хората загубили ума и дума, но скоро някой избухнал в смях. Преди обаче да разберат какво става, мистър Тагърт вдигнал мис Хюстън на ръце, изнесъл я от градината и я сложил в прекрасната малка карета, която й подари.

По време на разказа Блеър беше придърпала таблата към себе си. Вдигна до устните си чашата с мляко, но бързо я остави и попита:

— Хюстън не се ли е възпротивила? Не мога да си представя, че ще изтърпи подобно нещо в присъствието на други хора.

Ако искаше да бъде честна пред себе си, трябваше да признае, че въобще не може да си представи как сестра й ще позволи на някой мъж да я прегърне.

— И аз не бях виждала подобно нещо, докато беше сгодена за доктор Леандър. Но мис Хюстън не само е позволила да се отнасят така с нея, ами направо го доведе в къщи и помоли майка си да му прави компания в салона.

— Мама? Та тя избухва в сълзи веднага щом чуе името му!

— От вчера вече не. Не мога да разбера какво толкова му харесва. Макар че той е хубав мъж, все пак ме плаши до смърт. Но майка ви направо се влюби в него. Помогнах на мис Хюстън да се преоблече и когато двете слязохме долу, майка ви тъкмо му казваше да я нарича Оупъл, а той я питаше какъв да бъде цветът на железопътния вагон, който щял да й подари.

Сюзън вдигна от леглото таблата с празната чиния.

— Но сигурно се е случило нещо страшно, защото когато мис Хюстън отново излезе с този мъж, късно вечерта се прибра в къщи, обляна в сълзи. Опита се да се скрие от мен, когато й помагах да се съблече, но по очите й познах, че е плакала. А днес не яде нищо и не излиза от стаята си. — Сюзън тръгна към вратата и хитро изгледа Блеър. — Също като вас. В тази къща всички страдат — заключи тя и излезе от стаята.

Блеър скочи и бързо се запъти към стаята на сестра си. Намери я легнала на леглото с подути, зачервени от плач очи, олицетворение на отчаянието. Първата мисъл на Блеър беше, че само тя е виновна за това нещастие. Ако не се беше върнала в Чандлър, Хюстън все още щеше да бъде сгодена за своя Леандър и нямаше дори да помисли да се омъжи за човек, който да я залива със сос в обществото и да я прави за посмешище.

Опита се да говори с Хюстън, да й обясни, че може да си върне. Лий, ако иска, че не е нужно да се омъжва за този Тагърт. Колкото повече говореше Блеър, толкова по-тиха ставаше Хюстън. Освен твърдението, че Леандър вече не обича нея, а желае Блеър, и то така, както никога не е желал нея, от устата й не се изтръгна нито една смислена дума.

Блеър искаше да каже на сестра си, че трябва да почака само до двадесети, за да получи отново своя Леандър. Искаше да й разкаже за шантажите му, както и за любовта си към Алън. Но се побоя, че това още повече ще усили мъката на Хюстън и тя ще се почувства като утешителна печалба. Хюстън беше изцяло завладяна от мисълта, че Лий я е отблъснал, защото силно желае Блеър, и че сега Тагърт отново я прави нещастна, въпреки че не пожела да каже на сестра си причината.

Колкото повече униваше Хюстън, толкова по-нещастна се чувстваше Блеър. Та тя излезе с Леандър само за да узнае дали е подходящ за сестра й. Не можа да понесе мъката й след ужасната сцена, която й направи годеникът й. А ето че сега Хюстън беше сгодена за съвсем друг човек и въпреки това плачеше и беше нещастна. Защо изобщо се намеси в живота й!

Блеър стоеше до леглото на Хюстън и се опитваше да спре сълзите, които се търкаляха по бузите й.

— Сигурно си мислиш, че с Леандър е свършено, но това не е истина. И не бива да наказваш сама себе си, като се омъжваш за онзи дързък грубиян, който се нуждае от лигавче, за да се нахрани, и на всичкото отгоре ти цапа роклята… — Блеър слисано млъкна, защото Хюстън скочи и й залепи оглушителна плесница.

— Той е мъжът, за когото ще се омъжа! — изкрещя извън себе си Хюстън. — Не позволявам нито ти, нито който и да било да се изразява пренебрежително за него.

Блеър притисна с ръце бузата си и между пръстите й потекоха сълзи.

— Онова, което направих, ще ни унищожи — пошушна тя. — Никой мъж, какъвто и да е той, не би трябвало да застава между нас! — изхълца тя и бързо избяга от стаята.

Остатъкът от деня беше още по-потискащ за Блеър. Ако все още имаше съмнения за причината, поради която Хюстън се омъжваше за онзи Тагърт, те се разсеяха окончателно малко преди вечеря, когато един пратеник донесе цяла дузина пръстени. Хюстън сдържано ги погледна, но очите й блеснаха с ярка светлина. Тя буквално хвърчеше от радост из къщи и Блеър с мъка се запита дали една карета с кон и тринайсет пръстена могат да обезщетят сестра й за женитбата с човек като Тагърт. Ако се съдеше по лицето на Хюстън, сестра й сигурно вярваше в това.

След малко сервираха вечерята и доброто настроение на Хюстън я удари право в стомаха. Разбра, че е безсмислено да разговаря с нея за каквото и да било.

По време на яденето телефонът иззвъня и Гейтс поръча на прислужницата да предаде на обаждащия се — който и да е той, — че никой не желае да разговаря с него чрез този новомоден апарат.

— Някой хора май смятат, че по всяко време могат да накарат този сандък да зазвъни и да разговаря с когото си искат — изръмжа ядно той.

Сюзън се върна в столовата и очите й потърсиха Блеър.

— Казаха, че е много важно. Обажда се някоя си мис Хънтър.

— Хънтър… — промърмори Блеър над супата, която тъкмо ядеше. — Най-добре е да се обадя. — И без да помоли за разрешение, тя скочи от мястото си и изтича към вратата.

— Не познавам такива хора — извика подире й мистър Гейтс.

— Разбира се, че ги познаваш — намеси се съобразително Оупъл. — Преселиха се тук от Сиатъл само преди година. Представиха ни ги миналото лято у Лехнерови.

— Може би. Да, мисля, че сега си спомних. Вземи си от говеждото филе, Хюстън. и без това много си отслабнала.

— Ало? — проговори предпазливо Блеър.

Вместо Алън, както беше очаквала, чу гласа на Леандър:

— Моля те, Блеър, не затваряй. Искам само да ти предам една покана.

— Какво си намислил този път за Алън? Опита е револвера, после с конете и едва не го удави в езерото. Знаеш ли, че днес играхме тенис? Трябваше да дойдеш и да го замеряш с топките или да го натупаш с ракетата.

— Знам, че не се държах по най-добрия начин, затова ще се постарая да се поправя. Утре съм отделил целия ден за спешни случаи и ще посетя няколко пациенти в околностите на града. Сметнах, че би искала да ме придружиш.

За момент Блеър онемя. Да прекара цял ден в занимания с онова, за което беше учила? Да не лежи на слънцето и да размишлява как да убие времето, а да научи нещо полезно!

— Блеър, там ли си още?

— Да, естествено.

— Ако не ти се идва, мога да те разбера. Цял ден работа и вечерта ще бъдеш изтощена до крайност. Затова…

— Ела да ме вземеш, щом се приготвиш. Ще стана на разсъмване. А що се отнася до изтощението, утре ще видим кой ще е пръв.

Тя окачи слушалката и се върна в столовата. Утре отново ще бъде лекарка! За пръв път от много дни насам не усещаше отговорност дори за съдбата на сестра си.

В продължение на половин минута Нина Уестфийлд слушаше блъскането по входната врата, докато най-после някой отиде да отвори.

След малко в салона влезе едно от момичетата с бледо лице и треперещи ръце.

— Мис, отвън има един мъж, който казва, че е мистър Алън Хънтър и е дошъл да убие доктор Леандър!

— Божичко! Опасен ли изглежда?

— Мис, мъжът стои съвсем спокойно, но очите му са такива диви и… Всъщност той изглежда много добре. Помислих си, че не е зле вие да поговорите с него. Не ми прилича на убиец.

Нина остави книгата си настрана.

— Въведете го и идете да повикате мистър Томпсън. Изпратете и някого при баща ми. Нека се върне в къщи. Друг слуга да отиде в болницата и да задържи брат ми там. Измислете някаква болест, за да не се връща в къщи.

Момичето я послуша и след секунди въведе в салона Алън Хънтър. Той наистина няма вид на убиец, помисли си Нина и любезно му протегна ръка, без да обръща внимание на ужасеното дишане на прислужницата. Само след няколко минути се появи мистър Томпсън, но тя побърза да го отпрати със забележката, че е станало недоразумение. А когато след пет минути дотича и баща й, тя спокойно му представи Алън. Тримата вечеряха заедно и продължиха да разговарят до късно през нощта

За нещастие никой не помисли за Леандър, който отчаяно се опитваше да помогне на стареца, който от шестнадесет години насам беше портиер у семейство Уестфийлд. Човекът се превиваше от болки, които не можеха да бъдат локализирани, макар че Лий с всички сили се опитваше да стори това. Но всеки път, когато докторът излизаше от амбулаторията, портиерът тичаше до телефона и се обаждаше на прислужницата, която му казваше, че опасният мъж е още там. Тогава старецът лягаше отново на кушетката и се опитваше да имитира нов симптом.

Така тази нощ Леандър успя да поспи само четири часа, преди да дойде първото спешно повикване. И тъй като беше станал в четири и половина сутринта, не му се искаше да събуди цялото семейство Чандлър, като звъни на входната врата. Затова предпочете да се покатери на дървото и оттам да се прехвърли в стаята на Блеър.

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА

Небето едва се развиделяваше, когато Леандър се изкачи по стария бряст и прескочи на покрива до мансардата на Блеър. Приличаше на ученик, който всеки момент ще бъде хванат да краде ябълки. Виж го ти — опитен мъж на двадесет и седем години, лекар, пропътувал цяла Европа и посетил всички известни салони на Стария континент. А сега се катереше по дървото като крадец и се промъкваше в стаята на едно момиче.

Но когато проникна вътре и съзря очертанията на тялото й под тънката завивка, Лий забрави всички предразсъдъци. Последните няколко дни бяха ужасни за него. Беше намерил жената на своя живот и знаеше, че се нуждае тъкмо от нея, но трябваше да стои и да гледа как тя постепенно му се изплъзва. Нещо в нея го правеше несръчен, груб и всичко, което вършеше, беше наопаки. Опитваше се да й направи впечатление, да се представи колкото се може по-добре в сравнение с онази нещастна, слаба руса мишка, в която тя уж беше влюбена. Лий беше убеден, че Хънтър не е достатъчно мъжествен за жена като Блеър.

За миг се изправи над нея, наслади се на мекотата и сладостта, които му беше показала през единствената нощ, когато не му беше сърдита. Тази нощ промени из основи живота му и той беше решен на всяка цена да си върне жената, която му се беше отдала с нещо повече от готовност.

С усмивка на лице и с чувството, че не може да постъпи другояче, той отметна завивката и се вмъкна при нея в леглото — с всичките си дрехи и с обувки на краката. Времето не стигаше за дълга любовна игра, пък и той веднага осъзна с все още ясния си разум, че мансардата в дома на Дънкан Гейтс съвсем не е подходящо място за това.

Затова целуна слепоочията й и я обгърна с ръце. Все още сънена, Блеър се сгуши в него, докато той целуваше страните и очите й. Когато устните му докоснаха нейните, тя постепенно се събуди, притисна се до него и мушна бедрото си между краката му, а той повдигна нощницата и помилва голата й плът.

Целувката му стана по-страстна, езикът му се впи в нейния и тя с готовност го прие, обгърна го с две ръце, за да бъде колкото се може по-близо до него.

Събуди я — но не изцяло — часовникът на Лий, който се вряза в стомаха й през тънката нощница.

— Мислех, че е сън — промърмори тя и погали страните му.

— Сън е — отговори дрезгаво Лий. Никога досега не му се беше налагало да обуздава чувствата си. Колко му се искаше да й свали и нощницата, да обсипе с целувки топлото гъвкаво тяло, да съедини плътта си с нейната. Искаше да отърка небръснатите си бузи в меката кожа и да чуе пак онзи лек писък, който изразяваше едновременно протест и ликуване.

Внезапно Блеър се изправи и седна в леглото.

— Какво правиш тук? — пошепна задъхано тя.

Той сложи пръст на устните й и я издърпа да легне отново. Този път обаче тя се възпротиви и сърдито го изрита с пети.

— Ако ще идваш с мен при пациентите, крайно време е да се събудиш, а тъй като е много рано, не ми се искаше да чукам на входната врата и да събудя цялата къща. Ще престанеш ли най-сетне да вдигаш шум? Иначе скоро тук ще нахлуе мистър Гейтс и като те види в този вид, ще те облече в конопена риза, ще те посипе с пепел и ще те прекара по улиците на града.

Той махна ръката си от устните й едва когато видя, че се е успокоила.

— По-добре това, отколкото да лежа с теб в едно легло! — изсъска тя. — Веднага ме пусни!

Леандър не се отмести нито на милиметър.

— Ако имах време, нямаше да легна до теб напълно облечен и с обувки — прошепна той, притегли я към себе си и мушна крака си между бедрата й.

— Ти си един проклет похотлив…

Но не успя да довърши, защото той затвори устата й със своята и задържа здраво ръцете й над главата. Целуна я отначало меко, после с такава страст, че дъхът й секна, и накрая отново нежно както в началото.

Когато най-сетне я пусна, очите й бяха пълни със сълзи. Тя скри глава във възглавницата и пошепна:

— Моля те, недей, моля те!

— Не виждам защо трябва да бъда милостив — промърмори той, но освободи ръцете й. Тялото му все още притискаше нейното. — През последните дни и ти не беше особено благосклонна.

Блеър само го изгледа и той се надигна.

— Ще напусна стаята ти по същия път, по който дойдох — през покрива и надолу по дървото. Облечи се и излез през вратата.

Блеър вече не приличаше на хванато в капан животно.

— Наистина ли ще посещаваме пациенти?

— Никога не съм виждал жена, която се радва на рани и кръв.

— Не си прав. Радвам се, когато мога да помогна на хората. Да спася човешки живот за мен с толкова важно, колкото и моят собствен живот…

Той я целуна набързо и скочи от леглото.

— По пътя ще ми разясниш жизнената си философия. След десет минути, нали?

Блеър само кимна и стана още преди Лий да е излязъл през прозореца. Въобще не й мина през ума колко странно се държаха и двамата, откакто се върна в Чандлър, животът й изобщо не се движеше в нормални граници.

От малкия стенен шкаф, зает в голямата си част от посипаните с нафталин зимни палта на Хюстън, Блеър извади една дреха, с която много се гордееше. Беше я поръчала в известната с традициите си фирма „Дж. Кантрел и Синове“ във Филаделфия. Седмици наред обсъждаше с тях плата, модела и всички подробности, защото много държеше костюмът да отговаря точно на изискванията към една практикуваща лекарка и в същото време да не накърнява правилата на благоприличието. По време на пробите сядаше върху един дървен кон с цел да се увери, че полата е достатъчно къса, за да не спъва движенията й, и достатъчно дълга, за да не буди ненужно любопитство.

Горната част беше по военному строга, полата — дълга и женствена, макар че се състоеше от две части и Блеър можеше да се движи в нея толкова сигурно и удобно, колкото и в панталон. Костюмът беше из работен от фино, но много здраво морскосиньо сукно, което рядко се намираше на пазара, и имаше множество джобове, скрити зад диплите на полата и закопчани със специални копчетата, за да не изпадат скъпоценните инструменти. Скромен червен кръст на ръкава съобщаваше за предназначението на костюма.

Блеър обу и високите ботуши от телешки бокс, които се връзваха с шнурове — приличаха по-скоро на мъжки, тъй като модните тесни дамски ботушки не ставаха дори за ходене, — грабна новата си лекарска чанта и изтича надолу, за да се срещне с Леандър пред вратата.

Облегнат на файтона си, той пушеше една от дългите си тънки пури. За момент Блеър почувства страх, че излиза с него. Без съмнение цял ден ще трябва да се отбранява от нахалните му ръце и надали ще й се удаде случай да прегледа някой пациент.

С бърз поглед Лий оцени облеклото й и едва забележимо кимна с глава. После скочи на капрата и остави Блеър да се оправя сама. Тя едва се покатери на седалката, когато файтонът рязко потегли. Блеър вече имаше опит, затова се вкопчи в облегалката и сърдито изкрещя. Колата се понесе надолу по южното шосе и когато почти излязоха от града, тя извика с все сили, за да надвие тракането на колелата и свиренето на вятъра:

— Къде е първият случай?

— Тъй като почти цял ден съм в болницата, рядко излизам извън града — изкрещя в отговор той. — Някои от пациентите, при които ще отидем днес, са ми непознати, но с първия случайно се познавам. Казва се Джо Глийсън, а болната е жена му Елфи. Всъщност съм сигурен, че не е болна, а пак ще ражда. Кой знае как го правят, но на всеки осем месеца на света се явява ново бебе. — И той извърна лице към нея. — Помагала ли си някога при раждане?

Блеър кимна и се усмихна. Тъй като живееше у вуйчо си, тя имаше големи предимства в сравнение с повечето си колеги: беше добила знания не само от книгите, а беше събрала и достатъчно практически опит.

След едно пътуване, през което Блеър се сдоби с множество синини защото непрекъснато политаше напред и настрани, Леандър спря пред малка дървена хижа в подножието на планината. Големият преден двор гъмжеше от пилета, кучета и мършави мръсни деца, които се боричкаха и търкаляха в праха.

Джо, дребен човечец, само кожа и коси, останал почти без зъби разгони децата и животните с една и съща презрителна безгрижност.

— Тя е вътре, док. Елфи няма навик да лежи след съмнало, но вече четвърти ден не може да стане от дюшека. Тази сутрин едва я събудих. Лекувах я, колкото можах, ама нищо не се получи.

Блеър последва мъжете в къщата, хвърли поглед към децата, които се бяха облещили насреща й, и се вслуша в гласа на Джо, описващ случилото се.

— Сечах дърва и изведнъж брадвата се откачи от дръжката и полетя право срещу крака на Елфи. Рязката не беше дълбока, но изтече много кръв. Зави й се свят и си легна — и това посред бял ден! Казах ви, лекувах я много добре, ама днес съм много загрижен за здравето й.

Малкото помещение, в което като безжизнена човешка купчинка лежеше жената, беше тъмно и миришеше на гнило.

— Отвори прозореца и донеси фенер.

— Коларят, дето донесе дървата, каза, че свежият въздух не е добър за нея.

Леандър го изгледа заплашително и човечецът побърза да изпълни заповедта. После донесе запален фенер.

Лей седна на края на леглото и отметна завивките. Кракът на жената беше увит с дебела, мръсна, воняща превръзка.

— Блеър, ако под превръзката се окаже онова, което предполагам, ти не можеш…

Но Блеър не му позволи да довърши изречението си. Тя огледа внимателно лицето на жената, повдигна клепачите й, провери пулса и се приведе да помирише дъха й.

— Тази жена е пияна — установи учудено тя и се огледа. На примитивната масичка до леглото беше оставена празна бутилка с етикет, на който беше написано: „Еликсир на живота на доктор Монро, лекува всички болести“.

Блеър вдигна бутилката.

— И вие сте дали това на жена си?

— Знаете ли колко пари платих за него? — отговори раздразнено Джо. — Доктор Монро ме уверяваше, че няма нищо по-добро.

— И това ли е от оня шарлатанин? — намеси се Лий, сочейки дебелата превръзка.

— Това е пластир за рак. Реших, че щом може да лекува рака, лесно ще се справи с малката рязка на Елфи. Ще я изправите ли на крака, док?

Лий не си даде труд да отговори, а веднага се зае да пъха трески в старата печка и постави отгоре й котел с вода. Докато чакаха да заври водата, за да си измият ръцете, Блеър отново се обърна към Джо:

— Какво друго сте й дали? — попита тя, очаквайки с напрежение отговора.

— Само малко барут тази сутрин. Понеже не искаше да се събуди, рекох си, че барутът ще я ободри.

— Можеше да я убие, дяволите да те вземат! — изруга Лий. Когато започна да отделя мръсната превръзка от прасеца на жената, лицето му леко побледня. Погледна месото под бинтовете и направи гримаса.

— Така и предполагах. Сложи още един котел с вода, Джо. Тук е необходимо основно почистване.

Домакинът хвърли плах поглед към превръзката и изскочи от стаята. Лий дръпна мръсната тъкан от крака, без да изпуска от очи Блеър.

Мънички, виещи се бели червейчета покриваха суровото подуто месо.

Блеър не реагира по никакъв начин. Бързо се зае да изважда инструментите от лекарската му чанта и да му подава необходимото. После застана до него с леген в ръка, докато той внимателно издърпваше с пинцета червейчетата.

— Слава Богу, че са се появили тия животинчета — обясни Лий. — Червеите изяждат гнилото месо и запазват раната чиста. Ако не бяха те — и той вдигна с пинцетата едно във въздуха, — сега вероятно щеше да се наложи да ампутираме крака. Чувал съм, че някои лекари нарочно слагат червеи в раната, за да я почистят.

— Значи щастие е, че в тази стая е толкова мръсно — промълви Блеър и с отвращение се огледа наоколо си.

Лий замислено я изгледа.

— Очаквах да ти прилошее…

— Стомахът ми е по-здрав, отколкото си мислиш. Време ли е да донеса карбола?

Лий продължи да почиства раната, докато Блеър му подаваше всичко необходимо — и винаги с половин крачка пред него. Той й каза да извади игли и конци и тя внимателно заши грапавите ръбове на раната. Лий отстъпи назад и точно проследи всяко нейно движение. Изръмжа нещо, когато Блеър приключи с шиенето, и я остави сама да превърже болния крак. Джо пристъпи плахо в стаята и съобщи, че водата ври.

— Ще я използвате да изварите тия дрипи, които наричате чаршафи — нареди Лий. — Не искам някоя муха да се загнезди под превръзката и да снася яйца. Блеър, помогни ми да издърпаме чаршафите под жената. Ще ни трябват и чисти дрехи. Ти я облечи, а аз ще поговоря с Джо.

Блеър не направи опит да окъпе жената, но беше убедена, че кракът е най-чистото място по нея. Успя да напъха безчувственото тяло в една от нощните ризи на Джо, докато пациентката фъфлеше нещо и се хилеше. През отворения прозорец можеше да види Лий и застаналия пред него Джо — докато крещеше и го заплашваше по всевъзможни начини, Лий непрекъснато забиваше показалец в гърдите му. Блеър почти съжали нещастния човечец, който беше смятал, че е направил най-доброто за жената си.

— Къде е докторът?

Тя се обърна и видя в рамката на вратата едър мъж с карирана риза и високи кожени ботуши. Лицето му издаваше загриженост.

— Аз съм лекарка — отвърна Блеър. — Имате нужда от помощ ли?

Хлътналите в мършавото лице очи я измериха от глава до пети.

— Файтонът отвън не е ли на док Уестфийлд?

— Франк? — прозвуча гласът на Лий зад гърба му. — Какво е станало?

Каубоят бързо се обърна.

— Една кола се срути в клисурата. В нея имаше трима мъже. Единият е много зле.

— Вземи чантата ми! — извика през рамо Лий и изтича на двора.

Когато Блеър го последва, конят вече потропваше нетърпеливо с крака. Тя благодари на ум на мистър Кантрел, метна двете чанти вътре, хвана се за вратичката и скочи на стълбичката. Кройката на костюма й позволяваше пълна свобода на движение.

Лий я сграбчи с една ръка за рамото, с другата дръпна юздите и насочи втурналия се в галоп кон по коларския път. Помогна й да заеме мястото си и когато тя седна на седалката с двете чанти между краката си, приятелски й смигна. Стори й се, че в очите му проблесна гордост.

— Пътят води към ранчото Си Бар — поясни Лий. — Франк е пръв работник там.

Файтонът следваше каубоя по петите и Блеър се чудеше как Лий успява да го постигне. След около четири мили пред тях се появиха четири колиби и оградено пасище, сякаш залепнали за стръмния склон на Еърс Пийк.

Лий посегна към чантата си, хвърли юздите в ръцете на единия от тримата каубои, втурнали се насреща им, и хукна към най-близката колиба. С чанта под мишница Блеър го следваше до петите.

На нара беше полегнал мъж с прогизнал от кръв ръкав. С два сръчни разреза Лий отстрани ризата и силна струя кръв опръска дрехата му. Коричката, образувана от плата, беше запушила временно дупката в артерията и беше предотвратила кръвоизлива. Лий притисна кръвоносния съд с два пръста, нямаше време дори да си измие ръцете.

Каубоите се струпаха около леглата и не им оставиха място за работа. Блеър изля карбол върху ръцете си и с привичен жест, сякаш двамата от години работеха заедно, Лий отпусна краищата на артерията. Тънките пръсти на Блеър моментално се сключиха около нея. Той бързо дезинфекцира ръцете си, вдяна конец в една игла и докато Блеър държеше раната отворена, сръчно заши артерията. Само след минути зашиха и раната.

Каубоите отстъпиха назад с очи, вперени в Блеър.

— Мисля, че ще се оправи — проговори Лий, изправи се и изтри с чиста кърпа кръвта от ръцете си. — Загубил е доста кръв, но когато се съвземе от шока, ще се вдигне на крака.

Кой друг е ранен?

— Аз — обади се мъжът от съседния нар. — Кракът ми е счупен.

Леандър разряза панталона и опипа пищяла.

— Някой да го държи здраво за раменете. Ще дръпна силно и костите ще си дойдат на мястото.

Блеър се огледа в помещението, когато трима мъже пристъпиха пред нея да държат ранения. Очите и се спряха върху един великан с огромни мускулести ръце, облегнат на отсрещната стена. Широкото му, грубо лице беше белязано от десетки борби и побоища. Но Блеър видя единствено бледнината му, която сигнализираше за силна болка, и дясната длан, която подкрепяше лявото рамо.

Тя пристъпи към него.

— И вие ли пострадахте при падането?

Той я изгледа от горе до долу и отмести очи встрани.

— Ще чакам доктора.

Блеър сърдито се извърна.

— Аз също съм лекар. Но вие сте прав. Ще ви причиня повече болка, отколкото можете да понесете.

— Какво?! — произнесе пренебрежително мъжът.

Но когато Блеър отново го погледна, лицето му беше побеляло като платно.

— Седнете! — заповяда енергично тя и великанът послушно се отпусна на една пейка пред прозореца. Колкото се може по-внимателно Блеър отдели ризата от рамото му и веднага разбра, че предложенията й се потвърждават при падането в клисурата ръката беше изскочила от раменната става.

— Доста неприятно — промърмори Блеър.

Всички каубои бяха събрани около Лий, който тъкмо слагаше шина на счупения крак. Един от мъжете държеше бутилка уиски. Блеър я изтръгна от ръцете му и я подаде на пациента си с думите:

— Така ще го понесете по-лесно.

Не беше сигурна, че ще има достатъчно сила да направи онова, на което я бяха учили. Но знаеше, че не може да остане бездейна и да чака Лий да се справи със счупения крак, докато мъжът се превива от болка. Веднъж вече беше намествала извадена раменна става, но тогава пациентката беше малко момиченце.

Пое дълбоко въздух, измърмори някаква молитва, изви долната част на ръката му и я притисна до мощния гръден кош. Придърпа с крак сандък консерви, качи се отгоре му, напрегна височките си сили, вдигна грамадната ръка във въздуха и я завъртя. Повтори движението колкото се може по-внимателно, за да не му причинява излишни болки. Изпоти се и се задъха от напрежение, защото ръката, която се опитваше да намести, беше широка колкото бедрата й.

Внезапно, с рязък стържещ звук, мускулите притеглиха раменната кост в ямката и тя се намести там, където й беше мястото.

Блеър слезе от сандъка и великанът благородно се ухили на среща й.

— Прекрасен доктор сте вие — проговори със сияещо лице той.

Блеър се огледа в помещението и с учудване забеляза, че всички, дори и другите двама ранени, ги бяха наблюдавали.

Все още ги гледаха мълчаливо, докато пристегна рамото на великана с най-добрия си бандаж, така че превръзката да бъде не само удобна и точно според предписанията, но и да изглежда красива.

Когато сложи ръката в превръзката, Лий най-после прекъсна мълчанието:

— Щом двамата сте готови и престанете да се поздравявате взаимно, ще ви кажа, че ме чакат още пациенти. — Но думите не можеха да прикрият гордостта, която светеше в очите му.

— Вие не сте ли една от близначките Чандлър? — попита каубоят, който ги придружи до файтона.

— Блеър — отговори тя.

— Тя също е лекар — съобщи Франк и няколко чифта очи отново се впериха невярващо в нея.

— Много благодарим, доктор Уестфийлд и доктор Чандлър! — извика мъжът с наместеното рамо, когато двамата седнаха във файтона.

— Време е да свикнеш да я наричаш Уестфийлд — заяви сериозно Лий и вдигна юздите. — Следващата седмица ще се оженим.

Блеър така и не успя да протестира, защото конят се втурна напред като бесен и тя падна назад в седалката.

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА

Когато оставиха бараките далеч зад себе си, Леандър отпусна юздите и конят забави ход.

— Икономката на баща ми ни е приготвила обяд. Ще се изправя, а ти извади кошницата. Ще обядваме по пътя за ранчото.

Лий застана прав като гладиатор на бойната си колесница и Блеър повдигна седалката.

— Я виж колко място имало тук — учуди се тя и разгледа одеялата, двуцевката, резервната сбруя и инструментите, подредени в сандъка под седалката. — Никога не съм виждала толкова голям отвор под капрата на файтон.

Леандър я изгледа през рамо и смръщи чело. Лицето не се виждаше.

— Така го купих — промърмори той.

Блеър пъхна глава в отвора и разгледа стените му.

— Не вярвам. Тук са направени допълнителни промени. Махнали са нещо, за да разширят сандъка. Питам се защо.

— Купих файтона на старо. Може би някой селянин го е използвал като кочина за купените от пазара свине. Ще извадиш ли най-после обяда, или ще ме оставиш да умра от глад?

Блеър извади голямата кошница и хлопна седалката.

— Отворът е достатъчно голям дори за възрастен човек, — продължи тя, докато вадеше кутията с пържено пиле, глиненото гърне с картофена салата и запечатаната стомна с изстудена лимонада.

— Цял ден ли ще размишляваш на глас за големината на сандъка? Не искаш ли да ти разкажа няколко случки от времето, когато бях стажант-лекар в Чикаго?

Трябва на всяка цена да измисля нещо, за да отклоня вниманието й от багажника под капрата, рече си той. Ако пазачите на миньорските лагери бяха поне наполовина толкова наблюдателни, колкото Блеър, отдавна нямаше да съм жив…

С парче пилешко в една ръка и юздите в другата той заразказва някаква дълга история за млад мъж, доведен от полицията в болницата, понеже посинял от задух. Лекарите го обявили за умрял. Само Леандър не се отказал от борбата. Опитал с ритмични движения на гръдния кош, но когато дишането не се възстановило, прегледал основно пациента и открил, че зениците са се свили като главички на карфица. Така установил диагнозата: мъжът бил жертва на капките „Нокаут“, с други думи, бил отровен с опиум.

— Сама ли ще си изядеш картофената салата? — попита Лий, но когато Блеър му подаде глиненото гърне със забита в картофите вилица, допълни, че има само две ръце и те вече са заети от пилето и юздите. Значи тя трябваше да седне до него и да го храни с вилицата.

— Продължавай да разказваш!

— Разбрах, че ще го спася от кома само ако продължа изкуственото дишане, докато дойде на себе си. Никой от лекарите не пожела да си губи времето с този безнадежден случай, който според тях щеше да завърши със смърт, затова си легнаха, а аз се сменях със сестрите и продължих усилията си да спася живота му.

— Убедена съм, че сестрите с удоволствие са ти помагали — отбеляза хапливо Блеър.

— Нямах никакви проблеми — ухили се Лий.

Тя пъхна в устата му вилицата с набодено на нея голямо парче.

— Вместо да се хвалиш, разкажи докрай историята.

Леандър подробно описа как борбата за живота на мъжа продължила цяла нощ — разтривал голия му корем с леденостудена кърпа, масажирал сърцето му и изливал в устата му литри черно кафе. Сменял се със сестрите и цяла нощ карали мъжа да се движи и го развеждали из стаята. На зазоряване най-после решили, че е вън от опасност, сложили го в леглото и го оставили да спи.

Лий дремнал само два часа, след което отново отишъл на работа и започнал сутрешните си визитации. Смятал скромно, да приеме въодушевените благодарности на спасения пациент за неуморните си усилия през нощта.

Той обаче ме поздрави с думите: „Я вижте, докторе, не намериха часовника ми! Скрих го в панталона и крадците, които ме натъпкаха с опиум, не можаха да го открият!“

— И не каза нито дума на благодарност? — попита невярващо Блеър.

Леандър се усмихна и в същия миг тя осъзна комичността на ситуацията. Професията на лекаря не беше, както смятаха хората, благославяна и възхвалявана дейност, а изискваше тежък и упорит труд.

Привършиха обяда и тъй като имаха още доста път, Блеър накара Лий да й разкаже още някои истории от работата си в болниците на Америка и Европа. За да му се отплати, тя разказа за вуйчо си Хенри и за следването си — за трудностите, на които била подлагана като жена, защото доцентите им смятали, че трябва да ги обучат да се съревновават с мъжете, които и без друго нямали особено високо мнение за колежките. Затова на изпитите жените трябвало да се проявяват по-добре от мъжете. Разказа му за жестокия тридневен изпит за приемане в болницата „Свети Йосиф“ и как го е спечелила. После въодушевено описа условията за работа в тази известна клиника. Не забеляза, че Лий я поглежда някак странно отстрани, и продължи да говори за бъдещата си работа там.

Рано следобед стигнаха границите на ранчото Уинтър и Лий я отведе в голямата стара сграда, където трябваше да посетят осемгодишната дъщеря на стопанина. Момичето беше боледувало от тиф, но вече беше много добре. Затова двамата бяха нагостени с топло мляко и пресни царевични питки.

— Вероятно това е единственото заплащане, което ще получим — засмя се Лий, когато отново се озоваха във файтона. — Селският лекар не забогатява. Радвай се, че ще те храня аз.

Блеър поиска да възрази, че няма намерение да остава в Чандлър, още по-малко да се омъжи за него, но нещо я възпря. Може би начинът, по който й намекна, че тя е пълноценен лекар и че ако се оженят, ще продължи да се занимава с професията. От гледна точка на тесногръдите предразсъдъци, които се ширеха в Чандлър по отношение на работещите жени, това беше голям комплимент.

Едва излязоха от ранчото, когато към файтона препусна разгорещен каубой и рязко спря на сантиметри от тях.

— Имаме нужда от помощта ви, док! — извика той.

Блеър се слиса, когато за разлика от предишния път Лий не препусна като светкавица след човека, а само попита:

— Да не сте от ранчото на Лейзи Джей?

Мъжът кимна.

— Тогава първо ще отведа дамата в ранчото Уинтър. После ще дойда с вас.

— Но човекът е ранен в корема и кърви като заклана свиня. Веднага трябва да се заемете с него.

Само преди ден Блеър би се възмутила гласно от факта, че Лий отказва да я вземе със себе си при някой пациент. Но междувременно беше разбрала, че той няма нищо против помощта й, следователно трябваше да има основателни причини за решението си. Затова меко сложи ръка на рамото му.

— Каквото и да стане, аз съм с теб. Не искам да ме предпазваш от всяка опасност. — Решителният тон на гласа й подсказваше, че ще го последва независимо от волята му.

— Ония спряха огъня, док — обади се каубоят. — Нищо няма да се случи с дамата, докато се занимавате с Бен.

Леандър изгледа Блеър и вдигна очи към небето.

— Надявам се, че после няма да съжалявам цял живот за постъпката си — промълви той и камшикът изплющя по гърба на коня. Файтонът потегли по обичайния рязък начин.

Блеър понечи да запита какво се разиграва тук, но Леандър сложи ръка на кръста й и я побутна да влезе в развалината. Когато очите й привикнаха с полумрака, тя различи очертанията на мъж и дебела жена, които клечаха на пода пред прозореца — или пред онова, което беше останало от него. Двамата стискаха пушки в ръце, до тях имаше два револвера, готови за стрелба, а наоколо — купчина празни патронени гилзи. В един ъгъл стояха три коня. Блеър се огледа с широко разтворени очи: това, което видя, въобще не й хареса.

— Ще го закърпим и веднага ще офейкаме — пошепна Лий и я върна по този начин към същинската цел на посещението им.

В най-тъмния ъгъл на хамбара лежеше мъж с бледо лице и притискаше с ръце корема си.

— Разбираш ли от хлороформ? — попита Лий, докато дезинфекцираше ръцете.

Блеър кимна и започна да разопакова бутилки и свещи.

— Понася ли алкохол? — обърна се тя към мъжа и жената край прозореца.

— Естествено — отговори учудено каубоят. — Но тук нямаме бренди. Вие носите ли нещо?

Блеър търпеливо обясни:

— Опитвам се да пресметна колко хлороформ да му дам. Мъж, който трябва да изпие поне една бутилка уиски, за да му се замае главата, има нужда от повече хлороформ за упойката.

Каубоят се ухили.

— Бен ще надпие когото си поиска. Чувства се добре едва след две бутилки уиски. Никога не съм го виждал пиян.

Блеър кимна, опита се да измери на око килограмите на ранения и натопи кърпата в хлороформ. Когато газът започна да действа, мъжът се разбесня и Блеър легна отгоре му с цялата си тежест, докато Леандър притискаше краката му.

За щастие каубоят беше доста отслабнал от загубата на кръв и съпротивата му не нанесе съществена вреда на раната.

Когато Лий смъкна панталона на ранения и двамата видяха дупката, която куршумът беше направил в корема му, Блеър прецени, че шансовете за спасение са нищожни, но Лий, изглежда, не споделяше мнението й. Той веднага се зае да разтваря обвивката на корема.

Един приятел на вуйчо й Хенри, специалист по чревна хирургия в Ню Йорк, им беше дошъл на гости, когато в болницата доведоха малко момиченце, паднало върху долната половина на счупена бутилка. Блеър присъстваше на операцията, когато хирургът извади стъклата от корема на детето и заши три дупки в дебелото черво. Тази операция до такава степен я впечатли, че тя реши също да специализира чревна хирургия.

Но когато сега започна да вдява игла след игла и да ги подава на Лий, тя беше способна само на почтително учудване. Куршумът беше влязъл през бедрената кост, беше профучал напреки през корема и накрая беше излязъл отзад. При това беше пробил всички вътрешности, които се бяха изпречили на пътя му.

С дългите си пръсти Леандър проследи точно пътя на куршума и започна да съшива черво след черво. Блеър преброи четиринадесет дупки преди да стигнат до кожата, където беше излязъл куршумът.

— Четири дни няма да му давате нищо за ядене — нареди Леандър, когато приключи с шиенето. — На петия ден му дайте да пие. Ако не спазите стриктно забраната или той тайно изяде нещо, ще умре най-много след два часа. Яденето е отрова за него. — Той вдигна очи към застаналия наблизо каубой. — Ясен ли съм?

Никой не отговори, защото в същия миг пет-шест куршума профучаха покрай главите им и се забиха в стените.

— Проклятие! — изруга Лий и преряза с ножичката последния конец. — Надявах се да ни оставят достатъчно време.

— Но какво става тук? — попита Блеър.

— Тия идиоти водят война за пасища — отговори Лий, без да снижава глас. — В околностите на Чандлър непрекъснато избухват подобни размирици, но тази тук трае вече шест месеца. Вероятно ще се наложи да останем известно време в тази развалина, докато решат да спрат огъня.

— Нима има и паузи в стрелбата?

Лий грижливо изтриваше ръцете си.

— Всяка война си има правила. Като ранят някого, спират огъня и викат лекар да го зашие. За нещастие не се интересуват дали лекарят е успял да се оттегли и скоро пак почват да стрелят. Нищо чудно да седим тук до утре сутринта. Веднъж ме задържаха два дни в едно такова скривалище. Надявам се, най-после разбираш защо исках да те оставя в ранчото на Уинтър.

Блеър започна да почиства инструментите и да ги разпределя в двете чанти.

— Значи просто ще чакаме?

— Точно така.

Лий я отведе зад ниската кирпичена стена, която някога е отделяла хамбара от жилищното помещение. Оттегли се в най-скрития ъгъл и посочи на Блеър да седне до него, но тя не пожела. Имаше чувството, че близостта му е опасна, затова се облегна на отсрещната тухлена стена. Но когато след минути един куршум се заби в стената на половин метър над главата й, тя буквално влетя в разтворените му ръце и скри лице на гърдите му.

— Никога не бях помислял, че войната за пасища толкова ще ми хареса — промърмори Лий, докато целуваше тила й.

Не мина много време и Лий осъзна, че не може да продължава размяната на нежности — не им беше тук мястото, когато огледаха чужди хора и покрай главите им свиреха куршуми.

— Добре де, спирам — промълви той и се усмихна на разочарованието, което се изписа по лицето на Блеър.

Тя не се отдръпна от него. Остана сгушена в обятията му, тъй като близостта му й създаваше чувство за сигурност и свистенето на изстрелите почти не се чуваше.

— Разкази ми къде си учил хирургия.

— Аха, пак почваме романтичните описания. Чакай да си помисля. Първата ми операция беше в…

Блеър беше ненаситна. Часове наред двамата седяха сгушени един до друг в най-тъмния ъгъл на полуразрушената къща и тя го засипваше с въпроси къде е научил това или онова, с какви проблеми се е сблъсквал в практиката си, кой е бил най-трудният или най-смешният му пациент, защо изобщо се е заел с тази професия — и така нататък, и така нататък, докато и той започна да задава въпроси, за да може да си поеме дъх.

Слънцето залезе. От време на време огънят почти се прекратяваше, но престрелките продължиха през цялата нощ. Лий се опита да я накара да поспи, но Блеър отказа.

— Забелязвам, че непрекъснато го наблюдаваш — каза тя и посочи с глава към ранения каубой. — Цяла нощ го държиш под око. Което важи за теб, важи и за мен. Има ли шансове? Как мислиш?

— Зависи дали ще се развие инфекция. Всичко е в Божиите ръце. Аз само го закърпих.

Когато небето на изток посивя, Леандър, каза, че трябва да види пациента си. Мъжът беше започнал да се движи.

Блеър стана и се протегна. В следващи миг чу звук, който я накара да забрави всичко, освен професията си — писък на куршум, който се забива в човешка плът.

Остави Лий и хукна към хамбара — точно навреме, за да види развоя на събитията. Мъжът, който не беше разменил нито дума с тях, беше ранен в брадата, а дебелата жена беше грабнала няколко пресни конски фекалии и се готвеше да притисне с тях отворената рана.

Без да обръща внимание на куршумите, които свиреха наоколо, Блеър се изправи и с див скок се нахвърли върху дебеланата.

Изплашена, но и разгневена, жената започна да се отбранява и Блеър трябваше да се защити от юмруците й, но в никакъв случай нямаше да допусне пресният конски тор да попадне върху отворената рана.

Беше толкова съсредоточена в усилията си, че изобщо не забеляза как двете с дебеланата се изтърколиха през широкия отвор, където някога е била вратата. В следващия миг, когато Блеър се опита да попречи на жената да й оскубе косите, на сантиметри от тях профуча изстрел.

Двете жени скочиха стреснато, вдигнаха очи и видяха Леандър, изправен на отсрещния склон между тях и развалините, с пушка на хълбок да изпраща куршум след куршум.

— Веднага се прибирайте! — изрева той към жените и придружи заповедта с куп сочни проклятия по адрес на мъжете от другата страна на клисурата. Изкрещя им, че е доктор Уестфийлд и отлично знае кой се е барикадирал там. Ако някой от тях потърси помощта му, ще откаже да го лекува и ще го остави да му изтече кръвта.

Огънят отсреща веднага престана.

Когато Леандър се върна в къщата, Блеър тъкмо почистваше раната на мълчаливеца.

— Ако още веднъж направиш нещо подобно, кълна се в Бога, ще те… — Той млъкна, защото явно не му хрумна проклятие, което би могло да й подейства. Застана мълчаливо над нея, докато тя зашиваше и превързваше раната, а когато залепи и последни пластир, моментално я сграбчи за ръката и я издърпа да стане.

— Тръгваме веднага. Ако зависи от мен, нека си трошат главите. Няма да рискувам живота ти заради някой от тия типове.

Блеър едва успя да прибере нещата в чантата си, когато Лий я повлече навън от руината.

— Снощи пристигна твоят човек от профсъюзите — поздрави сина си Рийд, когато той най-после се прибра в къщи.

Леандър тъкмо посегна да се почеше по едно място, разранено от облегалката на файтона, но отпусна ръка и уплашено изгледа на баща си.

— Надявам се, че си се погрижил никой да не го види?

Рийд унищожително изгледа сина си.

— Човекът нямаше сили за друго, освен да яде и да спи — нещо, което ти също не си правил от известно време насам. Надявам се, че не си бил през нощта с Блеър. Гейтс и без това е бесен.

Лий имаше желание единствено да хапне нещо и да поспи малко преди да отиде отново в болницата, но май нямаше да има време нито за едното, нито за другото.

— Готов ли е за път?

Рийд помълча малко, гледайки сина си с чувството, че го вижда за последен път жив. Винаги имаше това чувство, когато Лий излизаше от къщи, за да вкара нелегално някой профсъюзен деец в лагера на миньорите.

— Готов е — промълви най-после той.

Лий уморено се повлече отново към обора и изпрати момчето с някаква задача по-далеч, за да впрегне незабелязано. Неговият кон беше уморен до смърт от дългия път, затова взе един от конете на баща си. След като се увери, че е сам, отиде до задната врата и повика мъжа, застанал в очакване до баща му. Бегло изгледа младия човек, но веднага забеляза онази особена светлина в очите му, която отличаваше профсъюзните водачи от всички останали хора: пламтящ огън от вяра и отдаденост на делото. Знаеше, че няма смисъл да му напомня за опасността, на която се излагаха, защото тия хора презираха опасностите. Онова, което правеха, целта, за която се бореха, беше по-важна от живота им.

Леандър извади от сандъка повечето неща, които му бяха необходими като лекар — от сандъка под седалката, който беше събудил любопитството на Блеър, — и накара мъжа да се скрие вътре. Никой от тримата не промълви нито дума, защото всеки отлично съзнаваше риска, на който се излага. Пазачите на миньорския лагер щяха първо да стрелят и да убият, а после да задават въпроси на мъртъвците.

Рийд подаде на сина си изработеното от картон покритие, което пасваше точно на големината на сандъка и закриваше напълно легналия вътре мъж. Ако някой провереше сандъка, щеше да сметне, че е пълен с одеяла, въжета, двуцевка и трион — неща, които в онези времена всеки носеше във файтона си. Най-отгоре Лий постави лекарската си чанта.

За момент Лий почувства ръката на баща си върху рамото си. После конят полетя в галоп през портата.

Леандър препускаше колкото се може по-бързо, макар че се стараеше да не причинява болки на легналия в сандъка мъж. Само преди две седмици баща му се беше опитал да го убеди, че не бива да рискува живота си, като вкарва тайно профсъюзните водачи в миньорските лагери, защото, ако го заловят и въпреки очакванията се отърве жив, никой съд в тази страна няма да одобри действията му.

Когато наближи кръстовището, от което се отклоняваше пътят за мините, той забави ход и внимателно огледа обстановката, тъй като не искаше никой да го изненада. С усмивка си припомни деня, когато му се наложи да защити притежателя на всички околни мини Джейкъб Фентън, и то пред Блеър. Каза й, че човекът е отговорен пред акционерите си и затова не бива да обвиняват единствено него за тежкия живот на миньорите. Лий често правеше подобни забележки, защото не искаше никой да го подозира. Не можеше да си позволи да разкрие пред съгражданите си колко е възмутен от безогледната експлоатация на работниците.

Миньорите имаха две възможности: или да се подчинят на условията на минната компания, или да бъдат изхвърлени от работа. Толкова просто беше. Но който се подчиняваше на правилата, вече не беше свободен. Той ставаше затворник.

Всичко, свързано с въглищните мини, беше собственост на компанията. Плащаха на работниците с пари, срещу които можеха да пазаруват само в магазините на компанията, а ако заловяха някой миньор със стоки, купени от града, го уволняваха завинаги. На всички беше забранено да напускат лагера. Собствениците на мините бяха на мнение, че лагерите са комуни от градски тип и работниците и техните семейства нямат нужда да посещават градовете и да си купуват разни неща. Тези господа твърдяха, че пазачите на портите, които не позволяваха на никой да влиза или да излиза, имат задачата само да предпазват миньорите от нахлуване на безскрупулни крадци и измамници, т.е. да ги „защитават“.

Но в действителност пазачите бяха поставен там само за да държат колкото се може по-далеч профсъюзните агитатори. Бяха им дадени всички пълномощия да предотвратят контактите им с миньорите и опитите за създаване на профсъюзни организации.

Собствениците искаха да са сигурни, че няма да избухне стачка, а и законът им позволяваше да ползват услугите на въоръжена охрана. На портите се проверяваше всяко превозно средство, което влизаше в лагера или излизаше от него.

При това много малко коли имаха право да преминават през лагерните порти: няколко стари жени от Чандлър, които снабдяваха лагера с пресни зеленчуци, от време на време по някой занаятчия за неотложни ремонти, минните инспектори и назначеният от компанията лекар, който редовно обикаляше миньорските бараки — човек с жалка професионална квалификация който не можеше да изкарва прехраната си като практикуващ лекар. Компанията му плащаше предимно с уиски и от благодарност той пренебрегваше почти всичко, което виждаше, а при всички трудови злополуки заявяваше, че компанията не носи вина, за да не се изплаща обезщетение на вдовиците и сираците.

Преди година Лий беше отишъл при Фентън и беше поискал разрешение да обиколи лагерите и да изследва здравословното състояние на миньорите, без да взема пари от собствениците на мините, Фентън се поколеба, но в крайна сметка удовлетвори молбата му.

Лий беше ужасен от условията за живот в лагерите. Навсякъде цареше мизерия, лицата на работниците и семействата им бяха белязани от лишенията. Мъжете цял ден се трудеха неуморно под земята, но с полученото в края на седмицата възнаграждение едва можеха да изхранят жените и децата си. Плащаха им според количеството добити въглища, но една трета от работното време отиваше в „работа, която не дава хляб“, както казваха те. За тези дейности нямаше възнаграждение, а на всичкото отгоре работниците плащаха сами подпорите, с които укрепваха галериите. Според собствениците сигурността на миньорите си беше тяхна грижа.

След първите си посещения в рудниците Лий се връщаше мрачен у дома и дни наред не разговаряше с никого. Чандлър беше богат град. Сестра му си купуваше десетки метри скъп кашмир, а в миньорските лагери децата ходеха боси по снега. Мъжете, спечелили с тежък труд заплатата си, често чуваха от касиера, че част от парите се удържа заради услугите, които им оказва компанията.

Колкото повече размишляваше, толкова повече се убеждаваше, че трябва да направи нещо за тези измъчени хора. Нямаше представа какво да стори, докато един ден прочете статии във вестниците за организиране на профсъюзи и консолидиране на работническото движение на Източния бряг. В присъствие на баща си се зае да разсъждава на глас как би могъл да убеди представители на профсъюзите да дойдат в Колорадо.

Щом Рийд разбра какво се върти в главата на сина му, веднага се опита да го разубеди, но Лий продължи да обикаля лагерите и колкото повече неща виждаше там, толкова по-конкретни ставаха плановете му да предприеме нещо срещу това зло. Замина за Кентъки, срещна се е за пръв път в живота си с профсъюзни дейци и подробно им описа обстановката в каменовъглените мини на Колорадо. При тази среща узна, че първите опити за създаване на профсъюз на миньорите са се провалили и че рискува живота си, ако се ангажира с делото на работническото обединяване.

Тогава пред очите му се появи образът на слабичкото тригодишно момиченце, умряло в ръцете му от белодробно възпаление, и Лий обеща да направи всичко, което се искаше от него, за да помогне за подобряване живота на миньорите.

Досега беше прекарал тайно трима профсъюзни функционери, но собствениците на мините скоро узнаха, че профсъюзите са успели да проникнат сред работниците с помощта на външен човек. Начинанието му ставаше все по-опасно.

През последната година един от миньорите, огромен мъж на име Раф Тагърт, започна да се представя като главен подбудител на тези действия и да намеква, че именно той вкарва нелегално в мините профсъюзните агитатори. Кой знае по каква причина, този мъж беше убеден, че нито пазачите, нито собствениците ще му сторят нещо и че няма да скалъпят някои „нещастен случай“, за да го премахнат от път си. Носеха се слухове, че брат му бил женен за сестрата на Фентън, но никой не знаеше нещо по-точно. Тъй като миньорите често сменяха местожителството си, когато един рудник се закриваше и се откриваше нов, никой не беше живял достатъчно дълго по тези места, за да помни нещо, случило се напреди почти тридесет години.

Но каквато и да беше причината, подозренията се насочваха към Раф Тагърт и досега никой не беше заподозрял, че младият лекар Леандър Уестфийлд, който безкористно се грижеше за миньорските семейства, е съучастник на профсъюзните агитатори.

Когато Лий спря файтона пред портата на мина „Импрес“, той се опита въпреки умората си да изглежда невъзмутим и пусна няколко шеги към пазачите. Никой не провери нито него, нито превозното средство и Лий бързо препусна към най-отдалечения ъгъл на лагера, скри човека от профсъюза в една горичка, после, тръгна от къща на къща да съобщи на работниците за пристигането му. За да не се вдига шум, мъжете се срещаха с него на групи по трима. Младият профсъюзен деец щеше да остане през целия ден и половината нощ в лагера, като всяка секунда рискуваше живота си. Лий преглеждаше децата на миньорите и обясняваше на бащите им как да се срещнат с човека от профсъюзите, обяснявайки това, той също рискуваше живота си, защото знаеше, че сред миньорите действат шпиони на минната компания.

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА

Когато в неделя сутринта Блеър се събуди, тя се почувства великолепно. Протегна се доволно в леглото, вслуша се в птичите песни пред прозореца си и си помисли, че това е най-прекрасната утрин в живота й. Душата й беше препълнена с всички ония неща, които беше преживяла с Лий предния ден, с това, което самата тя беше извършила. Припомни си как той заши червата на мъжа с простреляния корем, колко сръчни и внимателни бяха ръцете му, как знаеше какво да стори във всеки отделен момент.

Поиска й се Алън да беше присъствал на тази сложна операция и изведнъж се изправи като свещ в леглото си. Алън! Напълно беше забравила, че вчера в четири часа следобед двамата си бяха уговорили среща. Беше толкова загрижена за Хюстън и глупавото й държане по повод на ония ужасни пръстени, а после се обади Лий и тя реши, че само чувството за дълг го е накарало да я покани и да посети пациентите му с него. Откъде да знае, че ще се върне в къщи едва на следващата сутрин!

В стаята влезе Сюзън и съобщи, че веднага след закуска семейството ще отиде на църква и мистър Гейтс очаква тя също да присъства. Блеър скочи от леглото и бързо започна да се облича. Вероятно Алън също щеше да дойде в църквата и тя можеше да му обясни защо не е спазила уговорката им.

Алън беше там, три реда по-напред, но каквото и да правеше Блеър, след един бегъл поздрав той дори не се обърна да я погледне. И което беше още по-отчайващо, седеше непосредствено до мистър Уестфийлд и дъщеря му Нина. След службата Блеър успя да поговори на четири очи с него в малкия църковен двор.

— Значи през цялото време си била с Уестфийлд — започна Алън веднага щом останаха сами. Очите му гневно святкаха.

Въпреки добрите си намерения да покаже разкаяние, Блеър не можа да се стърпи:

— Доколкото си спомням, ти беше този, който се съгласи на това проклето състезание — не аз! Уговорката беше, че нямам право да отклонявам поканите на Леандър.

— И това важи за цялата нощ? — Удаде му се да я погледне отвисоко, макар че двамата бяха почти еднакви на ръст.

Блеър бързо премина в самоотбрана:

— Работихме цял ден. Повикаха ни при ранен и попаднахме между фронтовете на една война за пасища. А Леандър каза…

— Спести ми мъдростите му. Трябва да вървя, имам други планове за днес.

— Други планове? А аз си мислех, че днес следобед…

— Утре ще ти се обадя по телефона. Ако въобще мога да те открия. — С тези думи той се завъртя на токовете си и я остави сама.

След малко покрай нея мина Нина Уестфийлд и обясни, че Лий ще остане цял ден в болницата. Блеър се качи в каретата заедно с майка си и втория си баща и дори не забеляза, че Хюстън е изчезнала.

В къщи майка й се засуети около масата за обяд, подреди цветята и постави в средата на най-красивия сребърен свещник.

— Гости ли очакваш? — попита разсеяно Блеър.

— Да, мила. Той ще дойде на обяд.

— Кой ще дойде на обяд?

— Кен! О, Блеър, той е великолепен мъж. Сигурна съм, че ще ти хареса.

Само след няколко минути вратата се отвори и Хюстън влезе в салона под ръка със своя милионер, като че току-що беше спечелила голямата награда от лотарията. Блеър го беше зърнала за миг в църквата и сега си призна, че този мъж наистина изглежда добре — не че беше красавец като Леандър или Алън, но беше много представителен, едър и мускулест.

— Заповядайте на масата, мистър Тагърт, седнете до Хюстън, а насреща ви ще бъде Блеър — покани го майката.

Всички седнаха около масата и известно време гледаха чиниите си или из стаята, без да отварят уста.

— Надявам се, че обичате ростбиф — заговори мистър Гейтс, докато разрязваше огромното парче.

— Сигурен съм, че ще ми се услади повече от онова, което обикновено ми сервират. Искам да кажа, преди Хюстън да ми намери някой добър готвач.

— Ангажирала ли си вече готвачка, Хюстън? — осведоми се с хладен глас Оупъл, за да припомни на дъщеря си, че в последно време се губи с часове, без да иска разрешение от домашните си.

— Мисис Мърчисън, поне за времето, когато Конрадови са в Европа. Сър — обърна се тя към мистър Гейтс, — мистър Тагърт има няколко предложения за изгодно влагане на капитали.

Оттук нататък няма спиране, помисли си Блеър. Тагърт се държеше като слон в кокошарник. Когато мистър Гейтс го попита дали си струва да се купуват железопътни акции, той изрева с вдигнат юмрук, че с тия акции вече не може да се подмами иззад печката дори едно куче, вече цялата страна била опасна с железопътни линии и от тях не можело да се извлече добра печалба — „най-много няколко мизерни стотина хиляди“. Юмрукът му тресна по масата така, че чашите издрънчаха и всички присъстващи се стреснаха.

В сравнение с темперамента на Тагърт и мощния му глас мистър Гейтс беше същинско щурче. Тагърт не допускаше дори най-малкото противоречие, той беше прав във всичко и жонглираше с цифри, сякаш аритметиката започваше от един милион долара.

И като че крясъците и арогантността му не бяха достатъчни, та проявяваше и маниери, от които на човек започваше да му се повдига. Режеше картофите с нож и когато месото изскочи от чинията му и се приземи чак пред чашата на Блеър, той нито за секунда не прекъсна поученията си как мистър Гейтс да ръководи пивоварната, а спокойно хвана парчето с пръсти и го хвърли обратно в чинията си. Когато му предложиха три различни сорта зеленчук, той закри с ръка чинията си, размачка на пюре картофите, които беше натрупал, и изля отгоре им цяла купа сос. Преди другите да започнат, вече беше погълнал почти половината от четирикилограмовото печено.

После преобърна чашата за чай на Хюстън, но тя само се усмихна и даде знак на прислужницата да й донесе друга. Изпи шест чаши изстуден чай, преди Блеър да забележи че Сюзън тайно пълни чашата му от друга кана. Чак тогава тя се сети, че Хюстън е наредила да му сервират тъмна бира вместо чай.

Говореше с пълна уста и по брадичката му два пъти полепваха парченца картофи. Тогава сякаш си имаше работа с малко дете, Хюстън докосна ръката му и посочи салфетката, която си стоеше сгъната до чинията му.

Блеър престана да яде. Не понасяше да я бомбардират непрекъснато с парченца от храна или да държи чашата си да не падне, докато този всезнайко монополизираше разговора. Разговор — глупости! Той просто държеше реч.

Най-лошото беше, че трябваше да гледа как Хюстън, майка й и мистър Гейтс са го зяпнали в устата. Сякаш всяка дума беше от злато. Всъщност така си и беше, помисли си отвратено Блеър. Никога не беше обръщала внимание на парите, но вероятно за повечето хора те бяха основното съдържание на живота им. Във всеки случай Хюстън го приемаше така и беше готова да прекара дните си като съпруга на този ужасен, недодялан тип.

Блеър посегна към свещника, за да предотврати падането му когато Тагърт повторно си сипа сос. Готвачката сигурно го е разбъркала в големия казан за пране, помисли си тя.

Точно в този миг Тагърт прекъсна обясненията си, че благосклонно позволява на мистър Гейтс да се включи в покупките на недвижими имоти, и впи очи в Блеър. Внезапно охотата му за приказки изчезна и той бутна стола си назад.

— Не е ли време да вървим, миличка? Нали искаше да се разходиш в парка, преди да се стъмни…

Поне да беше попитал дали другите са свършили с обяда, помисли си възмутено Блеър. Не, господинът искаше да си върви и с тон на паша пожела Хюстън да го придружи. Вместо да протестира, сестра й послушно го последва навън.

— Е, Лий — заговори с усмивка Оупъл и почти си изкриви врата, като се опита да извърти глава в люлеещия се стол и да вдигне поглед към него. — Не те чух да влизаш. — Тя го погледна по-внимателно. — Изглеждаш доста по-добре, отколкото преди два-три дни. Какви са причините за това? — И направи физиономия, сякаш искаше да добави: „Какво ти казвах аз?“

Лий се наведе и я целуна по бузата, после се отпусна в едно от креслата, поставени на задната веранда. Взе една голяма червена ябълка и започна да я върти в ръцете си.

— Може би не толкова искам да се оженя за дъщеря ти. Може би просто искам да те имам за тъща.

Оупъл отново се зае с бродерията си.

— Значи смяташ, че имаш шансове да спечелиш дъщеря ми. Ако си спомням добре, при последния ни разговор беше убеден в противното. Какво се промени през последните дни?

— Какво ли? Целият свят се промени. — Лий лакомо захапа ябълката. — Ще спечеля. Не само ще спечеля, ами ще предизвикам земетресение. Оня беден момък Хънтър няма никакви шансове.

— Струва ми се, че си намерил ключа към сърцето на Блеър, а той не се крие в цветята и бонбоните.

Леандър се ухили доволно, вдигна очи и каза:

— Ще я ухажвам така, както най-много й харесва — с огнестрелни рани, отравяния на кръвта, белодробни възпаления, ампутации и всичко, което мога да намеря за нея. Като започне пролетното изкарване на добитъка, ще й сервирам най-великолепните болести.

По лицето на Оупъл се изписа ужас.

— Какви страхотии чувам! Трябва ли да бъдеш толкова драстичен?

— Според натрупания досега опит нищо не може да я уплаши. Колкото по-страшно става, толкова повече тя се въодушевява. Но трябва някой да я наглежда, иначе ще си строши главата.

— И този някой ще бъдеш ти, нали?

Леандър се надигна.

— През всичките дни, които ми остават. Мисля, че току-що чух гласа на любимата си. Ще видиш — само след седмица ще хукне към брачния олтар!

— Лий!

Той се спря в рамката на вратата.

— А кой ще й каже за отказа на „Свети Йосиф“ да я приеме?

Леандър съзаклятнически смигна.

— Ще приложа всичките си хитрини, за да не го узнае никога. Ще направя така, че тя да им откаже. Какво си въобразяват ония хора, като твърдят че тя е недостойна да работи в мизерната им болница?

— Дъщеря ми е добра лекарка, нали? — промълви Оупъл и лицето й засия от гордост.

— Не е лоша — отговори с тих смях Лий и тръгна към салона. — Не е лоша за жена.

Блеър го намери в салона. Вчерашният ден беше ужасно разочарование за нея. Алън не се обади, Лий не се появи никакъв, а и през цялото време я разкъсваше тревога за Хюстън, която се продаваше на онзи ужасен Тагърт. Затова, когато отиде при Леандър, в сърцето й се промъкна страх. Дали ще се държи отново като доктор Уестфийлд или като мъжа, който използваше всеки повод да я обижда?

— Искал си да говориш с мен? — попита предпазливо тя.

Леандър направи физиономия, която беше напълно нова за него. Изглеждаше й плах като момче.

— Дойдох да ти кажа нещо, ако нямаш нищо против да ме изслушаш.

— Естествено, че нямам нищо против — отговори тя. — Защо да не си поговорим.

Блеър се настани в червеното брокатено кресло, а Леандър остава прав пред нея с шапка в ръка, мачкайки я като носна кърпичка. Когато Блеър го покани да седне, той смутено поклати глава.

— Не е лесно да ти кажа това, за което дойдох. Не е лесно да призная поражението си, особено по този важен за мен въпрос. Толкова много исках да те спечеля за своя жена…

Блеър понечи да каже нещо, но Леандър вдигна ръка, за да я възпре.

— Не, остави ме да ти кажа докрай онова, което съм решил. Тежко ми е, но трябва да го направя, защото вече не мога да мисля за нищо друго.

Лий продължи да мачка шапката си в ръце и пристъпи към прозореца. Никога не го беше виждала толкова нервен.

— Съботата — денят, който прекарахме като колеги-лекари — беше от огромно значение за мен. До този ден бих заложил всичко, което притежавам, в подкрепа на убеждението си, че една жена не може да бъде добър лекар, но ти ме накара да променя мнението си. През този ден ти ми показа, че жената може не само да бъде добър лекар, но и много по-добър от повечето мъже.

— Много ти благодаря — промълви Блеър и по гърба й пробягнаха сладостни тръпки.

Лий обърна лице към нея.

— Затова сега се отказвам от състезанието

— Какво?

— Да, отказвам се от съревнованието или както там го наричаш. Вчера, докато работех сам в болницата, внезапно проумях колко ме е променил денят, който прекарахме като колеги. Трябва да знаеш, че винаги съм работил сам, но когато в събота станахме екип… За мен това беше нещо като осъществяване на отдавнашна мечта. Толкова си подхождахме, така идеално се разбирахме — почти като любовна двойка. — Той млъкна и впи очи в нея. — Естествено изразявам се метафорично.

— Разбира се — промърмори тя. — Но засега не схващам смисъла на думите ти.

— Наистина ли? Исках да кажа, че вероятно загубих съпруга, но затова пък спечелих колежка! Може би съм се отнасял към тази жена с малко или с никакво уважение може би дори приложих няколко непочтени номера, а да й покажа, че приятеля й хич го няма, защото не може да плува, нито да гребе, дори да язди, но те уверявам, че никога не бих сторил подобно нещо на една колежка, която заслужава уважението и… да, и възхищението ми.

Блеър слисано замълча. Вярно, описанието на Алън не беше особено коректно, но хвалебственият химн зазвуча толкова сладко в ушите й, че не й даде сърце да го опровергае.

— Нима искаш да кажеш, че вече не настояваш да се ожениш за мен?

— Искам да кажа, че те уважавам, и тъй като разбрах, че желаеш да се омъжиш за Алън Хънтър, ми стана ясно, че не бива да се изпречвам на пътя ти. Ние сме равноправни колеги — професионалисти и аз не мога да продължа с номерата, които прилагах до съботния ден. Вече не настоявам да останеш в Чандлър. Можеш да напуснеш града с човека, когото обичаш, и аз те уверявам, че ще направя всичко, което е по силите ми, за да възпра Гейтс да не съобщи в Пенсилвания за загубата на твоята… девственост.

Блеър се надигна.

— Все още не съм сигурна, че съм те разбрала добре. Значи мога да си замина по всяко време? Вече няма да ме шантажираш и няма да правиш Алън за смях пред хората? И приемаш всичко това, защото вярваш, че съм добър лекар?

— Съвсем точно. Вярно е, мина доста време, преди да се осъзная, но най-после и това стана. Какъв ще бъде бракът ни, ако почива само на любовна страст? Естествено ние изпитваме физическо привличане един към друг и нощта, която прекарахме заедно, беше прекрасна, ала това все още не е основа за траен брак. Вие с Алън имате тази база: разбирате се, разговаряте за общите си интереси, освен това съм сигурен, че ти ще реагираш на… на докосванията му по същия начин, както и на моите. Може би вече сте го изпробвали през изминалите дни, кой знае…

— Моля?

Леандър наведе глава.

— Прости ми. Ето че пак започнах да те обиждам. Щом сме двамата, непрекъснато те дразня. Сега сигурно няма да искаш да чуеш останалото.

— Слушам те — промълви тя. — Кажи ми всичко.

Странно, но Блеър се почувства изоставена. Естествено беше прекрасно, че Леандър признава професионалните й качества, но тя като че ли очакваше друго — и сама не знаеше точно какво.

Когато Лий отново я погледна, очите му горяха с буен пламък.

— Знам колко много ти се иска да се върнеш в Пенсилвания и не те упреквам. Но съвместната работа с теб ми достави такава радост и удовлетворение — и тъй като съм убеден, че вече няма да се върнеш в нашия град след целия този горчив опит, който насъбра благодарение на мен през последните дни, искам да те попитам: би ли ми оказала честта да поработим заедно известно време? Баща ми обеща да убеди управителния съвет на болницата да ти даде разрешение за работа там под мое ръководство. Така бихме могли да лекуваме заедно пациентите, докато дойде сватбата на Хюстън. О, Блеър, как бих искал да видиш плановете ми за женската клиника! Не съм ги показвал никому, а толкова ми се ще да споделя намеренията си именно с теб. Може би дори ще ми помогнеш да ги осъществя — ако все още имаш време, искам да кажа.

Блеър отиде в отсрещния ъгъл на стаята. Не мислеше, че е имала по-хубав ден в живота си от съботата, прекарана с Леандър, а щом сега се разваляше и годежът, Хюстън нямаше да се чувства задължена да се омъжи за онзи Тагърт. И все пак…

— Алън също може да работи с нас. Божичко, ако той е поне наполовина толкова добър, колкото си ти… Така ли е?

Блеър бързо се върна в реалността и се изчерви, защото досега изобщо не беше помислила за Алън.

— Питаш дали е добър? Така мисля. Да, разбира се, че е. Но досега не е имал възможност да практикува под ръководството на опитни лекари като мен. Искам да кажа, аз имах късмет, че вуйчо Хенри се радва на голямо уважение в лекарските среди, и аз му помагах в хирургически операции, когато бях още почти дете. Асистирала съм му при различни спешни случаи и научих много, защото той е великолепен хирург. Но… — Тя спря за момент. — Разбира се, Алън също е отличен лекар — завърши с твърд глас Блеър.

— Сигурно е така и аз мисля, че тримата много добре ще работим заедно. Впрочем Алън също ли взе участие в приемния изпит за болницата „Свети Йосиф“?

— Да, но той не…

— Какво не?

Блеър издаде долната си устна напред. Беше смутена.

— Комисията прие само първите шест.

— Разбирам. Е, може би е имал лош ден. Да дойда ли утре в шест часа да те взема? А дотогава библиотеката ми е на разположение на добрата колежка. — Той бързо целуна ръката й и изскочи от стаята.

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА

На следващата сутрин Блеър беше готова в пет и половина. Облечена в униформения си костюм, с чанта в ръце, тя седеше на края на леглото и размишляваше какво да прави, докато стане шест. Дали да слезе на партера да го чака, или той пак ще се покатери през прозореца?

Когато часовникът в салона удари шест, тя отвори вратата на стаята си, защото й се стори, че чува звънеца на вратата. Полетя надолу по стълбите и се озова в антрето в същия миг, когато полузаспалата Сюзън отваряше вратата на Леандър.

— Добро утро! — усмихна се той. — Готова ли си?

Блеър отговори на усмивката му.

— Не можете да излезете така, мис Блеър-Хюстън. Не сте закусили, а пък и готвачката още не е станала. Почакайте, докато се облече.

— Ти закусил ли си? — попита Блеър.

— Струва ми се, че дни наред не съм хапвал нищо — отговори Лий. Когато й се усмихна, Блеър отново помисли колко е красив с тези зелени очи.

И кой знае защо, в същия миг тя си спомни нощта, през която му се отдаде. Странно, че мислите й я отнесоха към онези часове, които толкова се стараеше да з забрави. Може би причината беше, че той повече не се опитваше да я дразни.

— Ела в кухнята и ще ти приготвя закуска. Поне пържени яйца със сланина ще мога да направя. Яденето в тази къща е изцяло съобразено с мистър Гейтс. Той става късно, но днес не можем да го чакаме.

Половин час по-късно Лий се отдръпна от голямата дъбова маса в кухнята и доволно изтри устата си.

— Не предполагах, че умееш и да готвиш. Кой мъж би очаквал жената да бъде всичко едновременно: готвачка, приятелка, колежка и… — Той сведе очи и понижи глас: — …Любовница? Не, толкова добро няма по света. — После с въздишка вдигна очи. — Заклех се, че ще загубя с достойнство и спокойно ще те пусна да си отидеш. — Усмивката му беше искрена като на малко момче. — Прости ми, ако понякога се забравям…

— Да, разбира се — отговори нервно Блеър, тъй като споменът за нощта не искаше да я напусне. За онази нощ, когато реши, че трябва да му стане любовница в ролята на сестра си, когато ръцете и устните му…

— Не са ли чисти?

— Моля? — сепна се тя, връщайки се в реалността.

— Гледаш втренчено ръцете ми и аз реших, че нещо не е в ред.

— Аз… Не е ли време да вървим?

— Щом си готова.. — Той се изправи и й помогна да стане.

Блеър се усмихна, защото неволно си помисли за лошите маниери на мъжа, който искаше да се ожени за сестра й. Не можеше и дума да става за сравнение с Лий.

По пътя към болницата той я заразпитва за Алън и тя каза, че е обещал да ги чака пред болницата: — И действително младежът беше там, сънен и с мрачно изражение на лицето, което помрачня още повече, когато видя Блеър и Лий да пристигат заедно във файтона.

Денят беше дълъг и напрегнат. Лий като че ли носеше отговорност за всички пациенти в болницата и тримата работеха за дванадесет. В един часа следобед докараха четирима тежко ранени миньори, изровени след ужасно срутване в галериите на мина „Инекспресибъл“. Двама умряха, преди да успеят да ги прегледат, третият беше със счупен крак, а четвъртият беше между живота и смъртта.

— Не можем да го спасим — отбеляза Алън. — Чиста загуба на време.

Блеър изгледа мъжа, проснат пред нея, затворените очи и трепкащите мигли, които единствени издаваха волята му за живот. Не знаеше колко тежки са вътрешните наранявания, но се надяваше, че все пак има някакъв шанс за спасение. Ако се съди по вида му, отдавна трябваше да бъде мъртъв. Но той отчаяно се вкопчваше в живота.

Блеър вдигна очи към Лий и за момент те му напомниха погледа на младия профсъюзен водач.

— Смятам, че можем да го спасим. Най-добре да го разрежем и да видим какво може да се направи. Ясно е, че този човек иска да живее.

— Блеър — обади се раздразнено Алън, — и неграмотният вижда, че само след минути този човек ще свърши. Сигурно вътрешните му органи са на каша. Оставете го да умре при семейството си!

Блеър не му обърна внимание. Очите й бяха устремени в Лий.

— Моля те! — прошепна тя. — Моля те!

— Отнесете го в операционната! — извика Лий. — Не, по-добре не го движете! Ще го оставим на тази маса и ще го носим с нея.

Блеър имаше право, но Алън също. Далакът беше смачкан и силно кървеше. Изрязаха го и едно по едно се справиха с всички наранявания на вътрешните органи.

Поради многобройните вътрешни кръвоизливи трябваше да работят бързо и още преди да го осъзнаят, двамата отстраниха Алън от операционната маса. Леандър и Блеър образуваха превъзходен екип, а и имаха по-голям хирургически опит. Двамата зашиваха раните толкова бързо, че мисис Кребс едва смогваше да вдява иглите. Мисис Кребс беше най-сръчната операционна сестра и работеше само с Леандър след завръщането му в Чандлър. Алън скоро осъзна, че не може да устои на темпото, с което оперираха Блеър и Лий, затова отстъпи мястото си до операционната маса и предостави на тримата да завършат закърпването на ранения.

Когато най-после зашиха коремната обвивка, всички облекчено напуснаха операционната зала.

— Оттук нататък пациентът е в ръцете на Бога, въпреки това смятам, че направихме всичко, което беше по силите ни, за да му помогнем. — И Лий се ухили срещу Блеър. — Ти беше страхотна. Прав ли съм, мисис Кребс?

Яката сестра с посивели коси измърмори:

— Ще видим. Ако оживее… — После напусна залата.

— Тази жена май не обича да прави комплименти — усмихна се Блеър, докато изтриваше ръцете си от кръвта.

— Ще получиш комплимент само когато го заслужиш. Аз все още очаквам своя. Но едва от две години съм в тази болница.

Двамата се засмяха и Блеър изобщо не забеляза, че Алън се е облегнал на стената до прозореца и ги наблюдава.

След кратка почивка тримата отново се заеха с работа и късно следобед се занимаваха с едно дете, донесено в болницата с тежки изгаряния. Блеър и Леандър изглеждаха неуморими, докато Алън се влачеше след тях и му се струваше, че става все по-излишен. Два пъти се опита да заговори Блеър и да я убеди, че е крайно време да се прибере в къщи, но тя не го слушаше. Следваше Лий по петите и не се отделяше от него нито за миг. В десет часа вечерта Алън беше на прага на пълното изтощение.

— Хайде да отидем в кабинета ми — каза Лий, когато удари единадесет. — Приготвили са ни бира и сандвичи, а и смятам да ви покажа нещо.

Алън се отпусна в креслото и се зае със сандвичите, докато Лий извади няколко навити картона и ги разстла върху масата.

— Това са плановете ми за женска клиника — място, където всички жени ще бъдат внимателно изслушвани при всяка своя болест и съответно лекувани. — Той изгледа Блеър и се усмихна. — Но не с конски тор и пластир против рак.

Тя отговори на усмивката му и внезапно забеляза, че лицето му е само на сантиметри от нейното — с изражение, което бе видяла само веднъж. Онази нощ. Преди да осъзнае какво прави, тя се надигна срещу него по начин, който й се стори съвсем естествен. За нея беше нормално ей сега да получи целувка.

Но когато устните им се озоваха само на милиметри едни от други, Лий трепна и трескаво засъбира картоните.

— Вече е късно. По-добре е да се прибираме. Явно надценихме силите на Алън, освен това е безсмислено да ви показвам плановете си. Ти вече няма да си тук, когато ще обзавеждам клиниката си. Тогава вече ще работиш в реномирана болница в големия град и няма да си блъскаш главата над всекидневните неприятности, които съпътстват всяко ново начало. Няма да има нужда да размисляш каква апаратура да си набавиш и как да разпределиш помещенията, колко персонал ти е необходим и колко пациенти можеш да приемеш, както и в кои области да се специализираш.

Той спря и въздъхна.

— Да… В твоята градска клиника всичко е отдавна запланувано и организирано, там не цари такава треска, както в една новооткрита болница.

— Но това съвсем не е лошо. Искам да кажа, че ще ми достави удоволствие да обсъдя с теб създаването на клиниката. Аз например бих направила специално отделение за изгаряния, освен това изолационна и…

Лий рязко я прекъсна:

— Правиш добри предложения, но в големите градове пациентите редовно плащат сметките си.

— Щом градските клиники са толкова добри, защо не си остана в твоята? — не можа да се сдържи Блеър. — Защо се върна?

С прекомерна, едва ли не почтителна грижливост той прибра плановете в стенния шкаф.

— Вероятно защото предпочитам чувството, че хората имат нужда от мен пред сигурността, — отговори той, като се обърна отново към нея. — На Изток има предостатъчно лекари, но тук трябва да се напрегнеш, ако искаш да свършиш работата си. Тук лекарските грижи са лукс. Тук имам чувството, че правя добро на хората, които зависят от мен. На Източния бряг нямах подобно усещане.

— Да не мислиш, че се връщам в Пенсилвания само заради сигурността? Или смяташ, че няма да се справя с тежкия труд?

— Моля те, Блеър, не исках да те обидя. Ти ме попита защо съм заменил едно сигурно и удобно работно място в голяма и безотказно функционираща клиника на Източния бряг за нашия малък град и аз ти изброих причините. Това е всичко. Ние сме колеги. Никога не е бих се осмелил да ти нареждам какво да правиш или да не правиш. Напротив. Ако си спомняш добре, аз отстраних от пътя ти всички препятствия, за да осъществиш мечтите си. Отказах се от намерението си да се оженя за теб, за да се върнеш спокойно на Изток, да се омъжиш за Алън и да работиш в своята болница, както искаше от самото начало. Какво още да направя, за да те подкрепя?

Блеър нямаше какво да отговори. Но сигурността й изчезна. Стори й се, че е голяма егоистка, като смята да работи в болницата „Свети Йосиф“ само за слава, вместо да помага на хората, както изискваше професионалната й етика.

— А що се отнася до Алън, по-добре е да го отведем в хотела — проникна в мислите й гласът на Лий.

Блеър изцяло беше забравила Алън и когато сега се обърна към него, видя, че е клюмнал напред в креслото си.

— Да, наистина трябва — промърмори разсеяно тя. Все още разсъждаваше над думите на Лий. Може би голямата болница наистина беше „по-сигурна“, но хората тук се разболяваха също като на Изток. Все пак там болните можеха да разчитат на много повече лекари, а тук нямаше дори свястна болница за жени. Във Филаделфия бяха създадени най-малко четири специализирани клиники за жени и деца. Там бяха назначени най-много лекари-жени и това беше естествено, защото много от жените предпочитаха години наред да понасят мъчителни болки, отколкото да бъдат прегледани от лекар-мъж.

— Да тръгваме ли? — попита Лий, след като събуди Алън.

По пътя за в къщи Блеър продължи да размишлява над всичко, казано досега. Дори когато си легна, тези мисли не я напускаха. Без съмнение градът се нуждаеше от лекарка. Тя можеше не само да помогне на Лий при създаването на новата клиника, но и да завърши при него практиката си.

— Не, не и не! — извика високо тя и удари с юмрук по възглавницата. — Няма да остана в този проклет град! Ще се омъжа за Алън, ще работя като стажант-лекар в болницата „Свети Йосиф“, а после ще отворя собствен кабинет във Филаделфия!

Заспивайки с това решение, Блеър не можа да не помисли още веднъж за стотиците жени на Чандлър, които имаха нужда от лекар. Нощта премина неспокойно.

В сряда сутринта Лий дойде във Вила Чандлър да я види и Блеър усети, че се радва на посещението му.

— Днес съм на работа едва късно следобед и реших да те попитам дали си съгласна да направим малка разходка на коне. Първо отидох в хотела и поканих Алън да излезе с нас, но той ми отговори, че е твърде уморен, а и без това не умее да язди. Сигурно ще ми се разсърдиш, че съм го подразнил, нали?

Преди Блеър да каже и дума, той бързо продължи:

— Знам, че ще ме наругаеш. — Той сведе очи към шапката си, която стискаше с две ръце. — Не можеш да излезеш сама с мен, защото си сгодена за друг мъж. Но тъй като целият град смята, че след пет дни ще се ожениш за мен, никоя млада дама не би приела поканата ми за излет. — Той се обърна да си върви. — Прощавай. Нямам намерение да те товаря със своите собствени проблеми. Моята самота не е твоя…

— Лий — прекъсна го Блеър и го хвана за ръката, — аз… аз с удоволствие бих поговорила с теб за оня случай на отравяне на кръвта, с който се занимаваш сега в клиниката. Може би…

Леандър не й даде възможност да завърши изречението си.

— Благодаря ти, Блеър! Ти си истински приятел — каза той и лицето му засия така, че коленете й омекнаха. Само след миг тя почувства ръката му на кръста си, като я избута на верандата и я отведе на двора, където ги очакваха два оседлани коня.

— Но аз не мога да изляза на езда с тази рокля — възпротиви се тя изгледа дългата си пола.

— Роклята ти отива — усмихна се той. — Голяма работа, че ще видя голите ти глезени. Никой друг няма да ги види, а аз вече съм виждал и някои други неща.

Преди да успее да каже нещо, той стремително я вдигна на седлото. Блеър примирено се опита да подреди полите си така, че поне до известна степен да запази благоприличие. Надяваше се, че точно в този момент Хюстън не гледа през прозореца. Някой ден сестра й сигурно щеше да й прости, че й е откраднала годеника, но тя никога, никога нямаше да й прости, че е излязла на езда с неподходящо облекло.

Ала щом Леандър й се усмихна, Блеър начаса забрави и сестра си, и всичките си съмнения, че е излязла с мъж, чието общество й е неприятно. Отидоха далеч извън града. Известно време яздиха един до друг в мълчание. После Блеър го накара да развие подробно плановете си за устройството на клиниката. Тя също описа как си я представя. Лий замислено спомена, че много иска да работи с някой колега. Блеър внимателно се осведоми не би ли приел някоя колежка. Ако тя е тази колежка, отговори той, ще я вземе без всякакви уговорки. После в продължение на половин час говори само затова, как добре биха работили двамата в новата клиника, ако Блеър остане в Чандлър. Не мина много време и фантазиите му заразиха и нея. Тя въодушевено заговори за чудесата, които ще извършат заедно, и скоро двамата стигнаха дотам, че изтребиха из корен всички болести в щата Колорадо.

— После тримата ще се преместим в Калифорния и ще излекуваме окончателно още един щат — засмя се Лий.

— Тримата? — слиса се Блеър.

Лий укорително я изгледа.

— Ами Алън? Забрави ли мъжа, когото обичаш? Човека, за когото ще се омъжиш. Той също ще бъде с вас. Трябва да го вземем на работа в новата клиника. Ще ни помага, както ни помагаше и вчера.

Странно, но Блеър почти беше забравила, че вчера Алън също беше с тях в болницата. Помнеше само, че сметна за безнадежден случая с разкъсания стомах на миньора, но дали след това взе участие в операцията?

— Стигнахме — каза Лий, когато Блеър го последва на малката полянка, обкръжена от високи скали. Той скочи от коня и го разседла. — Не мислех, че ще понеса гледката на това място след всичко, което се случи тук…

Блеър отстъпи назад, докато Лий сваляше седлото на коня и.

— Какво е станало тук?

Той спря за миг със седлото на рамо.

— Най-лошият ден в живота ми! Доведох тук Хюстън след нощта, в която ти и аз се любихме. И разбрах, че жената, на която дължа най-прекрасната нощ в живота си, не е тази, за която съм сгоден.

— О! — промълви едва чуто Блеър и си пожела да не го беше питала. Отдръпна се назад, докато Леандър извади одеялото от чантата на седлото и го разстла на тревата. После той отведе конете край поточето, което течеше наблизо и започна да разопакова кошницата за пикник.

— Седни — покани я Лий.

Май наистина не биваше да излизам на езда с него, рече си Блеър. Лесно му се противопоставяше, когато се държеше дръзко или хвърляше Алън в езерото, но последния път, когато се държа толкова мило, нещата стигнаха дотам, че тя се озова гола в обятията му и двамата се любиха. Блеър вдигна очи към Леандър, който се беше изправил над нея и видя, че слънцето е образувало ореол от лъчи около главата му. В никакъв случай не бива да го допускам близо до себе си, помисли си Блеър. Трябва да предотвратя и разговора за станалото през онази нощ. Ще се помъча да разговарям само по медицински въпроси…

Хапнаха от нещата, които беше донесъл Лий, и Блеър започна да му разказва за най-сериозните случаи в медицинската си практика. Нарочно си припомняше всички кървави подробности, защото Лий беше съблякъл сакото си и се беше излегнал на одеялото само на сантиметри от нея. Очите му бяха затворени и той от време на време изръмжаваше по нещо, за да й даде да разбере, че слуша. Блеър се страхуваше, че той всеки момент ще заспи. Докато описваше един особено тежък случай, очите й неволно търсеха тялото му. Гледаше дългите му крака, широките, силни рамене, които опъваха тънката памучна риза. Спомни си как космите на гърдите му докосваха голото й тяло и потръпна.

Колкото повече си спомняше, толкова по-бързо започваше да говори, докато най-после думите взеха да се прескачат в устата й и се спряха в гърлото й. С въздишка на примирение тя млъкна и втренчи очи в прибираните си на скута ръце.

Лий дълго не проговори и тя почти се убеди, че е заспал.

— Никога не съм срещал жена — заговори най-после той, и то така тихо, че Блеър се наведе над него, за да чуе думите му, — която да ме е разбирала толкова добре. Ти знаеш защо съм станал лекар. Всички момичета, които познавах досега, непрекъснато ме е упрекваха, защото вечно закъснявах за някоя забава. А аз трябваше непременно да закърпя някой ранен. Никога не съм срещал жена, която да се интересува от професията ми. Ти си най-великодушната и най-достойната за любов личност, която съм познавал досега.

Блеър бе толкова смаяна, че дъхът й секна. Някога вярваше, че се е влюбила в Алън само защото той беше първият млад мъж, който не възразяваше срещу професията и поведението й. Тя често се опитваше да бъде като сестра си: тиха и изискана. Да бъде сдържана, когато мъжът говори глупости, вместо да го укорява за това. Но не можеше да надскочи сянката си. Заради критичния си дух, смеха и откровеността си тя никога е беше имала много обожатели. Мъжете в Пенсилвания бяха обърнали внимание на красотата й и се интересуваха от нея, но когато научаваха, че е лекарка, чувствата им бързо охладняваха. Ако все пак не се изплашваха от бъдещата й професия, те бързо откриваха, че тя е много умна, а това качество беше недопустимо за една жена. Достатъчно беше да победи мъжа на шах или да реши наум някоя задача по-бързо от него и засегнатият веднага се отдръпваше колкото се може по-далеч. Алън беше първият, който не се стресна от ума й — затова само три седмици след запознанството им Блеър се убеди, че го обича.

А сега Леандър й признаваше, че я харесва. Като си помисляше какво му беше сторила през последните дни — отмъкна файтона и коня му и то трябваше да се върне пеш в града, — тя се чудеше как изобщо я понася. Или си имаше работа с мазохист, или Лий беше наистина забележителен мъж.

— Знам, че след няколко дни ще си отидеш и аз повече никога няма да те видя, затова искам да ти кажа колко много означаваше за мен нощта, през която бяхме заедно — заговори отново той с глас, който едва се чуваше. — Тогава смятах, че не можеш да устоиш на милувките ми, и суетността ми беше поласкана. Ти също ме укори, че съм суетен, но аз ставам такъв само когато съм с теб. Тогава се чувствах невероятно добре. Повярвах, че съм намерил жената на своя живот — приятелка, колежка и несравнима любовница. А ето загубих всичко!

С всяка дума Блеър се приближаваше до него, макар и едва забележимо. Лий обърна глава настрани.

— Искам да бъда почтен. Искам да ти дам онова, което желаеш и което ще те направи щастлива. Но се надявам, че няма да поискаш от мен да те изпратя на гарата, когато двамата с Алън напуснете града. Нищо чудно в деня на заминаването ви да се напия до смърт и да доверя проблемите си на някоя червенокоса хубавица в бара.

Блеър рязко се изправи.

— Такива неща ли ти харесват? — попита сковано тя.

Лий учудено я изгледа.

— За какво говориш?

— За червенокосите красавици от бара!

— Я престани, ти, малко, глупаво… — Лицето му пламна от гняв и той скочи. Издърпа одеялото под нея и нахвърля съдовете в кошницата. — Не, не обичам червенокоси проститутки. А би ми се искало да беше така. Бях достатъчно глупав да се влюбя в най-своенравната, най-сляпата и проклета жена на света. Никога не съм имал трудности с жените, а откакто те познавам, ти ми носиш само неприятности!

Той бързо започна да оседлава конете.

— Понякога ми се иска никога да не съм те срещал! — За миг обърна към нея разкривеното си от гняв лице. — Сама ще си затегнеш ремъците. И сама ще се прибереш в града. Ако, разбира се, не си сляпа и видиш пътеката пред себе си. Защото, що се отнася до хората, Бог те е наказал с пълна слепота.

Той сложи крак в стремето, но теглен от някакъв импулс, се върна и стремително впи устни в нейните.

Блеър напълно беше забравила какво става с нея, докато Лий я целуваше. Само след миг вече не знаеше коя е, защото щом усетеше устните му върху своите, цялото й съзнание се изпълваше с него.

— Ах, ти… — промърмори гневно той, когато се откъсна от нея и трябваше да я разтърси, за да отвори очи. — Имал съм слепи пациенти, които виждаха много повече от теб.

Лий се отдръпна от нея и понечи да се метне на коня си, но изръмжа: „По дяволите!“, върна се и затегна колана на седлото. Спря едва пред Вила Чандлър и заяви:

— Утре в осем те чакам в болницата.

Блеър едва успя да кимне, когато той вече изчезна от очите й в буен галоп.

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА

Блеър се прибра в къщи в ужасно настроение. Не разбираше внезапно избухнали гняв на Леандър, както и своето вълнение. Майка й седеше в салона, заобиколена от стотици кутии.

— Какво е това? — попита разсеяно Блеър.

— Сватбени подаръци за теб и Хюстън. Искаш ли да разгледаш някои от твоите?

Блеър мрачно изгледа красивите опаковки и кратко поклати глава. В никакъв случай не искаше да й напомнят за сватбата, която надали щеше да се състои. Не можеше да си представи, че след всичко станало Леандър все още я иска за жена.

Обади се в хотела на Алън и остави съобщение, че двамата трябва да бъдат в болницата в осем часа на другата сутрин. После се качи горе и побърза да се напъха в горещата вана.

Когато след час слезе в салона, там беше и Хюстън — рядко събитие, защото по това време тя обикновено беше някъде с Тагърт. Сестра й отваряше пакет след пакет и подробно разказваше на Оупъл за сватбените приготовления. Изрази възхищението си от подаръците, пристигнали от източния бряг, изпратени от семействата Вандербилт и Астор. Досега Блеър познаваше тези имена само от вестниците, но скоро Хюстън щеше да се омъжи тъкмо за един от членовете на това изискано общество.

Без всякакво настроение тя приседна на един диван.

— Видя ли вече роклята, Блеър? — попита Хюстън, докато разопаковаше грамадна кристална купа, която струваше цяло състояние.

— Каква рокля?

— Нашата сватбена рокля естествено — отговори великодушно Хюстън. — Направих твоята досущ като моята.

Блеър усети, че не може да остане повече в тази стая, в която цареше предсватбена треска. Може би Хюстън се въодушевяваше до крайност при гледката на няколко подаръка, но не и тя.

— Мамо, днес не съм много добре, ще се кача в стаята си да полегна и да почета малко.

— Разбира се, мила — отговори Оупъл, която беше заровила ръце чак до раменете в някакъв сандък. — Ще изпратя Сюзън да ти донесе нещо за ядене. О, сетих се, че преди малко се обади един млад мъж и помоли да ти предам, че утре сутринта няма да дойде в болницата. Доколкото разбрах, името му е мистър Хънтър.

От тази новина настроението на Блеър спадна под нулата. Тя беше виновна за всичко. През последните дни безсъвестно беше пренебрегнала Алън.

Утрото дойде бързо, но настроението на Блеър почти не се подобри. Поне пациентите отклониха вниманието й от собствените й проблеми — но така беше само докато в болницата пристигна Леандър. В сравнение с неговото лице нейното беше същински слънчев лъч. Само за два часа й се разкрещя цели четири пъти, упрекна я, че има още много да учи, ако иска да стане пълноценен лекар. Много й се искаше да го наругае както трябва, но след кратък поглед към лицето му се задоволи да каже: „Прав сте, сър!“ — и се опита колкото се може по-точно да следва указанията му.

В единадесет часа се наведе над едно малко момиче, чиято ръка беше наместила, и в този миг зад нея се появи Алън.

— Така си и мислех, че ще те намеря в болницата с него.

Блеър се усмихна на момиченцето.

— Аз работя Алън.

— Трябва да поговорим — на четири очи, не пред цялата болница!

— Е, добре, ела с мен.

Тя го отведе надолу към кабинета на Леандър. Не познаваше добре болницата и това беше единственото място, където можеха да разговарят спокойно. Надяваше се само, че през това време Лий няма да се върне в кабинета си и да ги види.

— Веднага трябваше да се сетя, че ще ме доведеш в неговата стая! Ти явно се чувстваш отлично тук. Без съмнение прекарваш много време в този кабинет.

Алън объркано се вгледа в Блеър, когато тя се отпуска в едно кресло, закри лицето си с ръце и избухна в плач. В следващия миг падна на колене пред нея.

— Не исках да те обидя, мила!

Блеър се опита да спре пороя от сълзи, но не успя.

— Всички се заяждат с мен. на никого не мога да угодя. Мистър Гейтс започва да ругае още щом ме види. Хюстън ме мрази, Леандър поти не ми говори, а сега идваш и ти…?

— Но каква причина има Уестфийлд да ти се сърди? Та той печели с развети знамена!

— Печели? — Блеър извади кърпичка от бялата престилка и шумно издуха носа си. — Той изобщо не ти е съперник. Каза, че е разбрал, че те обичам, и вече няма да участва в състезанието.

Алън се изправи и застана до бюрото на Леандър.

— Защо тогава си по цял ден с него? От седмица насам го следваш по петите!

— Той каза, че ще работим двамата, докато си замина. Каза, че с никого не е работил толкова добре, както с мен. Покани и двама ни да му помагаме в болницата.

— Никога в живота си не съм вижда толкова коварно и нахално същество като този мъж! — избухна Алън и се заразхожда напред-назад из кабинета. — Нима не проумя поредния му трик? — Той спря пред Блеър и продължи: — Много добре знае, че си луда по всичко, свързано с медицината, и използва слабостта ти, за да те държи близо до себе си. Естествено кани и мен да взема участие във вашата работа. Той отдавна е лекар и има голям опит. В сравнение с него аз съм нищо. Седя и гледам като идиот, докато той с всеки миг се издига в очите ти!

— Това не е истина! Леандър каза, че иска да работи с мен, а ние с него наистина сме добър екипи. Понякога ми се струва, че всеки чете мислите на другия.

— След всичко, което чух, ми стана ясно, че си прочела мислите му още първата вечер, която сте прекарал заедно!

— Кой сега е коварният от двама ви?

— Просто се опитвам да се отбранявам — отвърна Алън. — Разбираш ли, Блеър, не мога да понеса непрекъснато да ме правят на глупак. Аз съм лекар, но още не съм завършил образованието си, а трябва да се конкурирам с човек, който има няколкогодишен опит като хирург. Аз съм израсъл в град, а той ме кара да се състезаваме в гребане и яздене. Естествено, че няма да се представя добре.

— Алън, нима още не си разбрал? Леандър се оттегли от състезанието. Вече нямаш съперник. Той не ме иска за своя жена. Ще остана в Чандлър, докато се омъжи сестра ми, и после двамата ще се махнем оттук. Дори храня надежда, че Хюстън все пак ще се омъжи за Леандър.

За момент Алън я изгледа изпитателно.

— Виждам, че част от теб действително вярва в това, което ми разправяш. Но чуй каква още ти кажа: Уестфийлд не е отстъпил. Този негодник ми съперничи толкова усилено, че непрекъснат се чудя на неговата упоритост. А щом си мислиш, че в понеделник няма да има сватба, защо тогава не спря подготовката за двойната венчавка? Нима ще стоиш най-отпред и ще гледаш как сестра ти сключва брак, докато по масите се трупат двойни подаръци? Питам те: какво ще правиш с твоята половина?

Той опря ръце на креслото и я погледна право в очите.

— А що се отнася до брака на Хюстън с твоя любим доктор — не вярвам, че ще понесеш подобна гледка!

— Стига толкова — прозвуча гласът на Леандър откъм вратата.

— Съвсем не стига — отговори раздразнено Алън и се изправи срещу него.

— Ако желаете да се биете с мен…

Леандър млъкна, защото Блеър скочи и застана между двамата.

— Врече е да вземеш решение, Блеър — заяви Алън. — Заминавам с влака, който тръгва от гарата в четири следобед. Ако не дойдеш, тръгвам сам. — И излезе от кабинета.

Блеър остана сама с Лий. Той помълча малко и после нежно сложи ръка на рамото й.

— Блеър… — заговори той, но тя го отблъсна.

— Смятам, че Алън е прав. Време е да взема решение и да престана с тия детски игри.

Тя избяга от болницата и се прибра пеш в къщи.

Когато се озова в статията си, взе лист хартия и внимателно записа всичко, което говореше за и против заминаването й с Алън. Намери пет сериозни, истински причини, поради които трябваше да се махне от този град. Като се започне с общите размисли за тесногръдието на жителите му и се стигне до строго личния мотив да освободи Хюстън от чувството, че е задължена да се омъжи за милионер.

Имаше само една причина да не напуска Чандлър: никога повече нямаше да види Леандър. Нямаше и да работи в новата му клиника, макар че Алън вероятно беше прав в твърденията си, че плановете са просто примамка, която му осигурява победа в състезанието.

Блеър се изправи. Нищо, че не можеше да работи тук. Очакваше я болницата „Свети Йосиф“ в Пенсилвания. Погледна униформата си и разбра, че няма да вземе нищо освен нея. Не биваше да напуска къщата с пътна чанта, защото домашните щяха да я засипят с въпроси. Можеше да вземе само лекарската си чанта и дрехите, които носеше на гърба си. Смачка списъка и го стисна в ръка. Можеше да й потрябва, за да й напомни защото постъпва така.

В партера майка й беше заета с подреждането на подаръците. Хюстън беше излязла. Блеър се опита да намери думи, с които да се обърне към майка си — да й каже сбогом, без тя да разбере. Но Оупъл беше погълната от заниманието си и усърдно броеше сребърните съдове и прибори.

С вирната брадичка Блеър излезе и тръгна към гарата. Докато вървеше по улиците, тя започна да гледа с други очи на оживения малък град. Може би не беше толкова нищожен, колкото го мислеше досега. Не беше Филаделфия, но си имаше своите предимства. Три файтона изтракаха покрай нея и седящите в тях хора я поздравиха:

— Здрасти, Блеър-Хюстън!

Днес това двойно име звучеше приятно в ушите й.

Като наближи гарата, започна да размишлява какво ли ще стане след заминаването й: дали Хюстън ще се омъжи за Леандър, да дали майка й ще разбере изчезването й, дали Гейтс ще я намрази още повече?

В три часа и четиридесет и пет минути Блеър пристигна на гарата и от пръв поглед установи, че Алън още го няма. Застана на перона с чанта в ръка, стисна в другата списъка с причинете и си помисли, че преживява последните си минути в този град, наречен на името на баща й. След скандала, който беше предизвикала, като не само отне годеника на сестра си, а и четири дни преди сватбата избяга с друг, надали щеше да види отново града преди деветдесетия си рожден ден.

— Значи все пак реши — чу зад гърба си познат глас. Обърна се рязко и видя Леандър, седнал на една пейка.

— Сметнах, че е редно да дойда на гарата и да ти кажа сбогом — продължи той.

Блеър пристъпи към него, листчето падна от ръката й и преди да успее да го вдигне, Леандър го сграбчи и веднага се зачете.

— Както виждам, загубил съм срещу вуйчо Хенри и комплекса за вина.

Блеър изтръгна листа от ръката му.

— Постъпката ми е непростима. Ако мога да загладя стореното, ще го направя.

— Сестра ти не изглеждаше много нещастна, когато я срещнах преди малко. Зяпаше оня Тагърт, сякаш очакваше да й свали луната от небето.

— Хюстън е полудяла по парите му.

— Може и да не разбирам много от жени — изфуча той, — но съм сигурен, че не е влюбена в парите му. Смятам, че онова, което харесва у него, е… хм, доста по-лично.

— Как смееш да говориш подобни неща за Хюстън?

— Тогава ти имаш късмет, че се омъжваш за идеален съпруг като Хънтър, а не за примитивен тип като мен. Само защото правя някои неща с тялото ти, които те карат да плачеш от удоволствие, защото се чувстваме добре, когато сме заедно, и сме превъзходен екип в болницата, не е нужно да се женим. Доколкото разбрах, ти го биеш дори на тенис.

— Радвам се, че не се омъжвам за теб. Никога не съм го искала.

Чу шум и се обърна по посока на релсите. Влакът влизаше в гарата. Леандър се изправи.

— Няма да седя тук и да гледам как се правиш на глупачка. — Той мушна ръце в джобовете на панталоните си. — Ще бъдеш нещастна, но ти не заслужаваш друго. — Рязко се завъртя и тръгна към изхода.

За миг Блеър се изкуши да изтича след него, но бързо се овладя. Вече беше взела решение и трябваше да го спази. Това беше най-доброто за всички засегнати.

Влакът спря на определения коловоз, но Алън все още го нямаше. Тя тръгна напред по перона, докато във влака се качиха двама мъже, после още един мъж и една жена. Кондукторът даде знак на машиниста, че са готови за тръгване.

— Почакайте малко. Още един човек трябваше да пътува.

— Щом го няма, значи е изпуснал влака. — Кондукторът вдигна ръка.

Блеър невярващо се загледа във влака, който бавно излезе от гарата. Седна на пейката и зачака. Може би Алън просто беше закъснял и щеше да дойде за следващия влак. Седя на перона два часа и четиридесет и пет минути, но Алън така и не се появи. Попита на гишето дали някой като него си е купил билет. Да, тази сутрин купил дори два билета — за влака в четири часа.

Блеър почака още половин час на перона и после бавно се отправи към къщи.

Значи така се чувства изоставената годеница, мислеше тя. Странно, но не беше чак толкова лошо. Колкото по се приближаваше към къщи, толкова по-леко й ставаше. Може би утре пак ще работи с Леандър в болницата.

Когато влезе през главния вход къщата беше тиха като гроб. Само в салона светеше. Блеър отиде там и за своя изненада завари майка си и Леандър, седнали кротко един до друг, вдълбочени в тих разговор, сякаш се намираха на погребение.

Когато Оупъл забеляза дъщеря си тя, бавно, много спокойно отпусна гергефа си и се свлече в безсъзнание на дивана. Леандър я изгледа слисано, долната му челюст увисна а и тънката пура падна от устата му на пода. Дългите ресни на едно табуретка веднага се подпалиха.

Блеър беше толкова възхитена от посрещането, че остана на мястото си с ухилена физиономия. След секунди в салона влетя Сюзън и пронизително изпищя.

Крясъкът съживи всички. Лий побърза да угаси пожара. Блеър затупа майка си по ръцете, докато тя дойде на себе си, а Сюзън хукна към кухнята да приготви силен чай.

Щом Оупъл се озовава на обичайното си място в креслото, Леандър сграби Блеър за раменете и започна да я разтърсва.

— Надявам се, че оная проклета рокля ще ти стане, защото в понеделник ще се оженя за теб! Разбра ли ме добре?

— Лий, причиняваш й болка! — изхълца Оупъл.

Но Леандър не спираше да я разтърсва.

— А тя, тя едва не ме уби! Разбра ли ме, Блеър?

— Да, Леандър — успя най-после да отговори тя.

Той я бутна на дивана и изскочи като луд от салона.

С треперещи ръце Оупъл вдигна гергефа си от килима.

— Смятам, че вълненията, които преживях през последните две седмици, са достатъчни за до края на живота ми — проплака тя.

Блеър се облегна назад и се усмихна.

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА

Три дни наред Леандър поддържаше такова темпо в болницата, че Блеър изобщо нямаше време за размисъл. Вземаше я от дома й на разсъмване и я връщаше обратно късно вечерта. Отведе я в стария склад на Арчър авеню и подробно й разясни плановете си за преустройство на сградата в женска клиника. Блеър веднага предложи някои нови идеи, които Лий изслуша мълчаливо и остави дискусията за после.

— Смятам, че ще открием клиниката още след две седмици, защото медицинското оборудване вече е натоварено в Денвър и е потеглило насам — каза той. — Бях го планирал като изненада, като сватбен подарък, но тъй като през последните дни преживях достатъчно изненади, се отказах от това намерение.

Преди Блеър да отговори той вече я избута от склада по посока на файтона си и скоро конят препусна към болницата. Блеър почувства облекчение, че предположението на Алън се оказа погрешно и плановете за клиниката не е бяха примамка за спечелване на ръката й.

Но часовете се нижеха и сватбата неумолимо наближаваше. Блеър все по-често се питаше защо Лий непременно иска да се ожени за нея. Въобще не се опитваше да я докосва, а когато разговаряха помежду си, предмет на разговора бяха винаги пациентите. Няколко пъти го улови, че я наблюдава — най-вече когато работеше с други лекари, — но веднага се обръщаше настрана, щом тя поглеждаше към него.

А възхищението й от лекаря Леандър нарастваше с всеки изминал ден. Тя скоро проумя че той може да спечели куп пари, ако отиде в някоя от големите източни болници. Вместо това се бе върнал в Чандлър където рядко получаваше възнаграждение за труда си. Работният ден беше дълъг и труден, натоварването почти непосилно, а заплащането рядко беше материално.

В неделя следобед, деня преди сватбата — когато Блеър беше все още замаяна от тържеството, което Хюстън организира за приятелките си предната вечер — Леандър я повика в кабинета си. Срещата беше неудобна и за двамата. Леандър я гледаше по начин, от който кожата на ръцете й настръхна и в главата й остана единствено мисълта, че утре ще я отведат към олтара като негова невеста.

— Написах писмо до управата на болницата „Свети Йосиф“, че не приемаш мястото, което ти предлагат.

Блеър пое дълбоко въздух и се отпусна на един стол. Беше забравила че женитбата означаваше отказ от стажа в болницата. Лий се облегна на бюрото си.

— Размислих и реших, че постъпката ми е доста дръзка. — Той съсредоточено разглеждаше ноктите на ръцете си. — Ако утре откажеш да се омъжиш за мен, аз ще проявя разбиране.

За момент Блеър усети такова объркване, че не можа да каже нито дума. Нима това означаваше, че той не иска да се ожени за нея?

Тя бързо се окопити и скочи от мястото си.

— Ако се опитваш да се отървеш от мен, след като направи всичко, за да ме принудиш да се съглася аз ще… — Тя не можа да довърши, тъй като Леандър изскочи иззад бюрото си сграбчи я за раменете и така силно и страстно впи устните си в нейните, че дъхът й спря.

— Нямам намерение да се измъквам — заяви той, когато я пусна, и Блеър смело застана насреща му въпреки омекналите си колене. — Време е да се връщате на работа, докторе. Или не, по-добре се прибери у дома да си починеш. Доколкото познавам сестра ти, тя е приготвила поне три рокли, които трябва да бъдат изпробвани, а майка ти смята, че има още стотици неща за уреждане. Ще се видим утре следобед. — Той се ухили. — И през нощта също. А сега си върви.

Блеър не можа да не се усмихне в отговор. Усмивката изчезна от устните й едва когато влезе в къщи.

Мистър Гейтс беше разярен, че целия ден е работила в болницата, вместо да помага на сестра си в приготовленията за сватбата, още повече че бедничката Хюстън не се чувствала добре. Блеър също беше уморена, изнервена и едва не избухна в сълзи още преди края на триадата му. Оупъл веднага разбра състоянието на дъщеря си, раздели двамата и помоли мистър Гейтс да се оттегли в кабинета си. После отведе Блеър в градината под предлог, че ще пишат благодарствени писма за подаръците.

Блеър все още трепереше от гняв след сблъсъка с мистър Гейтс.

— Как си могла да се омъжиш за човек като него, мамо? — попита тя, когато двете седнаха до градинската маса. — Защо остави Хюстън толкова дълго време изложена на тиранията му? Аз живях при брат ти, но Хюстън години наред беше безпомощна срещу него.

Оупъл остана дълго време мълчалива.

— Май не помислих за децата си, когато се омъжих за него…

— Искаш да кажеш, че си се влюбила в него? Винаги съм смятала, че семейството ти те е принудило да се съгласиш.

— Как, за Бога, ти дойде на ум подобна идея! — попита смаяно Оупъл.

— Помня че двете с Хюстън не намирахме никаква друга причина за подобен брак. Вероятно ни харесваше мисълта, че си била толкова нещастна след смъртта на баща ни, та не си могла отново да се омъжиш по любов.

Оупъл тихо се засмя.

— Двете бяхте още толкова малки, когато почина Уилям, и аз съм сигурна, че сте запазили спомен за него като за най-прекрасния баща на света. Той винаги ви занимаваше с нещо, измисляше чудесни игри и постоянно се грижеше за веселото прекарване на времето.

— Нима не беше наистина такъв? — попита предпазливо Блеър, тъй като се боеше, че ще узнае някои неприятни неща за обожавания си баща.

Оупъл нежно сложи ръка на рамото й.

— Разбира се, беше всичко това и още много повече. Ти не помниш толкова неща, нямаш представа за жизнеността, за гордостта и енергията, за смелостта и честолюбието му. — Тя въздъхна. — Но истината е, че Уилям Чандлър страшно ме уморяваше с активността си. Много го обичах, но понякога плачех от облекчение, когато най-после излизаше от къщи. Трябва да знаеш, Блеър, аз съм възпитана с вярата, че мястото на жената е у дома, че тя трябва да си седи в салона, да бродира и да наставлява слугите. Най-голямото приключение, което се осмелявах да предприема, беше изпробването на някои сложен бод в бродериите ми.

Тя се облегна назад в стола си и се усмихна.

— После се запознах с баща ти. По някаква причина той реши да се ожени за мен, но аз нямах думата в тази работа. Беше извънредно красив мъж и нито веднъж не помислих, че мога да му откажа каквото и да било. Оженихме се и за съжаление кризите зачестиха. И всички те бяха предизвикани от безкрайната му енергия. Даже когато създаваше деца, те трябваше да бъдат близнаци, едно дете не беше достатъчно.

Тя погледна към ръцете си и по страните й потекоха сълзи.

— Когато Бил загина, помислих, че и аз ще умра. Животът ми изгуби всякакъв смисъл, едва след много време започнах да си припомням неща, които преди женитбата си вършех с удоволствие — шиене, плетене, и естествено имах вас, момичетата. Тогава в живота ми се появи мистър Гейтс. Различаваше се от Бил като нощта от деня и много харесваше онова, което Бил наричаше „женски глупости“. Мистър Гейтс имаше строги схващания за задълженията и правата на жената. Не изискваше от мен да се катеря с него по планините в неделните дни, както това правеше Бил. Не, този човек ми създаде добър дом, където да живея, да се грижа за децата си и следобед да организирам чайове. Когато го опознах по-отблизо, разбрах че е лесно да го задоволявам и че нещата, които обичах, са същите, които той очакваше от мен. С баща ти никога не бях сигурна, дали да направя нещо, или да го оставя. — Тя вдигна очи към Блеър. — Така се влюбих в Гейтс. Моите желания и неговите представи за женските задължения съвпадаха напълно. Боя се, че при това не се замислих сериозно за вас двете и не взех предвид колко приличате на баща си. Мислех, че само ти приличаш на него, затова настоях да живееш при Хенри. Реших, че Хюстън се е метнала на мен, и това до известна степен е вярно. Но тя също е наследила доста качества на баща си и понякога прави странни неща. Преоблича се например като старица и посещава миньорските лагери. Бил сигурно щеше да постъпи по същи начин.

Блеър дълго остана мълчалива, разсъждавайки над майчините си думи и питайки се дали някога ще може да обича Леандър. Преди беше сигурна, че е влюбена в Алън, но когато той я изостави, не й се искаше да умре. Колко много неща се разрушиха след събитията от последните дни. Винаги, когато поглеждаше Лий, си спомняше колко дълго и колко много го е обичала Хюстън, а сега сестра й трябваше да стои и да гледа как годеникът й се венчава за друга.

В нощта преди сватбата Блеър почти не спа. Дори на сутринта всички нощни демони бяха събрани до леглото й. Ярката слънчева светлина не успя да я освободи от чувството на обреченост.

През последните дни понякога забравяше, че се омъжва за избраника на сестра си, но тогава все още вярваше, че това няма да стане. Очакваше, че нещо ще се случи и Хюстън ще си получи Леандър обратно.

В десет часа сутринта потеглиха към Вила Тагърт, където щеше да се състои венчавката: Оупъл и близначките напред в красивата малка карета на Хюстън, един от многобройните подаръци на Тагърт, следваше ги момчето от обора с голяма наета кола, в която внимателно бяха разположени увитите в муселин булчински рокли. По пътя трите жени не размениха нито дума. Когато Блеър попита Хюстън за какво мисли в момента, сестра й отговори, че се надява лилиите да са пристигнал цели и невредими в дома на Тагърт.

За Блеър това бе поредното доказателство, че Хюстън мисли най-вече за парите на мъжа, който ставаше неин съпруг.

Щом пред очите им се появи Вила Тагърт, тя за сетен път се убеди, че сестра й се продава на Златния телец.

Къщата приличаше на планина от мрамор: хладна, бяла и грамадна. В партера имаше огромен салон с две вити стълбища, чиито размери надминаваха и най-смелите й очаквания.

— Ще слезем по тези стълби — обясни Хюстън и посочи стъпалата, които водеха към галерията. — Едната по лявата, другата по дясната.

И тя се отдалечи, обкръжена от ято празнично облечени приятелки, на които искаше да покаже къщата, докато Блеър остана като закована на мястото си.

— Минава известно време, преди човек да свикне с този дом — прошепна й Оупъл. Къщата й внушаваше чувство за нереалност, приличаше й на магическо творение, което скоро ще се разтвори в Нищото, от което е изникнало.

— Хюстън наистина ли иска да живее тук? — прошепна в отговор Блеър.

— Къщата изглежда по-малка, когато Кен се движи из нея — успокои дъщеря си Оупъл. — Смятам, че сега е най-добре да се качим горе. Иначе няма да узнаем какви изненади ни е приготвила Хюстън.

Блеър последва майка си по широкото вито стълбище, но през цялото време гледаше през рамо към салона. Навсякъде бяха поставени изкусно аранжирани екзотични цветя и зеленина. Тя спря в галерията и погледна през прозореца. Пред очите й се разкри прекрасна яркозелена морава с декоративни храсти.

Оупъл също се спря.

— Това е дворът за доставчиците. Почакай да видиш истинската градина!

Блеър мълчаливо последва майка си към частните покои на къщата.

— Хюстън е определила тази стая за теб — каза Оупъл и отвори вратата към голямо помещение с висок таван и камина от бял мрамор, украсена с релеф от гирлянди и цветя. Креслата, диваните и масите бяха същинска музейна рядкост.

— Това е дневната. Зад нея има спалня и баня. Всяка гостна има свой салон и баня.

Блеър прокара ръка по мраморния умивалник в банята и макар че никога досега не беше виждала подобни арматури и не беше сигурна какви са, тя реши, че са от злато.

— Месинг ли е това? — попита тихо тя.

— Не би търпял подобно нещо в своя дом — отговори с гордост в гласа Оупъл. — Сега отивам да видя дали Хюстън има нужда от помощ. Остават няколко часа до венчавката. Защо не използваш времето да поспиш?

Блеър поиска да възрази, че й е невъзможно да спи в ден като днешния, но когато спря поглед върху огромната мраморна вана, реши, че ще бъде чудесно да я използва.

Веднага щом остана сама, напълни ваната с гореща вода и с удоволствие се изтегна в нея. Топлата баня бързо успокои нервите й. Остана във ваната, докато кожата й се набръчка. Едва тогава излезе и се уви в хавлията, която беше толкова дебела, че можеше да служи за възглавница. После облече розов халат от кашмирена вълна и отиде в спалнята, където с наслада се отпусна на широкото меко легло.

Когато се събуди, главата й беше ясна и се чувстваше отпочинала. Спомни си, че майка й беше споменала нещо за градина зад къщата. Бързо облече обичайната си скромна пола и една блуза и излезе. Не й се искаше да използва предното стълбище, тъй като откъм салона се чуваше шум от множество гласове. Затова тръгна по коридора, мина покрай куп заключени врати и най-после намери задната стълба, която я отведе в лабиринт от кухни и килери. Всеки квадратен сантиметър в кухните бе зает от хора, които трескаво тичаха насам-натам и приготвяха сватбената трапеза. Навсякъде ухаеше чудесно. Блеър с усилия си проправяше път през навалицата. Повечето от прислужниците я познаваха, но никой нямаше време да се учудва, че едната от двете невести е слязла в кухнята само час преди венчавката. Единственото, което не искаше Блеър, бе Хюстън да я завари тук. Тя със сигурност беше разработила точен план за действие и педантично щеше да се придържа към него, каквото и да се случи, но Хюстън надали щеше да намери време да си почине няколко минути в градината.

Зад къщата се простираше огромна зелена морава, покрита сега с големи палатки, маси с розови ленени покривки и стотици пълни с цветя вази. Мъже и жени в униформи тичаха от масите към къщата и обратно и подреждаха съдовете и ястията.

Блеър мина покрай тях и тръгна да търси същинската градина зад къщата. Когато най-после я намери, онова, което видя, я свари напълно неподготвена. Пред очите й се разкри обширен парк с местни и екзотични растения и храсти, някои от които й бяха напълно непознати. Предпазлива, но изпълнена с любопитство, тя тръгна по една от пътеките, която я поведе през този земен рай.

Далеч зад нея останаха предсватбената треска и шумът от стотиците човешки гласове. За пръв път от много дни насам имаше време спокойно да размисли.

Днес беше нейният сватбен ден, а тя така и не разбираше как се беше стигнало дотук. Преди три седмици беше в Пенсилвания и имаше точно очертани планове за бъдещето. А как се обърка всичко! Алън избяга от нея, вместо да я отведе със себе си. Сестра й изгуби мъжа, за когото искаше да се омъжи и встъпваше в брак с един от най-богатите хора в тази страна, без изобщо да го обича.

И за всичко беше виновна тя, Блеър. Върна се в къщи, за да присъства на сватбата на сестра си, но вместо да й помогне да намери щастието си, тя я превърна в продадена невеста. Получи я мъжът с най-многото пари.

Докато бродеше с намръщено чело из парка, Блеър видя, че по една от пътеките слиза Тагърт. Преди да осъзнае какво прави, тя рязко се извърна и тръгна в противоположна посока. В никакъв случай не искаше той да я забележи. Но едва беше минала няколко крачки, когато наблизо се появи висока, представителна дама, която й се стори позната. Жената тичаше по пътеката след Тагърт. Блеър не си спомняше къде я е виждала, затова само сви рамене и продължи да чопли раните си. Но внезапно се сети откъде познаваше тази пищна красавица.

— Та това е Памела Фентън — произнесе на глас тя. Като деца Блеър и Хюстън често посещаваха дома на Фентънови, яздеха понитата на Марк или участваха в някоя от безбройните им забави. Тогава по-голямата сестра на Марк им изглеждаше вече съвсем възрастна и им правеше силно впечатление. Скоро след това Пам напусна бащината си къща и в града години наред се носеха слухове за тайнственото й изчезване.

Ето че след толкова време тя се беше върнала в родния си град и дори ще присъства на нашата сватба, помисли не без удоволствие Блеър. Бегло се запита какво ли беше сторила тогава Памела, та хората в града не престанаха да го обсъждат. Спомняше си, че се шепнеше нещо за ратая от обора.

Блеър внезапно спря като закована на мястото си. Точно така! В дома на Фентън беше избухнал скандал заради ратая, който работеше за бащата на Памела. Тя се беше влюбила в този младеж и баща й побърза да я отдалечи от къщи.

А името на този ратай беше Кен Тагърт!

Блеър прихвана полите си и хукна по пътеката към мястото, където трябваше да се срещнат Памела и Тагърт. Мина няколко крачки и спря като вкаменена.

Невярваща на очите си, тя гледаше как Кен е притиснал с две ръце лицето на Памела и страстно я целува.

Със сълзи на гняв в очите Блеър полетя нагоре към къщата. Как можа да стори това на сестра си? Защо Хюстън ще се омъжи за това чудовище, което само час преди сватбата си целува друга жена?

За всичко беше виновна тя — Блеър.

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА

Ан Сийбъри помогна на Блеър да облече великолепното шивашко творение, измислено за нея от Хюстън. Роклята беше елегантна, строга, затворена, изработена от сатен с цвят на слонова кост, с широки ръкави и толкова тясна в талията, колкото позволяваше укрепеният с метални банели корсет. Стотици, може би хиляди мънички перли украсяваха талията и маншетите, а булото беше от толкова фина ръчно изплетен дантела, каквато Блеър не беше виждала никога досега.

Тя се погледна в огледалото и си пожела да беше носила тази рокля при по-щастливи обстоятелства и да можеше сега с усмивка на лице да се отправи към брачния олтар.

За съжаление знаеше, че това е невъзможно, защото вече беше предприела действията, които съвестта изискваше от нея. Веднага след като видя как онова чудовище Тагърт целува другата жена, тя изтича в стаята си и му написа бележка. Съобщи му, че ще носи червени рози в косите си и нареди на камериерката да му каже, че трябва да застане вляво от олтара, а не вдясно, както беше предвидено.

Блеър съвсем не беше сигурна, че онова, което възнамеряваше да направи, ще има някаква законна сила. В брачните договори ясно беше записано коя близначка за кой мъж ще се омъжи, но все пак тя щеше да осигури известно време на сестра си и бракът между Хюстън и Леандър щеше да бъде обявен за законен. Важното беше сестра й да не се свърже с този негодник Тагърт, а тя по-късно щеше да мисли за последствията, които произтичаха от брака за самата нея. Защото брачната церемония задължаваше и нея и я свързваше за цял живот с Тагърт.

Тя изпрати на сестра си розови рози и я помоли да ги носи в косите си по време на венчавката.

Когато двете сестри застанаха на стълбището, Блеър притисна близначката си до гърдите си.

— Обичам те повече, отколкото предполагаш — прошепна тя и с въздишка прибави: — Време е да завършим този спектакъл.

С всяко стъпало чувството, че отива на заколение, се засилваше. Какво ще правя, когато венчавката свърши? — питаше се тя. Нима наистина ще съм омъжена за този ужасен мъж и ще живея в тази чудовищна къща?…

В огромната стая, която щеше да се превърне в библиотека, но също така беше много подходяща за бейзболна площадка, Тагърт и Леандър ги очакваха върху украсената с рози и зеленина платформа.

Блеър вдигна глава и устреми поглед право напред. Знаеше, че междувременно Хюстън е проумяла какво им предстои да направят — и че в крайна сметка тя щеше да се омъжи за своя Леандър.

Блеър втренчи поглед в Кен Тагърт и тръгна бавно към него по разкошния килим. По челото на мъжа внезапно се изписа дълбока отвесна бръчка. Той знае! — сепна се Блеър. Знае, че аз не съм Хюстън.

За миг безкрайно учудване изпълни душата й. До днес беше сигурна, че никой, дори собствената им майка, не различава близначките една от друга, но този мъж беше успял. Хвърли поглед към Леандър и видя тихата усмивка, с която посрещна Хюстън. Естествено той я приемаше на доверие, нямаше причини да очаква зло от когото и да било, тъй като самият той беше неспособен да строи зло на хората. Но за Тагърт се говореше, че е спечелил огромното си богатство изключително по безчестен начин. Може би именно затова той навсякъде подушваше предателство и успя дори да различи близначките. Тези мисли преминаваха като светкавици през ума на Блеър.

Когато двете се изкачиха на платформата, тя не посмя да погледне сестра си. Леандър взе ръцете на Хюстън в своите, но Тагърт рязко се извърна настрана.

— Скъпи мои чеда, ние… — започна свещеникът, ала Хюстън спокойно го прекъсна:

— Простете, но аз съм Хюстън.

Блеър смаяно изгледа сестра си. Защо разваляше сега подготвената с толкова мъки замяна? Леандър гневно впи очи в Блеър.

— Да си сменим ли местата? — обърна се той към Тагърт.

— Все ми е едно — сви рамене милионерът.

— Но на мен не — отговори Леандър и решително закрачи към другия край на платформата.

Леандър взе ръката на Блеър в своята и я стисна с все сила. Но тя не чувстваше болката. Тагърт беше признал пред очите на целия град, че не се интересува особено от Хюстън и му е все едно за коя ще се ожени. Блеър никога досега не се беше запитвала защо Тагърт реши да се ожени за сестра й и сега сметна, че я е взел, защото само една изоставена годеница би се омъжила за такъв като него.

Леандър я ощипа по ръката и тя навреме вдигна очи, за да отговори:

— Да!

Преди да осъзнае какво става, венчавката беше извършена. Леандър я прегърна, защото беше ред на задължителната целувка. За насъбралите се гости целувката трябваше да изглежда истинска и страстна, но в действителност Лий прошепна в ухото й с едва сдържана ярост:

— Искам да те видя отвън! Веднага!

Препъвайки се в четириметровия сатенен шлейф, Блеър се опита да върви в крак с него, докато той я теглеше към изхода. Салонът беше препълнен с хора, които се притискаха да видят брачните двойки, но Леандър не пусна ръката й нито за миг, докато не я отведе в голямото, облицовано с плочки помещение в края на коридора.

— Каква беше тая комедия, по дяволите! — попита той, но дори не й остави време да отговори. — Толкова ли се ужасяваш от мисълта, че трябва да живееш с мен, та прибягваш към подобни драматични средства, само и само да се избавиш? Нима предпочиташ да живееш с мъж, когото изобщо не познаваш, но не и с мен? Значи ли това, че предпочиташ всеки друг мъж пред мен?

— Не! — най-после извика Блеър. — Дори не помислих за теб, мислех само за Хюстън. Исках да я спася от онзи ужасен човек!

Леандър впи очи в нейните и когато отново заговори, гласът му прозвуча изненадващо спокойно:

— Значи ли това, че си била готова да се омъжиш за човек, който те отвращава, само за да може сестра ти да си върне мъжа, когото желае — според теб?

— Разбира се. — Блеър смутено се изчерви. — Каква друга причина бих имала за подобна размяна?

— Причината би могла да бъде следната: бракът с който и да било друг мъж е по-приемлив от брака с мен. — Той настойчиво продължи: — Блеър, трябва веднага да оправиш тази работа. Иди да поговориш с Хюстън. Настоявам да я попиташ защо се е омъжила за Тагърт. Искам да я слушаш внимателно, докато ти отговаря. Разбра ли ме? Слушай внимателно отговора й!

Без да обръща внимание на стотиците гости, които се смееха и обсъждаха размяната на булките пред олтара, Леандър повлече Блеър след себе си през множеството, питайки непрекъснато къде е Хюстън. Скоро я намериха сама в една малка стая заобиколена от купища хартии.

— Мисля, че вие двете трябва да си изясните някои неща на четири очи — изсъска през стиснати зъби Леандър, после бутна Блеър през вратата и здраво я затвори зад гърба й.

Когато близначките останаха сами в стаята, и двете дълго мълчаха. Хюстън седеше със сведена глава в едно кресло, а Блеър дори не се осмели да пристъпи към нея и остана до вратата.

— Мисля, че е време да слезем в градината и да разрежем сватбената торта — заговори най-после Блеър и гласът й прозвуча необичайно плахо. — Ти и Тагърт…

Хюстън скочи като ужилена от скорпион.

— Не можеш дори да го наречеш със собственото му име, така ли! — заговори тя, натъртвайки с гняв всяка сричка. — Мислиш си, че той няма чувства? Смяташ, че щом си изпълнена с предразсъдъци спрямо него, имаш право да се отнасяш с този човек, както на тебе ти се иска.

Блеър се стъписа от внезапни гняв на сестра си и отстъпи назад.

— Но, Хюстън, всичко, което направих, беше само заради теб. Исках да те видя щастлива.

Хюстън сложи юмруци на кръста си и се изстъпи пред Блеър, сякаш смяташе скоро да ги пусне в употреба.

— Щастлива? Как мога да бъда щастлива, като дори не знам къде е съпругът ми? Благодарение на теб никога няма да разбера какво означава щастието!

— Благодарение на мен? Но аз направих всичко, което беше по силите ми, за да ти помогна. Колко пъти се опитвах да те вразумя и да те накарам да разбереш, че не бива да се омъжваш за този човек само заради парите му. Кен Тагърт…

— Ти май все още не проумяваш как стоят нещата! — прекъсна я рязко Хюстън. — Унизи този горд, чувствителен човек пред очите на целия град и дори не осъзнаваш какво си сторила.

— Доколкото разбирам, говориш за случилото се пред олтара? Направих го само заради теб, Хюстън. Знам, че обичаш Леандър, и реших да се венчая за Тагърт, за да те направя щастлива. Никога не съм искала да те видя нещастна. Зная, че разруших живота ти, но се опитах да поправя стореното.

— Аз, аз, аз! Само това чувам. Ти знаеш, че аз обичам Леандър. Ти знаеш, че Кен е лош човек. През последните дни прекарваше цялото си време с Леандър и говориш за него, сякаш е някой бог. Всяка втора дума в устата ти е „Леандър“. Мисля, че наистина си искала най-доброто за мен — да ми дадеш най-прекрасния мъж.

Хюстън се приведе към сестра си.

— Вярвам, че Леандър запалва пожар в тялото ти, но с мен не беше така. Ако в последно време не беше заета изключително със себе си и беше взела предвид, че и аз притежавам искрица разум, щеше да забележиш, че съм се влюбила в един добър, достоен, деликатен човек. Признавам — обвивката му е доста грапава, но ти винаги се оплакваше, че моята е прекрасно гладка. Или и това не помниш?

Блеър безсилно се отпусна на първия попаднал й стол.

— Ти си се влюбила в Тагърт? В Кен Тагърт? Нищо не разбирам. Ти винаги си обичала само Леандър. Откак се помня, ти обичаш него и никой друг.

Гневът на Хюстън се уталожи, също така бързо, както беше дошъл. Тя обърна гръб на сестра си и пристъпи към прозореца.

— Права си. Реших, че трябва да го имам още когато бях шестгодишна. Мисля, че си поставих тази цел като някой алпинист, който иска да завладее върха на всяка цена. Може би трябваше да си избера Монт Рение. Щях да се изкача на върха и работата да се свърши. Нямах никаква представа как ще живея с Леандър след сватбата.

— Но много добре знаеш какво ще правиш с Тагърт, така ли?

Хюстън се извърна към сестра си и се усмихна.

— О, да! Много добре знам как ще живея с него. Ще му създам дом, място, където да цари сигурност, където ще правя само онова, което аз искам.

Блеър се надигна и този пътя сви ръце в юмруци.

— Как не намери две минути да ми разкажеш всичко това? Последните две седмици бяха същински ад за мен. Толкова се тревожех за теб, изплаках си очите от мъка, че съм разрушила живота на сестра си, а сега ти стои тук и най-спокойно ми признаваш, че си влюбен в този цар Мидас!

— Не желая да чувам презрителните ти забележки! — изкрещя Хюстън, но веднага се умири. — Той е най-добрият, най-мекият човек на света и е толкова великодушен. И аз „случайно“ много го обичам!

— А аз преживях адски мъки от тревога по теб. Трябваше да ми кажеш!

Потънала в мислите си, Хюстън гладеше с ръка ръба на бюрото, поставено в средата на стаята.

— Предполагам, че не ти го казах само защото ужасно те ревнувах заради твоята любовна нощ…

— Любов?! — избухна Блеър. — Май за Леандър аз също съм Монт Рение. Не отричам, че физически доста ме привлича, но това е всичко, което той иска от мен. Прекарваме по цели дни един до друг в операционната, но чувствам, че не го познавам. Всъщност той почти не ме допуска до себе си. Знам толкова малко за него. Той реши, че трябва да ме има, и заложи всичко на карта, за да ме получи.

— Нали те виждам как го гледаш! Никога не съм усещала нужда да го гледам така, както го правиш ти.

— То е, защото никога не си го виждала да работи в операционната. Ако го видиш там, сигурно ще…

— …Ще изпадна в безсъзнание — завърши със смях Хюстън. — О, Блеър, много съжалявам, че не поговорих с теб по-рано. Предполагах, че се измъчваш, но много ме заболя от онова, което стана. Струваше ми се, че цял живот съм била сгодена за Леандър, а ето че дойде ти и само след една-единствена нощ успя да ми го отнемеш. А Лий винаги ме наричаше своята ледена принцеса и аз ужасно се боях, че съм безчувствена.

— Но сега се освободи от тази грижа, така ли? — попита Блеър.

Страните на Хюстън поруменяха.

— Знам, че с Кен няма да имам тази грижа — прошепна тя.

— Значи наистина го обичаш? — промълви Блеър, която все още не можеше да го проумее. — И не се дразниш, когато месото изскача от чинията му? Не те интересува, че говори с пълна уста или че целува други жени?

Как можа да го каже! По-добре да си беше отхапала езика.

— Какви са тия жени? — попита с присвити очи Хюстън. — Моля те Блеър, отговори ми веднага!

Блеър пое дълбок въздух. Трябваше да разкаже на сестра си какво беше видяла в градината, преди да е станала венчавката. Вече беше твърде късно.

Хюстън отново се изправи пред сестра си.

— Ако още веднъж направиш опит да управляваш живота ми както преди малко пред олтара, повече никога няма да ти простя. Аз съм зряла жена, ти знаеш нещо за мъжа ми и искам да ми го кажеш!

— Видях го в градината малко преди венчавката да се целува с Памела Фентън — изговори на един дъх Блеър.

Хюстън побледня, но запази самообладание.

— Но после въпреки това дойде при мен — прошепна тя. — Видя я, целуна я, но се венча за мен. — Сияеща усмивка се появи по лицето й. — Блеър, в този миг ти ме направи най-щастливата жена на света. Сега ми остава само да намеря съпруга си и да му кажа, че го обичам и се надявам да ми прости.

Внезапно тя спря.

— О, Блеър, ти изобщо не го познаваш! Той е толкова добър човек, толкова великодушен, толкова силен, че хората търсят да се облегнат на рамото му, но в същото време е… — Тя скри лице в ръцете си. — Не може да понася, когато го поставят в неудобно положение, а ние го унижихме пред целия град. Никога няма да ми го прости, никога!

Блеър тръгна към вратата.

— Ще го намеря и ще му обясня, че за всичко съм виновна аз и ти нямаш нищо общо. Хюстън, аз дори не подозирах, че ти наистина имаш намерение да се омъжиш за него. Просто не си представях, че може да се живее с такъв човек.

— Мисля, че сега ще се освободиш от всичките си грижи. Смятам, че той ме е напуснал.

— Но какво още стане с гостите? Не може просто ей така да изостави гостите си!

— По-добре ли е да остане и да слуша как се забавляват за негова сметка, така ли! Да говорят, че Леандър до последната минута не можел да се реши коя от двете близначки да избере. Нито един от тях не смята, че Кен също има право да избира. Кен си въобразява, че аз все още обичам Лий, ти също смяташ, че обичам само Лий, а мистър Гейтс казва, че се омъжвам за Кен само заради парите му. Мама беше единственият човек, който веднага разбра, че съм влюбена — за пръв път в живота си!

— Какво да сторя? Как да поправя грешката си? — попита унило Блеър.

— Нищо не можеш да направиш. Той си е отишъл. Оставил ми е къщата и пари и си е отишъл. Но какво да прави с тази грамадна празна къща, щом него го няма в нея? — Хюстън отново седна. — Блеър, та аз дори не знам къде да го търся. Може би вече пътува към Ню Йорк, кой знае?

— Аз обаче предполагам, че е потеглил към дървената си хижа.

Двете жени стреснато вдигнаха очи и видяха приятеля на Кен — Идън, застанал в рамката на вратата.

— Простете, не исках да подслушвам. Но като имам предвид случилото се пред олтара, знам, че Кен е страшно разгневен.

Хюстън сръчно уви около ръката си дългия шлейф на сватбената рокля.

— Аз ще отида при него и ще му обясня всичко. Ще му кажа, че сестра ми е толкова влюбена в Леандър Уестфийлд, та е решила, че аз също го обичам. — И тя с усмивка се обърна към Блеър. — Много е лошо, дето смяташ, че се омъжвам за Кен само заради парите му, но много ти благодаря за обичта, която те е накарала да се пожертваш заради мен. Беше готова да дадеш онова, което междувременно ти стана най-скъпо на света.

Тя целуна сестра си по бузата, а Блеър обви ръце около врата й.

— Хюстън, аз дори не предполагах, че го обичаш. Щом приемът свърши, ще ти помогна да си прибереш багажа и…

С тих смях Хюстън се освободи от прегръдката й.

— Не, скъпа моя, не, моя властна сестричке. Аз ще напусна къщата още сега. Моят мъж е по-важен от няколкостотин гости. Ти ще останеш тук и ще отговаряш на всичките им любопитни въпроси. Измисли къде сме ние с Кен.

— Но, Хюстън, аз нямам и понятие как да се справя с този голям прием!

Хюстън спря на вратата.

— Аз научих това по време на безполезното си образование — отговори с мека ирония тя. — Не е толкова трагично, колкото си мислиш. Кураж, Блеър! Може би ще има няколко случая на хранително отравяне но с тях ти непременно ще се справиш. Желая ти щастие! — извика тя и изтича навън.

Блеър остана сама в стаята, ужасена от мисълта, че й предстои да ръководи един толкова голям и сложен празник.

— Защо ли не си държах устата, когато Хюстън реши да посещава онова проклето училище? — промърмори тя, после приглади роклята си, пое дълбоко дъх, доколкото й позволяваше пристегнатият корсет, и решително излезе от стаята.

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА

Приемът надмина и най-лошите й очаквания. Непрекъснато липсваха разни неща и в отсъствието на Хюстън никой не знаеше какво трябва да прави. Бяха дошли стотици роднини на Лий, които непременно искаха да им се обясни как се е стигнало до това необикновено разменяне на близначките. Оупъл разпространи слуха, че съпругът на Хюстън е отвлякъл невестата си на бял кон (вероятно жребецът е бил с крила, помисли си Блеър) и младите дами зашепнаха помежду си, че Кен е най-романтичният от мъжете. Блеър се опитваше да се радва, че предприетата от нея размяна не се е увенчала с успех и че няма да й се наложи да прекара първата брачна нощ в обятията на Тагърт.

Един от прислужниците тъкмо я питаше как да сервира някакво си огромно парче сирене, когато Блеър вдигна очи и забеляза, че Леандър я наблюдава над главите на стотиците гости. Сладостна топлина се разля по тялото й. Каквото и да имаше против него, мисълта за предстоящата нощ съвсем не беше неприятна.

Той си проправи път към нея, даде няколко кратки нареждания на мъжа със сиренето и замъкна Блеър надалеч в градината, където никой не можеш да ги види.

— Слава на Бога, че подобно нещо се с случва веднъж в живота! Знаеш ли, че мистър Гейтс плаче?

Чудесно беше да застане до него в сянката на дърветата далеч от хората и шума. Силно си пожела ей сега да я целуне.

— Вероятно плаче от щастие, че днес съм била за последен път в дома му.

— Каза ми, че най-после е въздъхнал с облекчение, защото знае, че ти ще бъдеш щастлива и ще правиш само онова, за което Господ Бог е създал жените, и то с добър мъж до себе си, искаше да каже — с мен, който ще се грижи за теб. Най-после ще се осъществиш като жена.

И той я изгледа още веднъж по начин, който стопли сърцето й.

— Вярваш ли, че с мен ще се осъществиш като жена? — попита той и направи крачка към нея.

— Доктор Уестфийлд! Телеграма! — прокънтя момчешки глас откъм къщата. В следващия миг пратеникът дотича до тях и разруши усамотението им

Леандър му даде монета и му каза да си избере нещо вкусно от бюфета. Без да откъсва очи от Блеър, той разкъсва плика. Но в следващи миг написаното в телеграмата изцяло прикова вниманието му.

— Ще й откъсна главата! — изръмжа той и лицето му се зачерви от гняв.

Блеър изтръгна телеграмата от ръката му.

Току-що се омъжих за Алън Хънтър стоп би ли казал на татко и Блеър стоп ще се върна след три седмици стоп не ми се сърди стоп с любов Нина

— От всички идиотски трикове този е най… — изръмжа Лий. — С татко ще я намерим и…

— …и какво? — прекъсна го Блеър. — Тя е вече омъжена, пък и какво толкова не харесваш у Алън? Мисля, че ще бъде отличен съпруг.

Гневът му веднага се изпари.

— Може и така да е. Но защо не остана в Чандлър и не се венча тук? Защо избяга, сякаш се срамува от него?

— Нина и аз сме приятелки от детинство. Предполагам, че се е страхувала от мен. Все пак той беше човекът, за когото възнамерявах да се омъжа, и тя е решила, че ще се разсърдя на Алън, задето ме остави да го чакам на гарата. Без съмнение ме е забравил заради Нина.

Леандър се облегна на дебели ствол на дървото и извади от джоба си пура.

— Ти май изобщо не се развълнува. Нали ти дадох случай да се измъкнеш. Можеше да се върнеш в Пенсилвания, нямаше да те спра.

Когато след години се спомняше този епизод, Блеър разбираше, че едва тогава напълно е осъзнала любовта си към Леандър. Той беше направил какви ли не лудории, за да я спечели, а сега стоеше пред нея като малко момче и твърдеше, че не е имало нужда да се омъжва за него. Щял да я пусне да си отиде.

— Какво ли щеше да извършиш, ако се бях качила на влака за Пенсилвания? Отлично си спомням как ме разтърси и ми нареди да се омъжа за теб без повече приказки — отговори тихо тя и направи няколко крачки към него. Сложи ръце на гърдите му, великолепният шлейф ги обгърна в мека мъгла и в приглушената светлина на градината перлите заблестяха във всички цветове на дъгата.

Леандър я погледна, хвърли пурата, обгърна я с ръце и я целуна с гореща страст. Притисна тялото й до своето, притегли главата й до рамото си и едва не я задуши. Така майката притиска до себе си смятаното за изгубен дете.

— Но ти избра него, отиде на гарата, за да заминеш с него.

Блеър се опита да спаси и себе си, и скъпоценния шлейф от устремната му прегръдка. Искаше да види лицето му.

— Всичко това е минало — прошепна тя, впи поглед в очите му и се замисли за мъжа, който се криеше зад това красиво лице. Спомни си как го гледаше по време на операции, когато спасяваше човешки живот. В съзнанието й се беше запечатал денят, когато в болницата доведоха стар каубой, набучен от рогата на бик. Лий не можа да го спаси и мъжът умря на операционната маса. Тогава беше видял сълзи в очите му. Каза й, че е познавал човека още като момче и много го е заболяло, като не е успял да направи нищо.

Сега стоеше пред него и разбираше, че се е омъжила за истински мъж. Алън не беше нейната голяма любов, нито тя неговата. Спомни си чувството на облекчение, което изпита на гарата, когато той не се появи.

— Много неща станаха между нас — промълви тя и нежно докосна страната му с длан. Беше толкова хубаво да го докосне отново — за пръв път след нощта, в която се бяха любили. От днес нататък той й принадлежеше, изцяло и завинаги.

— Този ден е нашето ново начало и аз искам да го започнем на чисто. Ние с теб работихме много добре заедно, но има и… и друго, което ни свързва — заговори отново тя и леко потърка бедра о неговите. — Искам да направим нещо от този брак. Искам да имаме деца, да работим заедно и… да се обичаме. — Последните думи бяха произнесени едва чуто. Лий винаги казваше, че я желае, но за любов никога не беше ставало дума.

— Деца — промърмори той и отново я притегли към себе си. — Да, разбира се, че ще си направим дечица. — И започна да я целува като умиращ от жажда.

— Аха, ето ги! — извика някой. — Престанете най-после да се целувате. Цял живот ще имате време за това. Върнете се при гостите и разрежете тортата.

Блеър с неохота се отдели от мъжа си. Ако беше я целувал така само още няколко секунди, щеше да се отпусне с него на тревата. Вече беше доказала, че губи сили при всяко негово докосване.

Лий с въздишка взе ръката й в своята и я поведе обратно към очакващото ги множество, събрано на зелената морава.

Една разрязаха тортата и хората отново ги разделиха. Десетина жени засипаха Блеър с въпроси какво става с Хюстън.

— Съпругът на дъщеря ми я отведе на бял кон — обясни сдържано, почти плахо Оупъл и никой не се усъмни в думите й. — И двете ми дъщери си избраха силни мъже, които много добре знаят какво искат и винаги постигат онова, дето са си наумили.

Две от слушателките й едва не се строполиха в безсъзнание на земята — толкова бяха впечатлени от разкритията й.

— Мамо — обърна се към нея Блеър и й подаде отрупана чиния, — я опитай тази великолепна шунка. — После се приведе към нея и пошушна в ухото й: — Сега вече знам от кого сме наследили артистичния си талант.

Оупъл с усмивка огледа дамите, които ги бяха наобиколили, и съзаклятнически смигна на Блеър, преди да се заеме с шунката. Младата невеста се засмя и се отдалечи, защото не искаше да пречи на майка си да възхвалява зетьовете си.

Когато слънцето залезе, в библиотеката засвири оркестър и естествено Блеър и Леандър трябваше да открият танците. Много от гостите се интересуваха дали онази вечер у губернатора е била тя, а не Хюстън. Блеър и Лий скришом се усмихнаха един на друг и се понесоха по паркета.

— Време е да се махнем оттук и да се приберем у дома. С нетърпение очаквам да те направя своя жена — пошепна в ухото й той.

Без да трепне, Блеър уви шлейфа около китката си и бързо напусна залата. Качи се в стаята си да облече всекидневен тоалет. Появи се майка й и мълчаливо й помогна при обличането. Едва когато Блеър застана пред огледалото в стоманеносиния костюм, избран от Хюстън за нея, Оупъл каза:

— Леандър е добър мъж. Знам, че имахте проблеми, но смятам, че ще ти бъде истински съпруг.

— И аз така мисля — отговори със сияещо лице Блеър. — Не бих могла да си пожелая по-добър.

Освен това вече знам, че е великолепен любовник, добави мислено тя, целуна бързо майка си и изтича надолу по стълбището в салона, където нетърпеливо я очакваше Леандър.

Под дъжд от оризови зърна, който заплашваше да им извади очите, двамата напуснаха Вила Тагърт и потеглиха към красивата малка къща, която от днес нататък щеше да бъде техен дом.

Но едва оставиха зад себе си развеселено махащото множество, когато в сърцето на Блеър се промъкна неизпитван досега страх. От този миг нататък тя свързваше живота си с един мъж, когото всъщност познаваше само като лекар. Какво знаеше за частния му живот? Какво правеше той, когато не четеше и не практикуваше?

Пред дома им Лий я вдигна на ръце, пренесе я през прага и като хвърли поглед към бледото й лице, прошепна:

— Та това изобщо не е жената, която рискува живота си, за да спаси от инфекция брадичката на един каубой! Надявам се, че не се страхуваш от мен, или е точно така?

Когато Блеър не отговори, той продължи:

— Това, от което се нуждаеш сега, е чаша шампанско. И двамата знаем до какво води, нали?

Той я пусна в антрето и зави надясно към трапезарията. Блеър почти не познаваше къщата. Пристъпи наляво и се озова в салона. Зад него имаше малка спалня, предназначена за гости. Мебелите бяха от тежко тъмно Дърво, но помещението изглеждаше уютно с бяло-сините си тапети и бордюра от бледочервени рози под тавана. Блеър приседна на един от диваните обвити в сатен.

Леандър се върна при нея с две чаши и бутилка шампанско, поставена в сребърна кофичка с натрошени парчета лед.

— Надявам се, че ще ти хареса тук. Всички идеи за обзавеждането са на Хюстън. Аз почти не се интересувах от онова, което правеше тя. — Той седна в другия край на дивана, сякаш усещаше страха й.

— Харесвам къщата. Аз нямам и понятие от обзавеждане на дом, но Хюстън е специалист по тези работи. Вероятно и без това щях да я помоля да ме замести. Но сега тя ще се занимава с дома на Тагърт.

— Вие двете разбрахте ли се най-после? — Шампанското успокои обтегнатите й нерви и Леандър побърза отново да напълни чашата й.

— Хюстън призна, че е влюбена в Тагърт. — Блеър изглеждаше искрено смаяна. — Не мога да си представя какво намира сестра ми в тоя шумен и недодялан тип. Невероятно е, че е предпочела него пред теб. — Тя млъкна и цялата почервеня от смущение.

Леандър развеселено се засмя.

— Благодаря за комплимента.

Той се приближи до нея и започна да си играе с къдриците, изплъзнали се от строгия кок, измайсторен тази сутрин от Хюстън. После бавно започна да вади фуркетите от косите й

— Противоположностите винаги се приличат. Погледни само нас двамата. Тук седя аз, хирург от висока класа, а тук ти — бъдещата домакиня и майка, която ще нарежда чорапите по местата им и ще се грижи мъжът й да има уютен дом вечер, когато се прибира от работа…

Блеър едва не са задави с шампанското си.

— Нима искаш да кажеш, че трябва да се откажа от професията си и да обслужвам единствено теб? — изфуча тя. — От всички идиотски тесногръди възгледи, които съм чувала досега, това е най-непоносимият! — Тя тресна чашата си на масичката и скочи. — Колко пъти се опитах да убедя Хюстън, че си втори мистър Гейтс, но тя не ме слушаше. Все твърдеше, че си съвсем различен. Едно само ще ти кажа, Леандър Уестфийлд, ако си се оженил за мен с мисълта, че заради теб ще изоставя професията си, най-добре е веднага да се откажеш!

Леандър спокойно си седеше на дивана и тя се приведе над него с оперени на бедрата ръце. Докато му говореше, той бавно се надигна, а когато тя свърши пое дълбоко въздух, кротко й се усмихна.

— Мисля, че имаш още много да учиш, докато ме разбереш. За съжаление не проумявам защо си винаги готова да предполагаш най-лошото за мен, но се надявам скоро да ти докажа, че не съм такъв, за какъвто ме мислиш. А аз имам намерение да прекарам живота си с теб и да те науча на нещо по-добро. Но обучението ще започне от утре — завърши той, обгърна я с ръце и я привлече към себе си.

Блеър се вкопчи в него и когато устните им се докоснаха, светът около нея сякаш експлодира. Знаеше, че почти не познава този мъж. Нямаше представа какви са били мотивите му да се ожени за нея, не знаеше дали не я е търпял до себе си в болницата само за да спечели състезанието, както твърдеше Алън, или пък съвместната работа с нея му доставяше същото удоволствие, като и на нея.

Но в този миг нищо нямаше значение. Блеър усещаше единствено ръцете, които я прегръщаха, близостта на мъжкото тяло до своето, горещината, която се излъчваше от него и се вливаше в нея.

— Толкова дълго чаках да се случи отново онова, което стана тогава — промълви тихо той, докато навиваше косите й около китката си, а с другата си ръка галеше тила й. — Качи се горе и се приготви. Тази вечер ще се проявя като джентълмен — за пръв и за последен път. Затова използвай този уникален случай. Не ме гледай така, а върви! Сигурен см, че за тази нощ сестра ти е приготвила колкото се може по-предизвикателна нощница, естествено в рамките на позволеното. Хайде, иди да я облечеш. Имаш на разположение десетина минути може би…

Макар и неохотно, Блеър отпусна ръце и тръгна нагоре по тясната вита стълба към спалнята. На втория етаж бяха разположени цели три спални: една за обитателите на дома, една за гости и една за бъдещите наследници. Дрехите й вече висяха в гардероба, обувките й бяха подредени до тези на Леандър. За миг й се стори, че никога не е виждала нещо толкова интимно, колкото тези наредени един до друг чифтове обувки.

На леглото я очакваше прекрасна роба от бял шифон с паунови пера по края и на ръкавите, а до нея лъскаво одеяние от бял сатен, което явно се носеше под робата. Блеър само поклати глава при вида на подобни екстравагантности, но още в следващия миг усети в сърцето си огромно нетърпение да ги изпробва. Понякога животът на сестра й й се струваше толкова безполезен, но с организирането на тази сватба Хюстън окончателно завоюва уважението й. Венчавката и приемът след нея изискваха талант на армейски генерал, а тя се беше погрижила за всички най-дребни детайли. Беше помислила дори за това, дрехите на сестра й да бъдат пренесени в бъдещия й дом още по време на сватбеното тържество.

Блеър едва успя да се пъхне наполовина в шумолящия шифон, когато стъпките на Леандър се чуха по стълбата. Той въобще не се засегна от това, че робата виси в безредие от голите й рамене, а с два скока прекоси спалнята и я стисна в обятията си. Въодушевлението му от полуготовия й нощен тоалет беше безкрайно. Блеър се отдръпна на крачка от него, спъна се и падна по гръб на леглото. Лий полетя след нея и пауновите пера на робата се посипаха като снежинки по тялото й.

Тогава и двамата се разсмяха и Лий, който не я изпускаше от ръцете си, се претърколи с нея по широкото легло, като я целуваше и гъделичкаше, докато тя пищеше от удоволствие. Тънката роба не издържа на подобно непочтително отношение и скоро Блеър се търкулна по леглото, облечена само в бялата сатенена нощница. Лий започна да хапе раменете й и да ръмжи като мечка, докато тя усети пробождане в сърцето от смях. Ръцете му се плъзнаха по бедрата й и предизвикаха протести, макар и изречени с половин уста.

Но преди играта да се превърне в нещо по-сериозно, телефонът в салона иззвъня.

— Какво е това? — сепна се Блеър.

— Нищо не чувам — измърмори Леандър и скри лице в косите й.

— Телефонът звъни. Лий, не можеш да го оставиш просто ей така. Може би някой спешно се нуждае от помощта ти.

— Всеки, който се опитва да попречи на брачната нощ, заслужава страшни мъки.

Блеър го избута от леглото.

— Сигурна съм, че не говориш сериозно. Не забравяй, че си станал лекар, за да помагаш на хората.

— Не и тази нощ… — Той се опита отново да я прегърне, но тя го отблъсна. А проклетият телефон продължаваше да звъни.

— Защо, за Бога, се ожених за колежка? — простена Лий, оправи дрехите си и хвърли такъв жален поглед към Блеър, че тя с кискане се сви на леглото. — Отивам да убия оня тип, дето посмя да се обади в такава нощ!

Едва вдигна слушалката до ухото си, когато телефонистката започна да се извинява:

— Не бих искала да ви смущавам в тази единствена по рода си нощ. Но на телефона е баща ви. Каза, че е много спешно.

— Да се надяваме — измърмори Лий и зачака да чуе гласа на Рийд.

— Много ми е неприятно да те безпокоя точно днес, Лий но случаят е спешен. Елиас Смит всеки миг може да умре от сърдечен пристъп. Трябва веднага да дойдеш.

Леандър шумно пое въздух. Елиас Смит беше паролата им, когато в мините нещо не беше наред. Рийд често му пращаше съобщение, когато работеше в болницата, затова двамата се бяха споразумели за някои ключови думи, които да го уведомят за сериозността на положението. Бедният мистър Смит беше нещастен болник, измъчван от всевъзможни инфекциозни болести и какви ли не хранителни отравяния, но сърдечният пристъп беше парола за най-страшното, което можеше да се случи: провал.

Леандър хвърли поглед към тавана и помисли, че в спалнята го очаква невестата му.

— Имам ли време?

— Търсиха те още пред час, Лий. Не отивай, моля те. Изпрати някой друг.

— Тебе ли? — изпухтя Леандър, използвайки възможността да излее гнева си. Външните хора не знаеха нищо за обстановката в лагерите. Само лицата, които имаха достъп до тях, познаваха настроението на работниците. А Лий се чувстваше отговорен за евентуалните безредици, тъй като именно той беше въвел при тях профсъюзните водачи.

— Ще дойда колкото се може по-бързо — изръмжа той и окачи слушалката.

Тръгна към стълбата с чувството, че преживява най-страшната катастрофа в живота си. Внезапно осъзна, че трябва да измисли някаква причина, с която да обясни на Блеър защо я оставя сама. Вече не беше ерген, който не дължи никому обяснение. Имаше жена, която заслужаваше откровеност и уважение. Но в този миг се чувстваше толкова зле, че не му хрумна никаква лъжа — а в никакъв случай не можеше да й каже истината! Тъй като жена му беше изцяло лишена от чувство за самосъхранение, тя без съмнение щеше да настоява да го придружи. Никога не беше изпадал в подобно неприятно положение. Но най-непоносима от всичко беше мисълта, че с нея би могло да се случи нещо.

Най-добре беше да се измъкне незабелязано от къщи.

Никога досега не беше се приготвял толкова бързо, колкото в този момент. Все пак се качи в спалнята и набързо обясни на Блеър, че има спешен случай и ще се постарае да се върне колкото се може по-скоро. Сълзи замъглиха очите му, като я видя свита на леглото в тънката сатенена нощница, под която ясно се очертаваше великолепно закръгленото й тяло. Беше си заслужил наградата. Но вместо да си я получи, хукна надолу по стълбата и тресна зад себе си къщната врата, преди Блеър да е успяла да произнесе дори една дума.

Все още беше много зле, когато влезе в бащиния си дом. Макар че се чувстваше отговорен за стълбата на миньорите тази вечер хич не го беше грижа за тях.

Баща му разказа, че някакъв шпионин съобщил на пазачите, че в лагера е проникнал човек от профсъюзите и е разговарял с работниците. Този човек проявил глупост и се върнал сам в лагера през планинския склон от задната страна, без да се плаши от пазачите. А сега те претърсвали всяка барака и заплашвали невинните хора.

Леандър имаше разрешение да влиза в рудника, затова можеше да намери профсъюзния агитатор, преди да го открият пазачите. Така щеше да спаси младия човек, а и миньорите, които несправедливо щяха да бъдат обвинени, че са го въвели в лагера.

Лий знаеше, че единствено той е в състояние да предотврати катастрофата, затова се зае щателно да подготви файтона си за опасното пътуване.

— Ако Блеър дойде при теб, не смей дори да й намекваш къде съм отишъл. Ако й кажеш, че съм при пациент, ще те пита кой е той, за да дойде да ми помогне влечението. Измисли нещо, но, за Бога, не й казвай истината! Всичко, само не истината, иначе ще се напъха в рудника, без много да му мисли, и ще трябва да измъквам не само човека на профсъюзите, но и жена си от лапите на ония кучета.

Преди Рийд да успее да попита сина си коя според него е най-подходящата лъжа, чакълът изхвърча покрай ушите му и файтонът на Лий се понесе в обичайния си буен бяг.

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА

В продължение на няколко секунди Блеър се взираше с отворена уста във вратата. Само преди миг там стоеше Леандър, а после долу се чу затварянето на къщната врата.

Отначало се ядоса, но скоро по лицето й се изписа усмивка. Явно случаят беше много сериозен, щом Лий я изоставяше в нощта на сватбата им — въпросът беше на живот и смърт. Сигурно се излага на опасност, помисли си тя и стремително скочи от леглото. Независимо дали се касаеше за сериозна болест, за някоя престрелка между воюващите за пасища или за бандитско нападение над мирни хора, Лий трябваше да я вземе със себе си.

Без да обръща внимание на разхвърляната стая, Блеър навлече лекарската си униформа. Животът на Леандър и, разбира се, на пациентите му беше в опасност и тя трябваше да бъде до него.

Слезе долу и вдигна телефонната слушалка. Дежурна беше Мери-Катрин.

— Мери, къде отиде Лий?

— Не знам, Блеър-Хюстън — отговори младата жена. — Обади се баща му и в следващия миг Лий каза, че тръгна веднага. Естествено преди да се изключа. Никога не подслушвам разговорите, които свързвам.

— Но щом си чула случайно няколко думи, можеш да ми кажеш всичко! Не забравяй, че едно време не издадох на майката на Джими Талбот кой счупи най-красивата й кристална купа!

Минаха няколко секунди, преди Мери-Катрин да отговори:

— Мистър Уестфийлд каза, че някакъв непознат за мене мъж имал сърдечен пристъп. Горкичкият човек! Всеки път, когато мистър Уестфийлд се обажда на сина си по телефона, става въпрос за този мистър Смит. Нападат го все нови и нови болести. Само миналия месец бяха три, а Каролайн, която работи през деня, ми разказа за още два случая. Не ми се вярва, че ще изкара още дълго, но пък, от друга страна, бързо се оправя от многобройните си болести. Сигурно е много важен пациент, иначе Лий не би те оставил сама в сватбената нощ. Вероятно много ти липсва — изхихика многозначително Мери-Катрин.

Блеър с удоволствие би казала на тази малка глупачка какво мисли за подслушването й, но само прошепна:

— Много ти благодаря.

После окачи слушалката и се закле никога вече да не казва нещо интимно по телефона.

Файтона на Леандър го нямаше. Единственото, което беше на нейно разположение, беше огромен вран жребец с коварен вид, на който не можеше да има доверие. Затова тръгна пеш към къщата на свекъра си. Хладният планински въздух я ободри и тя измина с тичане последните метри по стръмната улица, която водеше към дома на Уестфийлд.

Затропа с юмруци по вратата, докато най-после разбуди обитателите. Отвори й полузаспалата икономка, а зад гърба й се показа и Рийд.

— Ела с мен в библиотеката — проговори той и Блеър се учуди на пепелявосивото му лице. Беше напълно облечен, но изглеждаше уморен до смърт. Явно не беше лягал и ужасно се боеше за живота на сина си. В каква ли каша беше забъркан Леандър?

— Къде е той? — попита Блеър, веднага щом влезе в ярко осветената библиотека. В помещението висяха гъсти кълба тютюнев дим, но тук поне можеха да разговарят необезпокоявани.

Рийд застана мълчаливо пред нея. Лицето му много й напомняше на булдог.

— В опасност е, нали? — продължи тя. — Знаех си, че е така. Ако ставаше въпрос за някой обикновен случай, щеше да вземе и мен. Но тук нещо не е в ред.

Рийд продължаваше да мълчи.

— Телефонистката ми каза, че някой си мистър Смит често имал нужда от него. Мисля, че няма да ми е трудно да намеря адреса му. Мога да тръгна от къща на къща и да питам хората дали тази вечер са виждали Леандър. Доколкото го познавам, той е профучал като бесен по улиците, а това прави впечатление.

Лицето на Блеър постепенно заприлича на това на свекъра й — по него се изписа непреклонна решителност.

— Мъжът ми е на път към някакъв пациент и животът му е в опасност — заговори отново тя. — Както тогава, когато двамата оперирахме ранения в корема каубой, а наоколо хвърчаха куршуми. Само че днес е сам. Мой дълг е да му помогна. Може би ранените са много, а ако ранят и него, няма кой да му окаже първа помощ. Ако ти не искаш да ми помогнеш, ще потърся друг. — И тя решително се обърна към вратата.

Рийд объркано се загледа след нея. Естествено тя нямаше да узнае къде се намира Лий, но със сигурност доста хора щяха да наострят уши и да се запитат какъв ли е този важен случай, който го е накарал да изостави жена си в през първата брачна нощ. А когато по-късно узнаят за бунтовете в мините, непременно ще направят връзката между двете неща и Леандър е загубен. На всяка цена трябваше да измисли някаква история, за да отклони Блеър от опасните й намерения. Да й каже нещо толкова страшно, че тя сломена да се прибере в къщи, вместо да разбуди целия град в търсене на Леандър. Защо, по дяволите, синът му не се ожени за Хюстън! Тя никога нямаше да тръгне да търси съпруга си посред нощ!

— Става въпрос… за друга жена — заекна Рийд още преди да е осъзнал какво говори. Някога жена му отстъпваше от намеренията си само ако сметнеше, че мъжът й се е обърнал към друга жена. Защо жените непрекъснато се съмняваха в любовта на съпрузите си? Поне Блеър трябваше да е убедена в това — след всички лудости, които Лий извърши заради нея.

— Жена? — сепна се Блеър и се обърна към него. — Каква жена? Болна ли е тя? Кой е тогава мистър Смит? Защо непрекъснато боледува от нещо? Къде е мъжът ми?

— Тази жена… Тя се опита да се самоубие, защото Леандър се ожени за теб — отговори Рийд, знаейки, че с тези думи окончателно разрушава сърдечните отношения със сина си. Лий никога нямаше да му прости подобна лъжа — докато е жив.

Блеър седна — или по-скоро падна — на един стол.

— Такава жена значи… — прошепна тя.

Слава Богу, че поне успях да отвлека вниманието й от мистър Смит, помисли си Рийд и прокле в ума си всички телефонистки.

— Но как е бил сгоден за Хюстън и е имал друга жена? Вече няколко години са сгодени. Нима едновременно с това е бил влюбен в друга?

— Лий… ами той си мислеше, че онази жена отдавна е умряла. — Рийд видя на масата пред себе си вестник, който на първа страница съобщаваше за разбойническа банда, която от известно време насам върлувала в областта край Денвър, но сега се преместила на юг. Бандата била ръководена от жена с френски произход. — Лий се запознал с нея в Париж и тя беше голямата любов на живота му. Но си мислеше, че са я убили. Явно се лъгал, защото тя дойде в Чандлър да го търси.

— Кога?

— Кога какво?

— Кога пристигна тази жена в Чандлър?

— О, преди няколко месеца! — отговори бързо Рийд. — Но смятам, че ще е по-добре, ако Лий лично ти разкаже остатъка от историята.

— Но щом тя е тук толкова отдавна, защо Лий не е развалил годежа със сестра ми?

Рийд отчаяно погледна към тавана, но скоро заглавието на вестника отново се наби в очите му.

— Ами тя, тази жена, беше замесена в някакви истории, които Лий изобщо не одобрява. Затова сметна, че трябва да предприеме нещо, за да я забрави.

— Значи Хюстън, а по-късно и аз сме служили за отклоняване на вниманието. — Блеър пое дълбоко въздух. — Той е обичал тази жена, смятал я е за мъртва, върнал се е в Чандлър и е помолил Хюстън да стане негова жена. После се появих аз и той реши, че няма особена разлика между две близначки, но чувството за чест го принуди да се ожени именно за мен. Това обяснява защо се е оженил за жена, която не обича. Така ли е?

Рийд прокара пръст по вътрешната страна на яката си, защото внезапно почувства, че се задушава.

— Смятам, че обяснението ти е задоволително — отговори високо той и прибави наум: „Как ли ще го обясня аз на сина си?“

Блеър се почувства напълно смазана, когато излезе от къщата и тръгна към своя нов дом. Рийд искаше да повика ратая си да я откара в къщи, но тя само махна с ръка. Днес беше нейната сватбена нощ и тя трябваше да е най-щастливата в живота й. Не можеше да понесе присъствието на друг мъж, освен на съпруга си. Щастието толкова бързо се превърна в истински кошмар.

Как ли й се е присмивал Леандър, когато му каза, че се надява бракът им да бъде успешен! Било му е все едно за коя ще се ожени, Хюстън беше красива и щеше да бъде отлична съпруга, затова пръв се беше сгодил за нея. Но тя се държеше хладно с него и когато Блеър скочи в леглото му още първата вечер, в която излязоха заедно, той сметна, че е по-добре да вземе нея. Какво значение имаше това, щом сърцето му беше отдадено на друга?

— Това ли е тя? — изсъска мъжки глас зад гърба й.

Вече се зазоряваше и Блеър ясно различи един слаб мъж на кон, който сочеше с пръст към нея. За момент почувства гордост, че вече я познават като лекарка. Спря се и вдигна лице към ездача, зад когото се виждаха още трима мъже на коне.

— Ранен ли е някой? — попита тя. — Лекарската ми чанта не е при мен, но ако един от вас ми даде коня си, ще отидем бързо до в къщи да я вземем.

Каубоят слисано я изгледа.

— Ако предпочитате да се консултирате с мъжа ми, със съжаление ще ви съобщя, че не зная къде е — продължи с горчивина Блеър. — Мисля, че трябва да се задоволите с мен.

— За какво говори тая, Кал? — попита един от тримата, които чакаха отзад.

Кал бързо вдигна ръка.

— Не, мъжът ви не ни трябва. Ще седнете ли при мен?

Блеър пое протегнатата ръка и леко се метна на коня.

— Къщата ни е… — започна тя и посочи с пръст, но каубоят не я остави да довърши.

— Знам къде е къщата ви, всевластна мис Чандлър. О, вие междувременно станахте мис Тагърт!

— Какво говорите? — попита стреснато Блеър. — Аз не съм…

Но каубоят моментално затисна с ръка устата й и думите заседнаха в гърлото й.

Леандър сложи ръка на кръста си и се опита да избегне силните удари в облегалката на файтона. Откровено си признаваше, че го е налегнало самосъжаление. Как му се искаше да прекара нощта в обятията на младата си съпруга, в мекото легло, да я люби, да се смее с нея, да я опознае напълно. Вместо това файтонът подскачаше по каменистия път. А преди това Лий беше слязъл надолу по един планински склон и после отново се беше покатерил на върха, нарамил на гърба си изпадналия в безсъзнание профсъюзен деец.

Когато снощи пристигна в мината, портите бяха заключени и не се виждаше нито един пазач. В лагера се чуваха крясъците им, както и викове на жени, които се оплакваха от нещо. Леандър скри коня и файтона в една падина, изкачи се по склона, слезе от другата му страна и се промъкна в лагера „през задната врата“. Обиколи миньорските бараки, държейки се в сянката, и най-после се озова в дома на един работник, който беше поел риска да скрие човека от профсъюзите. Жената на миньора го пусна да влезе и закърши ръце, защото пазачите претърсваха всички къщи, а агитаторът беше скрит в задния двор сред избуялите бурени. От раните му течеше кръв и той стенеше от болки. Никой не се осмеляваше да отиде при него. Откриеха ли го, всеки, заварен наоколо, щеше да бъде застрелян на място. Ако пазачите претърсеха лагера, без да намерят нищо, работниците щяха да се отърват леко. Но ако намереха дори една следа от незаконно промъкнал се в лагера синдикалист, тогава… Жената закри лице с ръцете си. Ако откриеха онзи мъж в задния двор на къщата й, щяха да изгонят от лагера цялото семейство — без заплата и без изгледи за каквато и да е нова работа.

Лий кратко изрази съчувствието си и без да губи повече време в приказки, изтича към обраслия с бурени заден двор, натовари младия мъж на раменете си и пое трудния обратен път. На всяка цена трябваше да го измъкне от лагера и пътят за това беше един — право през планината.

Леандър пое нагоре по склона, спирайки многократно да си поеме дъх и да се ослуша. Шумът в лагера затихваше. В миньорските лагери имаше множество кръчми и работниците даваха голяма част от възнаграждението си за пиене. Лий ясно чуваше гласовете на неколцина пияни, които се клатушкаха към бараките си, без да предполагат, че междувременно жилищата им са основно претърсени. А законът разрешаваше на собствениците да правят това по всяко време.

Когато стигнаха билото, Леандър положи ранения на земята и се опита да установи на лунната светлина дали има опасност за живота му. Когато го натовари на гърба си, от раните беше потекла кръв. Сега побърза да го превърже, за да спре кървенето, после отново го метна през рамо и заслиза надолу по склона към мястото, където беше скрил файтона си.

Беше невъзможно да скрие ранения в тесния сандък под капрата, затова го сложи до себе си на седалката и потегли колкото се може по-внимателно.

Пое северния път към Колорадо Спрингс. Не можеше да се върне в Чандлър, защото там всички, дори най-безобидните, щяха да го питат кой е този мъж и защо е ранен. Не можеше да рискува да го разкрият. Дори само ако го заподозрат, нямаше да може да помага на миньорите. А за него беше изключително важно да ги подкрепи в усилията им да създадат свой профсъюз.

В самия края на Колорадо Спрингс живееше негов приятел — лекар, който никога не задаваше въпроси. Лий отнесе ранения право в операционната и обясни на приятеля си, че го е намерил в канавката. Старият лекар го изгледа и промълви:

— Мислех си, че вчера си се оженил. Нали не си прекарал нощта в претърсване на канавките за изпаднали в безсъзнание?

Преди Леандър да успее да отговори, лекарят продължи:

— Нищо не ми казвай. Не искам да знам. я по-добре да се заемем с пациента.

Беше два часът следобед, когато Лий потегли обратно към Чандлър. Беше полумъртъв от умора. Искаше му се само да хапне нещо и да легне да спи — но с Блеър в обятията си. Часове наред се чудеше каква по-достоверна история да измисли, за да я убеди. Най-после се спря на версията, че са го повикали при банда касоразбивачи, които не са успели да се споразумеят помежду си за разпределението на плячката и са се изпозастреляли. Само затова не посмял да рискува и да я вземе със себе си — боял се да не ранят и нея. Историята звучеше достоверно и той се надяваше да задоволи любопитството й. Молеше се на бога Блеър да не попита защо точно той е трябвало да се заеме с ранените и нямали в Чандлър други лекари, които да свършат тази работа. А във вестниците нямаше да се появят съобщения за бандитските подвизи.

Ако му се разсърди, ще се направи на обиден и ще твърди, че му няма доверие и че не бива да започнат брака си с неразбирателство.

Когато се прибра в къщи, първоначално усети облекчението, че Блеър я няма. Беше толкова уморен, че надали щеше да предаде достатъчно убедително измислената с толкова труд история. Отряза си две дебели филии хляб, пъхна парче шунка между тях и тръгна нагоре към спалнята. Там цареше страшна бъркотия: дрехите на Блеър бяха разхвърляни по неоправеното легло.

Лий отвори гардероба и веднага разбра, че костюмът й с червения кръст липсва. Беше сигурен, че е отишла в болницата да се погрижи за пациентите му. Трябваше да поговори със старците от управителния съвет да удължат позволителното й за работа. Първия път едва успя да издейства краткосрочно разрешително, като им обеща да поеме всяка смяна, която му възложат. Едва тогава му позволиха да я вземе със себе си в операционната. Работеше за трима, но си струваше. Така най-после успя да я спечели — завинаги.

Изяде половината от сандвича, мушна се под одеялото, притисна до гърдите си нощницата на Блеър и моментално заспа.

Когато се събуди, беше осем часът вечерта. Веднага усети, че къщата е празна, и загрижено се запита къде ли се е дянала Блеър. По това време трябваше отдавна да се е върнала от болницата. Скочи от леглото и захапа остатъка от хляба, забравен до възглавницата — имаше вкус на размекната хартия, — когато в дъното на гардероба внезапно забеляза лекарската чанта на жена си.

За момент сърцето му спря. Блеър никога не би излязла от къщи без нея. Беше същинско чудо, че не я стискаше подмишница вчера, когато пристъпваше към брачния олтар.

А сега чантата беше оставена в гардероба.

Лий захвърли сандвича и хукна надолу по стълбата. Обиколи къщата, викайки непрекъснато името й. Може би се е върнала в къщи, докато е спал, и не е искала да го буди. Но само след няколко минути се убеди, че къщата наистина е празна и Блеър я няма — нито вън, нито вътре.

Отиде до телефона и помоли момичето да го свърже с болницата. Там никой не беше виждал Блеър. След като изслуша няколко грубички шеги, че жена му е осъзнала грешката си и му е избягала, Лий бързо окачи слушалката.

Само след секунди телефонът иззвъня.

— Леандър — прозвуча гласът на Каролайн, която беше на работа през деня, — Мери-Катрин ми каза, че късно снощи Блеър се е обаждала на баща ти. Малко след като ти си излязъл, за да се погрижиш за бедния мистър Смит. Може би той знае къде е.

Леандър прехапа устни, защото много му се искаше да й каже мнението си за телефонистките, които подслушват чужди разговори. Но този път може би трябваше да й бъде признателен.

— Много ти благодаря — промълви той, остави слушалката и изтича в обора да оседлае жребеца си. Стигна за рекордно време до дома на баща си.

— Какво си й разказал? — изкрещя извън себе си Лий.

Пред лицето на разярения си син Рийд се сви като лист хартия, сложен над пламъка на свещта.

— Трябваше бързо да измисля нещо, за да й попреча да тръгне подире ти. Единствената възможност, която ми хрумна, беше да замеся друга жена. След всичко, което знам за нея, реших, че войната, пожарът или работническият бунт само ще я накарат да се хвърли с главата напред в най-голямата бъркотия.

— Трябваше да измислиш нещо друго. Всяка история щеше да бъде по-добра от лъжата за моята истинска любов, която пристигнала в Чандлър. И на всичкото отгоре си й казал, е съм се оженил за нея само за да забравя изгубената си любов!

— Добре де, щом си толкова умен, кажи какво би й разказал ти, ако беше на мое място!

Лий отвори уста и отново я затвори. Ако баща му й беше казал истината, Блеър щеше да се втурне презглава към миньорския лагер. Даже оръдейни изстрели нямаше да могат да я спрат.

— Какво да правя сега? Как да й кажа, че баща ми е лъжец и за мен не съществува друга жена освен нея?

— А къде беше през сватбената нощ? Катереше се по планините. Ще й разкажеш ли за ранения синдикалист, когото си отнесъл в друг град? Дали това ще я възпре да тръгне подире ти следващия път?

— Най-вероятно ще се скрие в сандъка под седалката и ще изскочи в най-неподходящия момент, за да се хвърли срещу пушките на пазачите — изохка Лий.

— Първо трябва да я намерим — напомни му Рийд. — Търсенето трябва да бъде колкото се може по-дискретно. Не е нужно целият град да узнае, че жена ти е избягала.

— Не е избягала! — изфуча Лий. — Тя е…

Но и той не знаеше какво е станало с Блеър.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА

Цяла нощ Леандър и баща му търсиха изчезналата Блеър. Лий смяташе, че във вълнението си тя се е скитала безцелно из улиците. Провериха навсякъде, но не откриха никаква следа.

На следващата сутрин решиха да разпространят историята, че са я повикали за спешен случай и тя е заминала, без да каже къде отива. Лий беше много разтревожен. Тази измислица му позволяваше поне да я търси открито.

Чуха са някои и други подигравки, че Леандър е изгубил жена си още през сватбената нощ, но двамата с Рийд достойно се справиха с любопитните разпити. Лий не обръщаше внимание на присмехулниците. Цялата му тревога беше съсредоточена в Блеър — къде е тя и дали е добре. Беше толкова импулсивна, а и бракът им все още нямаше никаква основа. Затова се боеше, че е избягала при вуйчо си в Пенсилвания и нищо не може да я върне отново при него. Какво ли не беше направил, за да я получи, но нямаше да има сили да го стори още веднъж, за да я накара да остане при него.

Следобед беше толкова изтощен, че рухна във все още неоправеното легло и заспа като мъртъв. Последната му мисъл беше, че на сутринта ще телеграфира на доктор Хенри Блеър и ще го помоли да задържи Блеър при себе си, докато дойде да си я прибере.

Събуди се, когато нечия тежка ръка го разтърси за рамото.

— Уестфийлд! Събуди се, Уестфийлд!

Лий сънено се обърна по гръб и се озова лице в лице със зачервения от гняв Кен Тагърт.

— Къде е жена ти? — изкрещя баджанакът му.

Лий седна в леглото и прокара ръце по косите си.

— Боя се, че ме е напуснала — промълви той. Нямаше смисъл да крие истината. Скоро целият град щеше да научи.

— И аз така си мислех. Я виж какво пише тук!

Кен му пъхна едно смачкано парче хартия. На него с примитивни печатни букви беше написано следното послание:

Жена би е в ръцете ни. Утре оставете 50 000 долара на Типинг Рок. Ако не, тя ще умре.

— Хюстън? — прошепна Леандър. — Вземам револвера и тръгвам с теб. Знаеш ли кой я е отвлякъл? Уведоми ли шерифа?

— Момент, момент — прекъсна го Кен и приседна на края на леглото. — Хюстън е добре. След венчавката не сме се мяркали в града. Прибрахме се едва днес на обед. А това намерих на бюрото си заедно с другите писма.

Лий скочи от леглото като ужилен.

— Значи са отвлекли Блеър! Трябва веднага да повикам шерифа. Не, той никога няма да я намери. Тръгвам аз и ще…

— Кротко, кротко — прекъсна го отново великанът. — Най-добре е да помислим и тогава да действаме. Когато се прибрахме днес, в къщи ме очакваше човек от Денвър, който ми разказа, че по пътя го нападнала някаква нова банда и го ограбила. Бандитите искали да устроят главната си квартира някъде в близост до Чандлър. Моят човек беше ужасно развълнуван и твърдеше, че тук, на Запад, всички са негодници и отвличат дори жени. Доколкото разбрах, докато се занимавали с него, дошъл пратеник и съобщил, че са „я“ хванали. Нищо чудно да е ставало въпрос за жена ти.

Леандър трескаво се преобличаше. Нахлузи платнен панталон, дебела памучна риза и кожени гамаши, препаса колана с патрондаша и попита с вече овладян глас:

— Къде е било нападението? Мисля, че търсенето трябва да започне оттам.

Кен бавно се надигна. Лий хвърли бегъл поглед на простото му работно облекло, но се вслуша внимателно в думите му:

— Смятам, че тази война засяга и мен. Ония искат моите пари и смятат, че са отвлекли моята жена.

Той изгледа Лий с крайчеца на окото.

— Като прочетох писмото и ми стана ясно, че са отвлекли Блеър, помислих, че вие вече сте преобърнали града да я търсите. Но се оказва, че никой не е осведомен за изчезването й. Предполагам, че имаш сериозни причини да криеш.

Лий понечи да му отговори, че не е искал приятелите и роднините да се тревожат излишно, но премисли и каза истината:

— Да, имам много сериозна причина. — Почака Тагърт да го попита нещо, но баджанакът му само го измери с поглед. — Знаеш ли да стреляш? А да яздиш?

Кен изръмжа по обичайни си мечешки начин:

— Не съм чак толкова цивилизован въпреки влиянието на Хюстън. А и не забравяй, че съм отраснал тук. Много добре познавам околностите и съм почти сигурен къде се крие бандата. На двайсет мили северно оттук има каньон, неизвестен за повечето хора, защото е скрит зад високи скали. Една буря ме затвори там за доста дълго време.

Лий се чудеше какво решение да вземе. Почти не познаваше новия си роднина и не знаеше дали да му се довери. Години наред слушаше какви ли не приказки по адрес на този мъж. В града се говореше само за безчестните интриги, чрез които Кен се е сдобил с милионите си, както и че за него са важни само парите и богатството. Но ето че веднага беше дошъл при него и му предлагаше помощта си. Беше готов да уважи правото на Лий да прикрие част от истината, щом той смяташе това за правилно.

Лий привърза кобура на револвера към бедрото си.

— Носиш ли някакво оръжие?

— Чантите на седлото ми са пълни с всякакви пушкала и муниции. С тях мога да въоръжа цяла армия. Донесъл съм и петдесетте хилядарки, които са определили за откуп. По-добре да дадем парите, отколкото да стреляме, щом става въпрос за живота на една млада лейди. — И добави с ухилена физиономия: — Все пак само преди два дни тя пожела да се омъжи за мен.

За момент Лий изобщо не проумя за какво става дума, но се сети, че Кен говори за размяната на близначките пред брачния олтар, и също се ухили в отговор.

— Радвам се, че все пак краят беше по-различен, отколкото изглеждаше в началото.

Кен прокара ръка по брадичката си и тихичко се засмя на някаква своя мисъл.

— И аз се радвам. Много повече, отколкото си мислиш.

Четвърт час по-късно двамата вече препускаха на конете си, с достатъчно провизии в чантите, по планинския път, който водеше на север. Лий беше помолил телефонистката да съобщи на баща му, че е тръгнал да се погрижи за болната мисис Смит. Дори не чу как Каролайн изрази съчувствие по повод бедното семейство Смит..

Когато оставиха зад себе си последните къщи, двамата мъже пуснаха конете в галоп. Огромният жребец на Лий преодоляваше милите с лекота, а прекрасният скопен жребец на Кен сякаш изобщо не чувстваше сто и двайсетте килограма, които носеше на гърба си. Лий мислеше единствено за Блеър, надяваше се, че е здрава и е понесла без усложнения горчивата си участ.

Блеър се опитваше да разхлаби въжетата, с които беше привързана за тежката дъбова маса. В началото й се беше удало да се освободи, затова я завързаха на стола. Вчера се строполи на земята заедно със стола, но преди да издърпа ръцете си от въжетата, в стаята влезе онази жена и заповяда да заковат стола на пода. Блеър трябваше да седи с часове и да гледа как жената раздава заповеди на хората си.

Името й беше Франсоаз и беше главатар на бандата. Беше висока, стройна и красива, имаше дълги черни коси, с които очевидно се гордееше. Носеше колан с револвер и патрони на бедрата и беше по-интелигентна от всички бандити, взети заедно.

Още щом я зърна, Блеър разбра: това е жената, обичана от Леандър.

Всичко, което й разказа Рийд, съвпадаше. Жената беше французойка и говореше английски с толкова силен акцент, че дори мъжете от бандата трудно я разбираха. Освен това беше замесена в нещо, което Лий никога не би одобрил. За свое голямо съжаление Блеър трябваше да признае, че до голяма степен губи уважението си към Лий. Как е могъл да се влюби в жена, способна на подобни безчестни постъпки!

Седеше на коравия си стол и наблюдаваше жената с неприкрита враждебност. Заради нея мъжът й никога нямаше да и принадлежи изцяло. Тя никога нямаше да успее да изтрие от паметта му спомена за миналото. Може би пък мъжете изпитваха някаква особена нервна възбуда, когато се влюбваха в престъпнички…

Жената застана пред Блеър и впи очи в нейните. Светлите очи на Блеър святкаха насреща й над кърпата, с която беше затъкната устата й. След малко французойката взе един стол и седна срещу пленницата си до старата маса.

— Свали й кърпата, Джими — нареди Франсоаз на огромния телохранител, който не се отделяше от нея. С нейния френски акцент думите прозвучаха така: Свали й кърпата, Шими.

Щом великанът освободи устата на Блеър, Франсоаз му даде знак да изчезва. Двете останаха сами в стаята и французойката веднага заговори:

— Искам да знам защо ме гледаш с такава омраза. Към мъжете не се отнасяш така. Дали не си недоволна от това, че съм жена с таланти и притежавам власт над мъжете?

— Таланти? Нима наричате деянията си талант! — изфуча Блеър и раздвижи схванатите си челюсти. — А мъжете са такива смотаняци, че не могат да разберат жените като вас. Но не ме слагайте на едно ниво с тях. Аз знам каква сте вие!

— Радвам се, че знаеш, но мисля, че никога досега не съм лъгала някого.

— Наистина ли? При мен тия приказки не минават. Знам всичко за вас. — Блеър вдигна глава и се опита да я погледне колкото се може по-високомерно. — Аз съм жената на Леандър.

Блеър с учудване установи, че жената насреща й е превъзходна актриса. По лицето й се отразяваха всевъзможни чувства: изненада, съмнение, неверие и в крайна сметка развеселеност. След малко стана, обърна се с гръб към Блеър и промълви:

— Ах, Леандър, скъпият Леандър..

— На ваше място не бих говорила толкова самоуверено — изсъска Блеър. — Може би си въобразявате, че е ваш и винаги ще ви принадлежи, но аз ще се погрижа да забрави всичко, което е било между вас.

Жената се обърна към Блеър и сериозно я изгледа.

— Как би могъл да забрави преживяното? Никой не може да забрави това, докато е жив. Подобни неща се случват веднъж в живота. Значи се е оженил за теб. Кога?

— Преди два дни. Всъщност вие би трябвало да знаете това. Нали Лий прекара сватбената нощ с вас! Я кажете — как се опитахте да се самоубиете? Доста бързо сте се възстановили. Сигурно въобще не е имало опит за самоубийство. Престрували сте се, за да събудите съжалението му. Сигурна съм, че не умеете да губите, щом става въпрос за мъж като Леандър.

— Не — отговори тихо Франсоаз. — Не искам да загубя Леандър. В никакъв случай няма да го дам на друга. Каза ли ти защо вече не сме заедно?

— Не ми е казал нито дума за вас. Но когато е узнал каква сте, сигурно е решил да забрави, че ви обича. Рийд ми каза някои неща. Но вие едва ли познавате бащата на Леандър. Вие не сте от жените, които мъжът би завел в къщи и би представил на семейството си. Лий е вярвал, че сте мъртва. Затова е напуснал Париж и се е върнал в Чандлър.

Блеър си припомни всички истории, които й беше разказвал Лий за следването си в Европа, но в тях нямаше дори намек за друга жена. Може би темата беше толкова болезнена за него, че предпочиташе да я премълчи.

— Ще го спечеля за себе си — продължи Блеър. — Той е мой съпруг и нито вие, нито която и да е друга жена ще ми го отнеме. Лий ще дойде и ще ме измъкне оттук. С това ще имате случай да го видите отново, но ви заявявам, че нямате никакви шансове.

— Париж, аха… — промърмори с усмивка жената. — Може би този Леандър Тагърт и аз…

— Тагърт? Леандър не е никакъв Тагърт. Хюстън се омъжи за… — Блеър замлъкна насред думата. Тук нещо не беше наред. Само да знаеше какво…

Франсоаз застана плътно пред нея.

— Как се казваш?

— Доктор Блеър Чандлър Уестфийлд — отговори смръщено Блеър.

Жената рязко се извърна и излезе навън.

Блеър се отпусна на стола си. Вече два дни я държаха в този затвор. Почти не беше заспивала и беше хапнала съвсем малко. Все по-трудно й беше да съобразява какво се върши тук.

Когато я качиха на коня, бандитите й завързаха очите и натъпкаха парцал в устата й. После часове наред яздиха все в една посока или поне така й се струваше тогава. През цялото време трябваше да се отбранява срещу ръцете на каубоя, които опипваха тялото й. Той непрекъснато я пощипваше и шепнеше в ухото й, че му е „длъжница“. Блеър и при най-добро желание не можеше да си спомни да е срещала някъде този човек или да му е сторила нещо.

За да избяга от нахалните му ръце, тя се местеше все по-напред и конят започна да става неспокоен и да се мята насам-натам. Тогава един от тримата мъже изкрещя на каубоя да я остави на мира, защото не била негова, а на Франки.

При това име по гърба й полазиха студени тръпки. Кой ли беше този Франки и какво щеше да иска от нея? Все още се вкопчваше в надеждата, че са я отвлекли само за да помогне на някой ранен, но след като не й позволиха да вземе лекарската си чанта, тази надежда се превърна в илюзия.

Когато най-после свалиха превръзката от очите й, тя се озова пред полуразрушена дървена къща с веранда, гредите на която бяха рухнали. Обкръжаваха я шестима мъже, мършави фигури, които й се сториха също толкова тъпи, колкото и каубоят, дето я спря на улицата. От дясната си страна забеляза малка кошара, а до нея няколко навеса. Къщата беше заобиколена от високи стръмни скали. Белият скален масив защитаваше и скриваше тези хора от външния свят. В първия миг Блеър не можа да открие входа към клисурата, но сигурно имаше такъв, щом я бяха довели дотук на кон. Вероятно беше съвсем тесен и къщурката изцяло го скриваше.

Но интересът й към местността бързо отслабна, когато на верандата излезе Франки — французойката, на която Леандър бе отдал сърцето си. Омразата, гневът и ревността бяха толкова силни, че Блеър застина на мястото си и безмълвно се вгледа в жената, която явно беше главатарката на тъпоумните бандити.

Някой я блъсна към верандата и я отведе в къщата — мръсна тъмна дупка, разделена на две части с преградна стена. В първата стаичка имаше маса и няколко разклатени стола, а в другата — легло. Запасите от храна и оръжия бяха струпани на пода.

През първото денонощие я охраняваха небрежно, но когато предприе четири опита за бягство, последният от които едва не завърши с успех, я завързаха за стола и го заковаха към пода.

Китките й бяха разранени от грубите въжета и безкрайните й опити да разкъса възлите. Затова Франки реши да намали дажбата й от храна, за да я омаломощи. С несъкрушимата си воля Блеър четири пъти се опита да се покатери по стръмните скали, които обграждаха убежището на бандитите.

На втория ден младата жена вече не беше сигурна, че разумът й функционира нормално. Почти не си спомняше кога за последен път е спала или е яла нещо. А и тази проклета жена непрекъснато се въртеше около нея. Любовницата на мъжа й! Струваше й се, че отвличането е било извършено със знанието на Леандър, но някакъв вътрешен глас твърдеше, че Франки е действала сама, защото на всяка цена е искала да види отново своя Леандър. Той сигурно скоро щеше да се появи, но как ли щеше да постъпи? Дали ще поиска освобождаването й, или ще се върне окончателно при жената, наречена от Рийд единствената му и голяма любов? През сватбената нощ Леандър я беше оставил, за да се срещне с тази жена. Тя явно притежаваше такава власт над него, че беше достатъчно само едно телефонно обаждане и той хукваше да я търси. Кой знае, може би Лий беше скрит някъде зад къщата… Нищо чудно самият той да е измислил отвличането, за да бъде заедно със своята Франки.

Лицето й беше обляно в сълзи, когато Франки се върна в хижата, мъкнейки след себе си завързания с ласо каубой, който я беше отвлякъл, французойката го дърпаше за ухото като провинил се ученик. Ясно личаха и следите от плесници по бузите на младежа.

— Тя ли е? — изкрещя Франки. — Нали каза, че я познаваш много добре? Тя ли е, или само ме залъгваш, защото искаш да й отмъстиш?

— Тя е, кълна се, тя е! Нейният мъж ме захвърли в калта, а той е милионер.

С израз на отвращение Франсоаз пусна ухото му и момчето полетя към стената.

— Каква глупачка бях, че пратих момче да върши мъжка работа! Я погледни тук! — И тя тикна в носа му смачкан вестник. — Две сестри-близначки. Едната се е омъжила за богаташ, а другата за… — Тя се обърна към Блеър, която с искрящи очи наблюдаваше сцената. — А другата за моя скъп и незабравим Леандър.

Блеър беше твърде уморена и гладна, а в сърцето й бушуваше такава буря, че не долови сарказма в гласа на жената.

— Изчезвай! — изфуча французойката и гневно изгледа младия бандит. — Остави ме да помисля как да поправя твоята глупост. Трябва да извлечем най-доброто от положението, в което сме изпаднали.

Сигурно щеше да побърза с размишленията, ако знаеше, че в този миг един мъж е залегнал по корем на върха на стръмната стена, вдигнал е пушката и се цели, а до него лежат още три пушки, готови за стрелба. Вторият мъж беше застанал на входа на скритата между скалите клисура и чакаше знак от другаря си залегнал зад скалата.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА

Никога досега Блеър не беше се чувствала толкова потисната, колкото в този момент. Може би й въздействаше комбинацията от глад, жажда, страх и напрегнати нерви, но най-много я болеше от мисълта, че никой досега не я е обичал истински. Втория й баща не можеше да я понася, приятелят от следването, единственият, който се заинтересува от нея, накрая я изостави, а съпругът й беше влюбен в друга жена.

Най-лошото беше, че тази любов трае много отдавна. Вече не й се вярваше, че ще може да го спечели отново.

Да го спечели отново? Та тя никога не го беше притежавала…

— Трябва да ида до тоалетната — измърмори Блеър, когато жената се върна в хижата с настъпващия здрач. Отлагаше това колкото се може по-дълго, защото последният път й бяха пратили за охрана един каубой, който я наблюдаваше през някаква дупка в дъските.

— Сега ще те придружа аз — отговори французойката и свали въжетата от китките й.

Блеър стана от стола и пред очите й причерня. Намалената циркулация на кръвта я караше да трепери от студ. Ръцете и краката й бяха изтръпнали.

— Хайде! — подкани я жената и я дръпна за ръката. — Не беше толкова уморена, като се катереше по скалите.

— Може би точно поради това съм уморена — промълви Блеър, докато жената я теглеше навън.

Къщурката беше в близост до изхода на клисурата, сякаш строителите й бяха решили да използват това лошо миришещо място и като наблюдателница. Блеър влезе вътре, а Франсоаз застана пред вратата с пушка на рамо.

Едва Блеър затвори зад себе си вратата, когато отвън прозвуча тих, приглушен крясък. Обзета от любопитство, но и от страх, че се е случило нещо ужасно, тя се наведе и прилепи око към дупката в дъската. В следващия миг някой дръпна вратата, която беше зарезена отвътре. Последва мощен юмручен удар и гнилото дърво не можа да му устои. Преди Блеър да се окопити и да си потърси някое оръжие, навън се чуха изстрели.

През строшената врата се протегна ръка, която издърпа резето. Блеър напрегна всичките си мускули и се приготви да се нахвърли върху мъжа, който се канеше да нахлуе в тоалетната. Когато вратата се разтвори с трясък, тя полетя напред и се удари право в широките силни гърди на новия си роднина Кен Тагърт:

— Престани! — нареди кротко той, когато Блеър заудря с юмруци по гърдите му. — Хайде да тръгваме, преди останалите да са забелязали, че те няма в хижата.

Блеър веднага се укроти и обърна поглед към Франсоаз, която Тагърт носеше подмишница като чувал с брашно.

— Ранена ли е? — прошепна тя.

— Има цицина на брадичката. Скоро ще дойде на себе си. Тичай сега!

Блеър хукна през тесния проход в скалната стена и се приведе напред, за да не я улучат куршумите, които свиреха от всички страни. Зад нея се носеше мощната фигура на Кен и тя се запита кой ли е залегна на върха и стреля по бандитите в клисурата. Надяваше се, че не е сестра й.

Кен метна изпадналата в безсъзнание Франсоаз на седлото на коня си.

— За нея не помислих. Трябваше ми само ти — усмихна се той, хвана Блеър през кръста и я сложи на коня зад французойката. — Кажи на Уестфийлд, че ще остана още малко тук да задържа ония в клисурата. Вие тримата вървете в планинската хижа и чакайте там. — И той така плесна коня по задницата, че животното препусна в галон нагоре по склона с Блеър и загубилата съзнание французойка на гърба си.

Минаха едва няколко метра, когато иззад едно дърво изскочи Лий и посегна към юздите. Лицето му се разтегна в щастлива усмивка, когато вдигна очи към Блеър.

— Както виждам, си добре — промълви той и нежно погали коляното й.

— Тя също — отговори колкото се може по-високомерно Блеър и му предаде посланието на Кен. — Сигурна съм, че си поръчал на Тагърт да спаси и нея. Очевидно те е страх да не я загубиш.

Лий само простена и хвърли поглед към жената, сякаш я виждаше за пръв път.

— Това ли е французойката, която е наредила да те отвлекат?

— Сигурна съм, че много добре знаеш коя е. Я кажи, ти ли измисли тази история с отвличането?

Леандър се метна на своя жребец.

— Не! Но нищо чудно скоро да организирам смъртоносна злополука за баща си. Сега обаче нямаме време. Тагърт каза, че някъде високо в планината имало хижа, на много скришно място. Там ще останем, докато той се върне с шерифа и войниците. Престани най-после да ме пронизваш с поглед и ме следвай!

Блеър с усилия подкара грамадния кон по стръмното било. Справяше се едва-едва. Французойката дойде на себе си и започна да стене. Това подплаши жребеца й и Лий бързо се притече на помощ. Но когато видя лицето на Блеър, той обезкуражено поклати глава и отмести очи. После рязко вдигна жената на своя кон и я предупреди да не шава много, ако не иска да й се случи нещо лошо.

Блеър сърдито вирна нос и изостана назад.

Кен беше минал напреки през едни скали, недостъпни за коне, и след няколко минути се присъедини към тях.

Леандър слезе от коня си, но остана близо до него — и до Франсоаз.

— Какво става? — попита той.

— Преследват ни — отговори Кен и отпи глътка кафе от манерката си. — Предполагам, че няма да се махнат, докато не си я вземат обратно. — И посочи с глава Франсоаз. — Доколкото разбирам, без нея не струват пукната пара.

Кен втренчено изгледа жената, която вече седеше изправена на коня на Лий.

— Внимавай с нея. Вижда ми се доста дръзка.

— Няма да я изпускам от очи — обеща Лий. — Ония типове ще ни търсят на юг, по посока към Чандлър. Тук сме в относителна безопасност. Но ти ще минеш много трудно. Защо, по дяволите, взе и нея! Ще си имаме неприятности.

Кен затвори манерката си и повдигна мощните си рамене.

— Стоях зад нея и отначало я помислих за пленница на бандитите. Но като се обърна, видях пушката на рамото й. Тогава й фраснах един в брадата. Реших, че може да ни бъде от полза.

— Звучи разумно, но няма да ми бъде приятно да я охранявам. Кой знае кога ще се върнеш. Не бих имал нищо против да пазя дузина мъже, обаче как ще се справя с две жени?

Кен сложи ръка на рамото му.

— Не си за завиждане, знам. Ще се видим след няколко часа. А дотогава ти желая щастие.

Той леко свали Блеър от жребеца си, яхна го, препусна надолу по склона и само след минути изчезна от очите им.

— Защо не тръгнем с него? — попита Блеър.

— Не знаехме в какво състояние си, затова решихме да те подслоним в планинската хижа, а Тагърт да извика шерифа и да доведе войници. — Очите му светнаха, когато направи крачка към нея. — Мислех си, че поне няколко часа ще останем сами.

И двамата сякаш забравиха присъствието на Франсоаз, макар че Лий здраво стискаше поводите на жребеца си. Местността, в която се намираха, беше твърде стръмна и насечена, и не беше подходяща за опит за бягство.

Но французойката се смъкна от коня и стремително се мушна между Блеър и Леандър, които пристъпваха един към друг като теглени от магнит.

— О, Леандър, миличък! — извика тя, обви ръце около врата му и се притисна до него. — Трябва да й кажеш истината. Вече не можем да скриваме от нея онова, което изпитваме един към друг. Кажи й, че желаеш само мен. Кажи й, че ти измисли отвличането.

Блеър рязко се извърна и хукна надолу по склона.

Леандър трябваше светкавично да се справи с цели два проблема: да отблъсне тъмнокосата жена, която го стискаше в прегръдките си, и да попречи на ревнивата си съпруга да изтича право в ръцете на бандитите, които търсеха изчезналата си главатарка. Тъй като не биваше да изпуска французойката, той я сграбчи за китката и я повлече след себе си заедно с коня по следите на избягалата си жена.

— Миличък! — викаше французойката, докато се влачеше след него по склона. — Причиняваш ми болка. Остави я. Много добре знаеш, че тя не означава нищо за теб. Нали вече знае истината.

При всяка нейна дума Блеър ускоряваше крачка и се плъзгаше все по-бързо по стръмния наклон.

Лий спря за миг, обърна се назад и свирепо изръмжа:

— Никога не съм удрял жена, но днес непременно ще се изкуша. Блеър — изкрещя той, — не тичай в тази посока! Долу са бандитите и имат пушки!

Франсоаз се отпусна на скалите, скри лице в ръцете си и високо захълца:

— Как можеш да ми говориш такива грозни неща? Забрави ли нощите ни в Париж? Ами Венеция! Или Флоренция? Спомни си само луната във Флоренция!

— Никога не съм бил във Флоренция — изръмжа Лий, сграбчи я за рамото и я повлече след себе си. Тъй като тя продължаваше да се съпротивлява, той я метна на рамо и хукна надолу по склона, докато най-после успя да улови полата на Блеър. Благодарение на отличната работа на фирма „Кантрел и синове“ шевовете издържаха. Лий дърпаше на една страна, Блеър на друга, докато най-после мъжът се строполи на скалистата земя и притисна Блеър в скута си.

Ясно му беше колко е смешен с една жена на рамото си и друга в обятията си. Когато Франсоаз започна да рита, той с все сила я плесна по задника.

— Ти да мълчиш! — нареди кратко той.

— Щом ме докосваш по това място, ще те послушам — измърка като котка Франки.

Блеър скочи като ужилена. Но Лий все пак успя да я задържи.

— Блеър — заговори той, но тя не го погледна. — Никога не съм виждал тази жена. Познавам я едва от четвърт час. Не съм я срещнал в Париж. Не съм обичал друга жена освен теб. Ожених се за теб, защото те обичам.

— Любов? — промълви Блеър и се обърна към него. — За пръв път чувам тази дума от устата ти.

— Често съм ти я казвал, но ти не ме слушаше. Беше твърде заета да ми обясняваш колко обичам Хюстън. Но аз не съм обичал нито нея, нито тази… тази… — Той изгледа разкошния задник на мятащата се на рамото му французойка и бързо я свали на земята, без да пуска китката й.

Блеър бавно се облегна на гърдите му. Може би Лий казваше истината. Много искаше да му повярва.

— Ти си бил отличен лъжец, Леандър — намеси се Франсоаз. — Откривам нова черта у теб. Досега се познавахме само в едно отношение, но затова пък много добре. — Тя също се облегна на него. — Ах, колко добре се познавахме!

Блеър отново се опита да надигне, но Лий я задържа с две ръце. После изгледа физиономията й, въздъхна тежко, хвана двете жени за китките и ги повлече нагоре по склона.

Блеър го последва неохотно. Изкачването беше дълго и трудно. Прескачаха паднали дървета или се провираха под стъблата им. Въздухът ставаше все по-разреден и тримата страдаха повече от липсата на кислород, отколкото от препятствията по пътя си.

През цялото време Лий не изпускаше китката на Франсоаз. Но когато понечи да помогне на Блеър, тя го отблъсна.

Дървената хижа беше построена между две стръмни планински седловини и така изкусно прикрита, че минаха два пъти покрай нея, преди да я забележат. После тя внезапно се изправи пред очите им, сякаш току-що беше паднала от небето.

Платото, на което беше разположена, не беше голямо и само след няколко крачки човек се озоваваше на ръба на пропастта. Гледката от тази височина беше зашеметяваща. Зелената трева, която стигаше до глезените, беше изпъстрена с парички, разцъфтели в три цвята, а зад хижата се носеше омайващ аромат на шипки.

Почвата на високопланинската гора, в която столетия наред се беше образувал хумусен пласт от угнилите растения, беше толкова мека, че заглушаваше шума от стъпките им. Без да каже нито дума, Лий даде знак на Блеър да пази французойката, докато той провери дали хижата е празна. Щом се увери, че вътре не дебне опасност, той им махна с ръка да влязат.

Намираха се в съвсем обикновена дървена хижа: две помещения с малък склад зад вратата, замърсени от многото небрежни хора и животни, които бяха намирали убежище в тях при буря. Но все пак тук никой нямаше да ги търси.

Блеър безучастно се загледа в Лий, който привързваше Франсоаз за един от подпорните стълбове, без да запушва устата й и да завързва краката й, за да може да ги движи. Беше взел една кърпа и понечи да я напъха в устата й, но се отказа.

— Не вярвам, че хората ви ще дойдат чак тук. Ще изляза пред хижата и като чуя шум, ще ви запуша устата.

— Но, скъпи нима си твърдо решен да продължаваш тази комедия? Тя знае за нас. Сама ми го каза.

— Разбира се, вярвам ви — отговори Лий и се зае да връзва ръцете й. — Казала ви е достатъчно, за да изплетете мрежата си от лъжи. Какво очаквате от тях?

Франсоаз само го изгледа.

Когато Блеър се обърна, тя видя само, че двамата се гледат дълбоко в очите.

Лий рязко се извърна и понечи да й каже нещо, но като забеляза израза на лицето й, взе пушката си и измърмори:

— Ако имаш нужда от мен, ще бъда навън. В чантите на седлото има храна.

После излезе и остави двете жени сами.

Блеър бавно започна да разопакова нещата, оставени от Лий на разклатената маса, която се намираше близо до подпорния стълб, за който беше завързана Франсоаз. В хижата имаше и камина, но дявол знае кога беше чистена за последен път. Пък и не можеха да запалят огън, защото димът се виждаше отдалеч.

Блеър си приготви сандвич с шунка и сирене и започна да яде. Франсоаз не преставаше да й говори за отношенията си с Лий.

— Той винаги ще се връща при мен — заяви тя. — Често се е опитвал да избяга, но никога не е успявал. Ще ми прости всичко, което направих, ще ме вдигне на коня си и ще ме отведе далеч оттук. Нощем ще ме притиска в обятията си и аз…

Блеър взе сандвичите си и една манерка и бързо излезе от хижата.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА

Лий беше доста далеч от хижата и така добре прикрит, че Блеър не го видя, докато той не я повика:

— Какво се е случило?

Той грабна един от сандвичите и същевременно успя да я погали по ръката.

— Не ме докосвай! — изсъска тя и се отдръпна като опарена.

Лицето на Лий потъмня от гняв.

— Сега вече търпението ми свърши! Защо не ми вярваш? Казвам ти, че не познавам тази жена! Може ли да повярваш повече на чуждата жена, отколкото на мен — своя съпруг?

— Но баща ти ми каза, че си отишъл при нея. Как да не му вярвам?

— Баща ми те излъга, защото аз така му наредих! — изръмжа Лий.

Блеър отстъпи крачка назад.

— Излъгал ме е? Значи признаваш? Какво те накара да ме оставиш сама в сватбената нощ? Не си имал спешен случай. Съмнявам се, че твоят тайнствен мистър Смит изобщо съществува. Къде си бил тогава?

Леандър помълча известно време и продължи да яде хляба си, загледан към гората. Не му се искаше да усложнява ситуацията с нова лъжа.

— Не мога да ти кажа — отговори най-после той.

— Не искаш да ми кажеш. — Тя се обърна и тръгна обратно към хижата.

Лий я хвана за ръката.

— Не мога да ти кажа. — Лицето му издаваше нарастващо нетърпение. — По дяволите, Блеър! Не съм направил нищо, с което да заслужа недоверието ти. Не съм бил с друга жена. О, Господи, та аз едва се справям с едната, а какво ли бих правил с втората! Не можеш ли да проумееш, че става нещо наистина важно — въпросът беше на живот и смърт, — което ме принуди да те оставя сама в сватбената нощ! Защо, за Бога, ми нямаш доверие? Защо вярваш на баща ми, който те излъга заради мен, и на оная пачавра в хижата, която се изхранва от грабежи и убийства? — Той пусна ръката й. — Добре, върви вътре и продължавай да слушаш приказките й. Тя точно това иска да постигне. Как ли ще се радва, ако ние взаимно си издерем очите. Ще й бъде много по-лесно да избяга от един пазач вместо от двама. Ако продължава да дрънка и ти продължаваш да й вярваш, ще минат само няколко часа и ще й помогнеш да избяга, само и само да ме разделиш от нея.

Блеър внезапно усети слабост в коленете и се отпусна на тревата.

— Не знам какво да мисля — проплака тя. — Онази жена знае толкова неща за теб. Пък и аз нямам право да изисквам от теб вярност. Ти не си искал да се жениш за мен. Само честолюбието те принуди да спечелиш състезанието.

Леандър я хвана за раменете и я изправи на крака.

— Връщай се в хижата — изхриптя той през стиснатите си зъби и ядно й обърна гръб.

Блеър беше напълно смутена. Тръгна обратно с наведена глава. Веднъж леля й Фло се беше оплакала на съпруга си, че момичето знае толкова малко за действителния живот.

— Ако някой мъж й каже, че е сломила сърцето му, нашата Блеър ще тръгне да се рови в учебниците, за да разбере не би ли могла да го зашие отново. В живота има много повече неща от медицината.

Блеър спря насред път и безпомощно се обърна към Лий:

— Никога ли не си бил във Флоренция? — попита тихо тя, но сред тези скали въпросът й прозвуча ясно и отчетливо.

Мина доста време, преди Лий да се обърне към нея.

— Никога — отговори той, но лицето му издаваше горчивина.

Блеър предпазливо запристъпва към него.

— Всъщност тя не е твой тип, нали? Искам да кажа, много е мършава и си няма нищо нито горе, нито долу…

— Съвсем нищичко. — Нито едно мускулче не трепваше по лицето му, докато я наблюдаваше как се приближава.

— И не би могла да различи херния от изсипване на пъпа?

Лий продължаваше да чака неподвижно.

— Нямаше да се правя на глупак пред целия град, ако обичах друга жена — проговори тихо той.

— Не, вероятно не.

Тъй като едната му ръка стискаше пушката, той протегна насреща й другата и Блеър се сгуши на гърдите му. Сърцето му лудо биеше.

— Дължиш ми първата брачна нощ — прошепна Блеър.

Внезапно Лий сграбчи косите й, отметна главата й назад и страстно я зацелува, търсейки езика й със своя.

Но когато Блеър се притисна до него и мушна коляно между краката му, той я пусна и нежно я отдалечи от себе си.

— Върви в хижата — нареди той с дълбок дрезгав глас. — Аз ще пазя тук. Трябва да мисля за много неща, а не мога, когато си до мен.

Блеър с неохота се отдели от него.

— Блеър — продължи Лий когато телата им вече не се докосваха, — току-що ми хрумна нещо, но още не съм го премислил докрай. — Той посочи с глава към хижата. — Не бива да я оставиш да забележи, че си разбрала всичко. Прави се, че вярваш на лъжите й. Мисля, че гневът ти ще ни бъде от полза.

— Може и да си прав — промърмори Блеър и тръгна към хижата.

Ревността беше ново чувство за нея. Никога досега не беше преживявала подобно нещо. Седеше в мръсната къщурка и слушаше историята на една голяма страст, която съчиняваше Франсоаз. Много й се искаше да вярва на Лий, но част от съзнанието й допускаше, че тази жена говори истината. Блеър седна на ръцете си, иначе щеше да скочи и да я стисне за гърлото. Опита се с всичките си сили да мисли за нещо друго, докато Франсоаз говореше ли, говореше.

След известно време успя да се овладее и започна да възприема чутото с разума си. Веднага забеляза, че жената се изразява доста неопределено.

— А твоята сестра — казваше тъкмо тя, — как й беше името?

— Шарлът Хюстън — промърмори с отсъстващо изражение Блеър. Тя тъкмо се опитваше да си представи къде би могъл да отиде Лий през сватбената си нощ, щом не е бил при друга жена.

— Да, Шарлът — продължи Франсоаз. — Колко месеци трябваш да се боря с Шарлът за него, но най-после тя се омъжи за оня Тагърт. Изглежда, Лий се почувства задължен…

— Той сигурно много ви е разказвал за нея — прекъсна я Блеър и зачака напрегнато отговора.

— Да, когато успяваше да се измъкне. Истината е, че аз съм вече омъжена, с Лий мислехме, че мъжът ми никога няма да ми върне свободата. Но той обеща да се разведе. Вечерта на вашата сватба ми даде думата си, разбираш ли?

— Аха. Значи затова Лий ме остави и дойде при вас — промълви Блеър. — Само че сега аз съм свободна, а вие сте вързана с тоя стълб. Но съм сигурна, че за всичко ще се намери разрешение. Извинявайте, имам нужда да поизляза на чист въздух.

Блеър изскочи навън, чувствайки се с пет кила по-лека. Беше свободна, необременена, щастлива. Все едно какво й беше казал Лий: досега тя се съмняваше. Струваше й се много вероятно да е имал връзка с французойката. Сега най-после се убеди, че мъжът й говореше истината.

Отиде и седна безмълвно до него, вслушвайки се във вятъра, който си играеше с елховите клонки над главите им.

— Онази не знаеше името на Хюстън — проговори след малко тя и когато Лий любопитно я изгледа, тихо продължи: — В сравнение с мен сестра ми винаги е играла роля в твоя живот. Не мога да си представя, че който и да е от познатите ти не знае името й. Дори само от писмата, които ти пишеше години наред.

Лий сложи ръка на рамото й.

— Значи на нея вярваш, а на мен не — поклати глава той. — Е, добре — прибави с усмивка и въздъхна: — Ще трябва да се задоволя с това, което ми се дава…

Блеър се облегна на него и двамата дълго седяха мълчаливо, заслушали се в шума на вятъра. Блеър си мислеше, че едва не изпусна това голямо преживяване. Ако беше наложила волята си, сега щеше да живее в Пенсилвания с Алън. Алън, който още не беше истински лекар и вероятно никога нямаше да стане толкова добър като Леандър. Алън, който не знаеше от кой край да хване револвера. Алън, който щеше да иде при шерифа и нямаше да посмее да тръгне сам да търси съпругата си.

— Много ти благодаря, че ме спаси — прошепна тя и Лий разбра, че не говори само за отвличането.

Той обърна лицето й към своето, но рязко я пусна, сякаш имаше пред себе си отровна змия.

— Иди да седнеш под онова дърво — проговори със странно потрепващ глас той. — Трябва да поговоря с теб, а не мога, когато си толкова близо.

— Може би сега съжаляваш, че ме остави сама в понеделник през нощта — прошепна тя. Устните й бяха само на сантиметър от неговите.

Лий бързо се отдръпна.

— Върви! — заповяда той и се постара гласът му да звучи заплашително. — Не мога едновременно да стоя на стража и да те… хм… Затова седни по-далеч от мен и ме изслушай.

Този път Блеър се подчини, но по гърба й пробягваха сладостни тръпки. Само след няколко часа Тагърт ще доведе шерифа и войниците и бандитите ще бъдат арестувани. Лий ще предаде Франсоаз в ръцете им и двамата най-после ще останат сами. Помисли за първата им и единствена засега нощ и когато вдигна очи към него през сведените си мигли, усети, че той буквално затаява дъх. Затова отклони поглед встрани, много доволна от себе си.

— Докато ти беше в хижата, имах време да съставя един план, който може би ще излезе успешен — започна Лий и се загледа надолу към гората. — Част от плана ми е да помогнеш на онази жена да избяга. Аз ще кажа нещо, което ще прозвучи така, сякаш се готвя да офейкам с нея. Тогава ще се скараме. Убеден съм, че ще бъдещ чудесна свадлива съпруга. — Той отново обърна очи към нея и почти изкрещя: — Какво, по дяволите, правиш?

— Жартиерът ми се беше разхлабил — отговори невинно Блеър, вдигна стройния си крак и опъна черния памучен чорап. Колко жалко, че бельото ми не е копринено, помисли си тя. Май Хюстън е права, като държи толкова на облеклото си. Без съмнение поне през медения месец сестра й щеше да носи под роклите само най-фина коприна.

— Не си играй с нервите ми — предупреди я Лий.

— Хм — промърмори едва чуто тя и свали крака си. — Ти май каза нещо за свадлива съпруга?

Леандър се извърна към гората и Блеър забеляза, че ръцете му треперят.

— Казах, че част от плана ми е ние с теб да се скараме, а по-късно Франсоаз трябва да види, как ти тайно слагаш нещо в кафето ми. Ще я накараш да повярва, че е сънотворно, защото не искаш през нощта да ида при нея.

— Но ти няма да го направиш! Или?

— Ще си запазя силите за нещо по-добро — отговори той и така я изгледа през дългите си мигли, че сърцето се качи в гърлото й.

Лий отново вторачи поглед в гората.

— Искам да я накарам да избяга. Ще стегна възлите така, че да може да се освободи от въжетата си, но ще минат часове, преди да го направи. А докато тя се занимава с това, аз ще свърша нещо друго.

— Значи само ще се преструваш на заспал?

— Имам впечатлението, че Франсоаз е много предпазлива жена. Няма да рискува напразно живота си, затова ще й дам сигурността, че лесно може да избяга, защото ти си ме упоила и няма да попречиш на бягството й. Досега тя изобщо не се опита да избяга — заключи замислено той.

— Склонът беше много стръмен. Нямаше да стигне далеч

— Ти обаче се опита да избягаш от каньона, така ли е?

— Откъде знаеш? — усмихна се Блеър.

— Просто предположих. Ти си въобразяваш, че никой не може да ти стори зло, и винаги подценяваш опасността. Готова ли си да я разиграем? Вярваш ли, че ще бъдеш убедителна?

Блеър весело се засмя.

— Трябва да благодариш на моя изключителен артистичен талант за това, че двамата седим чак на тоя планински връх.

Лий се усмихна в отговор.

— Хайде, върви в хижата и слушай приказките й. Дръж се така, та тя да повярва, че се вслушваш във всяка нейна дума и си готова дори да ме убиеш.

Блеър стана и го изгледа отвисоко.

— Няма да допусна да ти се случи нещо лошо, преди да съм си получила сватбената нощ — заяви тя.

Лий понечи да стане, но тя хукна към хижата с високо развети поли — толкова високо, че някои от прелестите й се разкриха пред очите му.

— Ако зависи от мен, махай се с нея! — крещеше Блеър. — Прекарай остатъка от живота си с нея и дано ви обесят и двамата! — изфуча накрая тя, избяга навън от хижата и остави Лий сам с Франсоаз.

Изтича надолу по склона и спря едва когато къщата се скри от очите й. Отпусна се задъхана на тревата, скрита зад едно дърво. Едва различи очертанията на Леандър, когато излезе да я търси.

Загледа се усмихната в него. Беше сигурна, че изобщо не е предполагал колко добра артистка е тя и сега се тревожи, че думите й са били напълно сериозни.

Чудесна караница беше — дълга, шумна и разгорещена. Блеър обвини баща му в лъжа, обвини него, че я е оставил сама в първата брачна нощ, че е пропъдил Алън, обвини сестра му, че й е отнела мъжа, когото истински обича. Лий изглеждаше искрено засегнат. Стоеше и я гледаше, сякаш играта се беше превърнала в горчива действителност.

Блеър усети изтощение от шумната караница и реши да остане толкова дълго далеч от хижата, че двамата вътре да се убедят напълно в бесния й гняв. Освен това трябваше да помисли къде смята да отиде Лий през нощта. Пак ли някое тайнствено посещение? Тези неща май почваха да му стават навик. Нима трябваше да ги търпи до края на живота си? Каква беше тази тайна, та не можеше да я довери дори на собствената си жена? Докога щеше да се измъква тайно нощем от къщи?

Блеър наблюдаваше Леандър, който я търсеше наоколо, и внезапно реши, че трябва да предприеме нещо, което да го накара да й се довери напълно. Искаше отсега нататък да познава изцяло живота му, за да не може някоя случайна жена да я убеди, че знае за съпруга й неща, които тя дори не е подозирала.

Потънала в мислите си, Блеър не обръщаше внимание на шумовете, които се разнасяха зад гърба й. Когато най-после усети нещо, замръзна на мястото си, смятайки, че бандитите на Франсоаз са дошли чак тук да я търсят. Обърна се съвсем бавно и погледна нагоре към върха.

Но това, което видя, напълно я вцепени. По склона слизаха две големи черни мечки и вървяха право към нея.

Но ужасът бързо отстъпи място на решителността и Блеър хукна да бяга с всички сили. Само за секунди стигна до хижата и когато се обърна, установи, че мечките не са я подгонили. Огледа се предпазливо наоколо, но не видя нищо. чуваха се само обичайните горски шумове. Обхваната от любопитство, Блеър изтича до едно дърво в края на полянката и претърси с очи стръмния склон. При нормални обстоятелства щеше да избяга на сигурно място, но част от нея си припомни, че с Лий са подхванали една рискована игра и тя не бива да я разваля, като потърси убежище в ръцете му.

Бавно се промъкна покрай хижата, оглеждайки се непрекъснато дали мечките няма да се изпречат на пътя й. Ако се бяха спотаили някъде наблизо, щеше да съобщи на Лий къде се намират.

Само на десет стъпки от мястото, където беше седяла, и само на хвърлей камък от хижата Блеър откри малка пещера. Съдейки по следите, които се преплитаха пред входа, там живееха няколко поколения мечки.

— Значи затова хижата е необитаема — промърмори тя и побърза да се отдалечи. Слънцето наближаваше хоризонта и беше време да сложи сънотворното в кафето на Лий.

По-късно си помисли, че чудесно е изпълнила задачата си. Дори Лий едва ли беше забелязал как изсипа в чашата му прах против главоболие. Но го направи така, че Франки непременно да я забележи. За момент се беше изкушила да сипе в кафето му разхлабително, защото не й убегна начинът, по който Лий гледаше Франсоаз, когато смяташе, че никой не го наблюдава. Минаха само няколко минути, след като Леандър изпи кафето си, и той вече почна да се прозява и да мърмори, че много му се спи. Няколко минути обясняваше на Блеър как да пази пленницата, после отиде в другото помещение и двете жени ясно чука как тялото му се отпусна на мръсния нар.

Франсоаз така изгледа Блеър, че тя с удоволствие би отвързала въжетата й и би я предизвикала на юмручен бой. Но вместо това отиде и провери възлите.

— Поне няма да прекара нощта с теб — изсъска тя. — Аз отивам да си легна. — И изгледа от долу до горе французойката, която беше привързана за стълба. — Надявам се, че се чувстваш удобно.

— А какво ще правиш, ако избягам? Как ще му обясниш?

— Ще му обясня, разбира се. С голямо удоволствие — отговори Блеър. — Какво ме интересуваш ти? За мен е важно да си далеч от мъжа ми. Освен това по време на следването си научих доста неща за възлите. Няма да ти е лесно да се освободиш.

Блеър отиде в съседното помещение, мислейки си колко прав беше Лий, като каза, че Франсоаз не смее да рискува. Кой ли пленник би помолил пазача си за разрешение да избяга?

Тя погледна към нара и видя, че Лий вече се е измъкнал през прозореца. Набързо напъха под завивките една възглавница, за да изглежда, че някой спи в леглото, и също изскочи през прозореца.

Вървя няколко минути, но наоколо не се чуваше нито звук. Като че ли земята го беше погълнала. Тръгна на изток и бързо се отдалечи от хижата, надявайки се Леандър да е тръгнал в същата посока. Естествено той беше сметнал за излишно да я посвети в плановете си за тази нощ, но макар да нямаше доказателства, тя предполагаше, че се е запътил на изток. Когато внезапно чу шум зад гърба си, моментално се скри зад едно дърво.

— Хайде, излез веднага оттам! — Гласът без съмнение беше на Лий, но Блеър никога не беше чувала този твърд, металически тон. Заповедта беше придружена с щракването на затвора на револвера му.

Със смутено лице Блеър се появи иззад стъблото. С тихо проклятие Лий освободи затвора на оръжието си и го прибра в кобура.

— Защо не си остана в хижата? Трябваше да охраняваш жената, както ти казах.

— Исках да знам къде отиваш.

— Не отивам на среща с друга жена. Върни се в хижата. Трябва да свърша нещо важно, а времето напредва. Не ми трябваш за тази работа.

— Къде си тръгнал, щом не се срещаш с друга жена? Нали трябваше да чакаме Кен и шерифа?

— Какво да те правя, Блеър? Май е най-добре да вържа и теб за стълба.

— Значи права съм била! И ти си забъркан с тия бандити и с проклетата им водачка. Иначе щеше да ми кажеш къде отиваш. О, Леандър, как можа да го направиш! — И тя рязко се извърна. Но когато понечи да си тръгне, Лий я хвана за рамото и я обърна към себе си.

— Добре, ще ти кажа! Само на миля оттук е мината „Инекспресибъл“. Имам намерение да се промъкна в лагера, да разбия вратата на склада, където се съхранява динамитът, и после да вдигна във въздуха изхода на каньона. Няма да успея да затворя цялата банда в клисурата, но като използвам водачката им за примамка, повечето ще паднат в капана.

Блеър преглътна няколко пъти и възбудено пристъпи към него.

— Ще се справиш много по-бързо, ако вземеш и мен. — Преди Лий да успее да възрази, тя продължи: — Аз ще ти помагам. Умея да се катеря. Щях да се измъкна от клисурата, но бандитите ме заловиха в последния момент. Моля те, Леандър, моля те! — Тя го прегърна и покри с целувки лицето и шията му. — Ще следвам точно всичките ти указания, а ако има ранени, ще ти вдявам конците.

Леандър се предаде.

— Как не съм знаел колко ще ми е добре с онази послушна и досадна лейди Хюстън — промърмори той и с дълги крачки се насочи по пътя към мината.

Блеър прехапа език, защото не биваше да издава, че преоблечена като стара жена, сестра й всяка седмица ходи в миньорските лагери. Само се усмихна многозначително и се затича след него през тъмната гора.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА

Леандър наложи такова темпо, че Блеър скоро пожела да си беше останала в хижата. Можеше да си спи спокойно, вместо да се пързаля по гладките черни скали. На два пъти едва успя да се вкопчи в храсталаците, иначе щеше да полети надолу по стръмния склон. Лий се ограничи със забележката, че щом е била толкова луда да го последва, сега трябва да се справя сама.

Най-сетне оставиха зад себе си стръмната скална стена и стигнаха малкото миньорско селище.

— Предполагам, че е безсмислено да те моля да останеш тук, така ли е?

— Абсолютно — отговори тя.

— Добре тогава. Дръж се винаги близо до мен. Не изоставай повече от две крачки. Искам винаги да знам къде си. Разбрано ли е? А като ти кажа да тичаш, трябва да направиш точно това, а не първо да питаш нужно ли е и защо. И стъпвай колкото се може по-тихо!

Блеър само мълчаливо кимна на предупрежденията му и го последва надолу в миньорския лагер.

Беше доста късно и в повечето къщи вече не светеше. Само кръчмите бяха ярко осветени и от тях се чуваше глъчка. Държейки се в сянката, двамата притичваха от къща на къща и Блеър чувстваше, как вълнението й нараства.

— Първо ще проникнем в магазина на компанията. Нужен ми е лом, за да строша катинара на склада с динамит.

Двамата изтичаха приведени към задната част на голямата сграда, която се издигаше в центъра на минното селище. Три пъти се скриваха зад стълбове и бъчви за вода, когато край тях минаваха хора.

— Блеър — пошепна Лий, — ще строша стъклото на прозореца. Искам да се смееш, за да заглушиш шума. Смей се като прости… като дама от кръчмите. Никой няма да обърне внимание на толкова познат шум. Но ако чуят трясъка на стъклото, веднага ще хукнат насам.

— Леандър — отговори високомерно Блеър, — та аз нямам твоя опит. Изобщо не знам как се смеят дамите на нощта.

— Прелъстително. Сякаш искаш да ме примамиш в гората и да направиш някои доста приятни неща с тялото ми.

— Не ми изглежда трудно — отговори честно тя.

Лий уви ръката си с кърпа и замахна към прозореца.

— Готова ли си? Давай!

Блеър отметна глава назад и се изсмя високо и гърлено. Смехът отекна в стените и Лий смаяно я загледа, докато посягаше да отвори прозореца.

— Ще ти припомня това колкото се може по-скоро — пошепна той и превъртя ключа отвътре. — Застани ей там и се приготви веднага да офейкаш, ако ни види някой.

Блеър застана отляво на вратата, а Лий се вмъкна в магазина и затърси лом. Вътре бяха наредени консерви, чували с брашно, сандъци с бисквити. На една етажерка бяха поставени шест бъчвички с мед. Блеър погледна към тях и неволно се усмихна, сещайки се за двете мечки.

После, без да разсъждава защо го прави, тя се приведе към купчината раници, пръснати пред нея на пода, вдигна една от тях и сложи вътре две бъчвички мед. Бързо закопча раницата на гърба си. Взе молива, оставен на амбалажната хартия, откъсна едно ъгълче от нея и бързо започна да пише.

Какво правиш? — изненада се Леандър.

— Пиша разписка естествено. Утре на обяд целият град ще знае, че сме взривили половината планина, и хората ще разберат, че е трябвало да набавиш динамит. Освен ако постоянно не носиш в лекарската си чанта бутилка нитроглицерин. Нали нямаш намерение да вземеш едно-друго, без да оставиш съобщение кой го е взел? Тогава може да обвинят невинни хора!

Леандър втренчено я изгледа.

— Добре измислено — установи делово той. — Утре вече няма защо да се крием. Но не искам тази нощ да ме арестуват. Я почакай! Какво е това на гърба ти?

— Мед — отговори кратко тя и хукна навън, без да му даде възможност да разпитва. Леандър превъртя ключа на бравата, за да бъде заключено отвътре. Ако не дойдеше някой и не осветеше с фенер задната врата на склада, кражбата нямаше да бъде открита до утре сутринта.

Лий поведе Блеър обратно през лагера към миньорското селище и тя неволно се запита как така той толкова добре познава мястото. Но нали беше узнала от Хюстън, че Лий понякога се занимава с ранени миньори?

Вървяха по насипаната със сгурия улица, която заскърца под краката им. Нощният вятър пръскаше в очите им въглищен прах. от другата страна на коловозите, зад петнайсетметровия куп отпадъци и дългата редица пещи, където се извличаше сярата, се намираше складът с взривни вещества.

Докато Блеър се опитваше да изтрие праха от очите си, Лий строши катинара с донесения лом. Отвори вратата, натъпка няколко шашки динамит под ризата си и отново я затвори с тел. Не искаше да оставя вратата отворена, защото беше сигурен, че всеки, който мине оттук, ще си вземе по малко динамит. Но ако някой решеше да проникне в склада, надали щеше да се справи с твърдата тел.

— Бързо обратно — пошепна Лий и Блеър се закатери след него по стръмния склон. На някои места земята се озоваваше точно пред лицето й и тя се вкопчваше с две ръце за скалата, за да не се срути в пропастта.

Лий вече я очакваше на скалния гребен и без да й даде време да си отдъхне, забърза с дълги крачки към планинската хижа.

— Ще оседлая коня и ще го оставя пред хижата. А ти ще огладнееш, ще станеш и ще идеш да си вземеш нещо за хапване в предното помещение. Тогава ще забравиш да прибереш ножа и ще го оставиш някъде близо до нея. Аз ще чакам отвън и ще тръгна след нея към разбойническото гнездо в каньона.

— Ние! — беше всичко, което каза Блеър, ала начинът, по който го погледна, го принуди с тежка въздишка да се съгласи:

— Добре, ние. Но сега влез през прозореца и ме чакай.

— Първо ще ида да свърша нещо дълбоко лично ей там, в храстите — отзова се тя и цялата се изчерви. Но не й стана ясно, дали заради думите си, или заради това, че го излъга.

Лий й обърна гръб и започна да оседлава коня си. Блеър хукна нагоре по хълма към пещерата, където живееха мечките. Приближи се предпазливо към входа и се ослуша в мрака. Едва смееше да диша от страх, когато взе едно камъче и удари с него корковата тапа на единия съд с мед. После отново се ослуша. Нищо не помръдваше.

Обърна съда с отвора надолу, тока че медът да изтича на тънка струйка, и тръгна по склона към хижата. Зад себе си оставяше ясна медена следа.

Конят на Лий ги очакваше оседлан пред вратата. Блеър успя безшумно да избие и втората коркова тапа и завърза бъчвичката отзад на седлото. За момент усети несигурност дали онова, което вършеше, е редно, защото ако Франки употребеше по-дълго време да развърже стягащите я въжета, а мечките подушеха меда веднага, те щяха да се нахвърлят върху коня, преди някой да е успял да го възседне. Разпределението на времето беше от изключителна важност.

Тя се покатери обратно през прозореца и дори в тъмнината усети сърдития поглед на Лий. Той мълчаливо я укоряваше, че й е било нужно толкова време за тази „частна“ работа.

Блеър се изхлузи колкото се може по-бързо от лекарската си униформа, защото искаше да изглежда като току-що станала от леглото.

Франсоаз лежеше на пода и Блеър веднага забеляза кървавите ивици по китките й, резултат от опитите й да разкъса въжетата. При тази гледка стомахът й се преобърна, беше се заклела да облекчава болките на ближните си и мразеше, когато други трябваше да страдат заради нея.

Когато Блеър мина покрай нея, французойката отвори очи.

— Още не съм се възстановила от гладуването при теб — подхвърли Блеър. После си отряза парче хляб и го покри с дебела филия сирене. — Малко ти остава. Скоро шерифът ще дойде да те прибере.

— Трябваше отдавна да бъде тук. Мъжът, който те освободи от каньона, със сигурност е паднал в ръцете на хората ми и отдавна е застрелян.

— Би било много жалко — отговори небрежно Блеър. — Защото този мъж беше Тагърт. Нали от него възнамеряваше да изстискаш парите за мен?

Тя шумно се прозя и остави ножа на края на масата.

— Отивам да си легна. Всичко хубаво! — И се отдалечи със смях.

Скри се в съседната стая и започна тихо да се облича. При това внимателно наблюдаваше сянката на Франсоаз, очертана от луната върху мръсните дъски. Така разбра, че без да губи време, французойката е докопала ножа и е прерязала въжетата си. Само след секунди тя вече беше при вратата и изтича навън към оседлания кон.

— След нея — проговори зад гърба й Лий, когато се чуха първите удари на копита.

— С което искаш да кажеш, че пак трябва да хукна надолу по склона, по който току-що се изкачих — промърмори Блеър, чиито крака тежаха като олово.

— Щом свърши тази история, ще си почиваш цяла седмица — прошепна нежно Лий. — В леглото с мен.

— Прекрасна почивка — простена Блеър и комично извъртя очи.

Лий я поведе през голите скали. Навярно тя не би се осмелила да мине оттам, ако ги видеше на дневна светлина. Но сега нямаше друг избор, освен да го следва. Трябваше да съкратят пътя си, за да стигнат в каньона преди Франсоаз.

След малко Лий спря пред нея, а на крачка от него беше ръбът на стръмната стена, която се спускаше отвесно към каньона. В дървената хижа не се виждаше светлина и Блеър се запита дали пък всичките им усилия не са били напразни. Може би бандитите отдавна бяха напуснали скривалището си. Но Лий прошепна:

— Чакат я там. Не вярвам да предприемат нещо, преди Франсоаз да им е обяснила какво да правят.

— Лий, Тагърт отдавна трябваше да доведе шерифа, не мислиш ли? Да не му се е случило нещо?

— Нямам понятие. Беше сам, а срещу него бяха всички бандити. — Лий се промъкна към входа на клисурата и започна да подрежда шашките динамит. — Щом ги затворим в клисурата, ще препусна към Чандлър да доведа помощ.

— На кон ли? Откъде ще го вземеш?

— Дръж тук! — Той пъхна фитила в ръката й. — Ще ти кажа, като дойде моментът. Време е да взривяваме, но ще изчакаме шефката на бандата. Дано не се е заблудила.

— Може и да я е спряло нещо — промърмори Блеър. — Виж какво, Лий, трябва да ти призная… Нали си спомняш меда…

— Тихо! Май чух нещо.

Вече се зазоряваше и в мътната сива светлина на утрото се очерта фигурата на ездач на кон. Конят се мяташе насам-натам и жената едва се удържаше на гърба му. Беше й невъзможно да го укроти.

— Бързо, тичай на скалата! — заповяда Лий и Блеър побърза да се подчини.

В следващия миг долу настана същински ад. Франсоаз изкрещя, мъжете се разтичаха из клисурата и изпразниха револверите си, преди да разберат откъде идват виковете. Блеър спря за миг и се обърна към входа на каньона. Видя французойката на гърба на големия жребец, който правеше усилия да хвърли товара си, а зад нея две мечки, които тромаво подтичваха след коня и непрекъснато се спираха, за да оближат нещо от земята.

Тя чу тихия вик на Лий и след секунда той я сграбчи за бедрата и я повлече нагоре. При това непрекъснато подсвиркваше по много особен начин.

— Легни! — изсъска той и така я блъсна, че тя заби лакти в камъните. Но макар и на четири крака, Блеър пропълзя към края на скалата, за да може да наблюдава хаоса, който цареше под тях. Когато мечките нахлуха в клисурата, конете ужасено зацвилиха, а бандитите се разтичаха насам-натам, опитвайки се едновременно да застрелят зверовете и да успокоят конете си. Но най-силно беше желанието им да се измъкнат от тази страшна бъркотия, Франсоаз отчаяно дърпаше юздите на жребеца, като продължаваше да крещи и да сочи входа към каньона, за да привлече вниманието на хората си.

Внезапно жребецът се изправи на задните си крака и французойката изхвърча от седлото. Мощното животно се завъртя и препусна към изхода на клисурата, без да обръща внимание на мечките, които препречваха пътя му.

— Динамитът ще го разкъса! — изкрещя Лий и скочи на крака, за да вижда по-добре. Гласът му прозвуча ужасно тъжно, защото трагичният изход на любимото му животно изглеждаше неизбежен.

Но конят се втурна като бесен напред и мечките се отстраниха от пътя му.

Динамитът експлодира само след минута. Огромни скални блокове полетяха надолу и затвориха изхода на клисурата. Бандитите паднаха в капана. Трясъкът от експлозията свали Лий на земята, но още преди облакът прах да се разсее, той вече тичаше надолу към мястото, където коридорът от каньона излизаше между скалите. На половината път беше пресрещнат от големия си жребец, който препускаше с безумно въртящи се очи и дръпнати назад уши. Лий притисна главата на коня до гърдите си и успокоително му заговори.

— Откъде се взеха тия мечки, по дяволите! — изкрещя той на Блеър, която го следваше по петите. Ясно се чуваха крясъците на мъжете в каньона и изстрелите, които пробиваха гъстия облак прах, надвиснал над клисурата.

— Не ти казах, защото знаех, че пак ще почнеш да ме командваш, а вече ми писна от твоите заповеди — отговори сърдито Блеър. В никакъв случай не искаше да допусне той да й се налага. — Тагърт трябваше отдавна да се е върнал. Знаех, че няма да мине много време и бандитите ще открият скривалището ни. Какво щяхме да правим, ако ни бяха обсадили дузина тежко въоръжени мъже? От тая клисура също ще се измъкнат лесно — нали аз почти успях да се покатеря по скалите! Затова реших, че мечките ще ги задържат поне известно време, ако ги пусна сред тях в подходящия момент. Надявам се, че няма да ги застрелят. Бедните животни търсят само меда.

Лий имаше свое мнение по въпроса, но сега не беше време за дискусия. Затова се ограничи само със забележката:

— Никога не съм срещал жена, на която толкова да липсва инстинкт за самосъхранение. Не ти ли мина през ума, че мечките могат да те нападнат?

Блеър вирна брадичка във въздуха.

— А ти помисли ли за опасността, когато открадна динамита?

Той я сграбчи за ръката, все още твърде сърдит, за да й прости.

— Дявол знае какви ще ги забъркаш, ако те оставя сама тук и отида да доведа шерифа.

Но Лий беше освободен от тази грижа, защото в същия миг иззад скалите изникна главата на шерифа, придружен от шестима мъже. Останал без дъх, мъжът извика:

— Добре ли сте, док?

Въпреки посивелите си коси, шерифът беше в отлична форма и беше достигнал каньона за рекордно време. Когато Тагърт му описа клисурата, той веднага се сети къде е и как най-бързо да стигне до нея. Освен това познаваше по-добре от всеки друг склонността на Леандър да взема нещата в свои ръце.

— Тагърт ми разказа за проблемите ви.

В следващия миг той слисано се загледа надолу в клисурата. Хората приличаха на играчки, които тичаха по скалите и търсеха дупка, през която да се измъкнат.

— Вие ли направихте това, док?

— Аз и госпожата — произнесе носово Лий и Блеър не можа да се удържи да не се разсмее.

Шерифът се дръпна от скалния ръб и заповяда на хората си да застанат на пост.

— Не допускайте някой да избяга! — извика през рамо той, после застана с разкрачени крака пред Леандър и Блеър и изпитателно ги загледа.

— Струва ми се, че си намерил достойна партньорка, момчето ми — каза най-после старият човек и гръмогласно продължи: — Защо не ме изчака? Защо трябваше да играеш ролята на закона? Можеха да убият или да ранят някого. Тия хора долу са убийци. А шефката на бандата е същинска усойница. Веднъж вече те предупредих да не се забъркваш в подобни каши. Иначе някой ден няма да се върнеш у дома жив и здрав.

— Какво говори той? — прошепна Блеър. — За какво става дума?

Тя познаваше шерифа от дете и никога не беше чула от устата му лоша дума.

— Защо дойдохте едва сега? Защо трябваше да ви чакаме толкова време? — отговори с въпрос Лий, без да обръща внимание на въпросите на Блеър и гнева на шерифа. — Уплашихме се, че с Тагърт се е случило нещо.

— Един куршум е засегнал главата му и човекът лежал няколко часа в безсъзнание. Затова загубихме много време, момчето ми. Само преди два часа узнахме, че шефката на бандата е в твои ръце. Но явно закъсняхме. Тя успя да ви избяга, нали?

— Долу е, в каньона — обясни Лий.

— Но няма дълго да остане там — намеси се един от мъжете. — Дамата тъкмо се измъква от каньона.

Блеър погледна към отсрещната стена и улови нечие движение на ръба на скалата. Един от помощниците, скрит зад едно дърво, вдигна пушката на рамо и се прицели. Ще я застреля, помисли си Блеър и осъзна, че не може да стои и бездейно да наблюдава как убиват човек — все едно какво беше направил и колко лош беше. Хвърли се към мъжа и се приземи непосредствено до крака му. Дръпна го с все сила, човекът загуби равновесие и куршумът профуча над главата на Франсоаз.

Но Блеър, разбира се, не беше помислила какви последствия ще има постъпката й за самата нея. В следващия миг тя вече висеше над пропастта и безпомощно размахваше крака.

Шерифът и Лий реагираха моментално. И двамата се хвърлиха по корем на земята, уловиха ръцете й и я изтеглиха на здрава почва.

— Нали ти казах, подходяща е за теб — промълви саркастично шерифът, докато му помагаше да я изправят на крака. — Само трябва дяволски да внимаваш, защото тя непрекъснато ще се опитва да се самоубие.

— Ще направя всичко, за да я предпазя от мен и от самата нея — обеща тържествено Лий.

Блеър седна на тревата пред краката им и отупа праха от дрехите си. После погледна надолу към клисурата, в която едва не се срути.

— Хайде, момчета! — извика шерифът. — Трябва ни доброволец, който да стои тук на пост, докато ние повикаме още няколко души. Държа ония долу да останат живи, докато се върнем.

— Шерифе, нали нямате нищо против да не споменавате имената ни? Също и това на Тагърт. И бихте ли изпратили някого оттатък в мина „Инекспресибъл“, който да вземе от магазина разписката ни за лома и динамита? — Лий млъкна за миг и се усмихна. — После да отнесе сметката на баща ми. Той много добре знае защо трябва да плати.

Лий се обърна и посегна с лявата ръка към поводите на жребеца, докато с дясната здраво стисна ръката на Блеър.

— Къде отиваш? — извика подире му шерифът, когато Лий решително заслиза надолу по склона.

— Отивам на меден месец — отговори невъзмутимо Лий.

— Пазете се, вие двамата! Французойката успя да избяга, а тя не храни особена любов към вас след всичко, което се случи.

Лий махна с ръка за сбогом и пошепна в ухото на Блеър:

— И аз тъкмо си мислех за любов.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Блеър се опита да върви редом с Лий, но вълненията на последните дни, мизерната храна, която получаваше при бандитите, и недостатъчният сън казаха тежката си дума. Тя започна да се препъва и на няколко пъти едва не падна. Лий веднага се притече на помощ и я вдигна на коня си. Но Блеър непрекъснато клюмваше и той трябваше да я подкрепя, за да не я загуби по пътя си.

Така минаха няколко часа. На Блеър й се струваше, че са яздили дни наред и че никога в живота си не е виждала легло, нито пък е спала в него.

Слънцето почти залязваше, когато Лий най-после спря и я свали от коня. Блеър с мъка отвори очи и видя, че се намира пред голяма дървена хижа с каменен фундамент.

— Къде сме? — попита тя, макар че това съвсем не я интересуваше. Искаше само легло, в което да заспи.

— Това е ловната хижа на баща ми. Ще останем тук няколко дни.

Блеър само кимна и отново затвори очи. Лий я отнесе в хижата. Стори й се, че се качват по някаква стълба, но беше твърде уморена, за да отвори очи още веднъж. Когато Лий я положи в леглото, тя вече спеше дълбоко.

Събуди я някакъв странен шум под прозореца и когато разтърка подутите си от спане очи, любопитството й веднага надделя. Трябваше да разбере причината за този шум. Отметна завивките и уплашено затаи дъх, защото установи, че е съвсем гола. На таблата на леглото висеше мъжка риза и Блеър бързо я навлече, преди да изтича до прозореца. Видя крави, които мирно пасяха по широката морава, а точно под прозореца й беше застанала майка с теленцето си. Сладкото им хрупане я беше събудило.

Къщата се намираше на върха на малък хълм сред обширно сечище, а зад високите корони на дърветата се издигаха огромни планини. Наоколо растяха в изобилие диви розови храсти, вече нацъфтели.

Зад гърба й се чу шум. Някой се изкачваше по стълбата. Когато на прага застана Лий с табла в ръка направо й прилоша от миризмата на прясно изпържена сланина.

— Явно добре съм чул — усмихна се той и с интерес се вгледа в дългите й голи крака под мъжката риза. Блеър се изчерви и побърза да се пъхне под завивките. Лий сложи таблата на скута й и махна кърпата, с която беше завита храната.

— Боя се, че няма достатъчно прясна храна, но за сметка на това килерът е пълен с консерви.

На таблата имаше голяма чиния с пържена шунка, сирене, праскови, царевичен хляб и малка купичка с горски ягоди.

— Менюто е страхотно, а аз просто умирам от глад — отговори Блеър и посегна с две ръце.

Лий се излегна напреки на леглото, облегна глава на ръката си и така настойчиво я загледа, че лицето й отново поруменя. Стана й ясно, че най-после бяха отстранени всички препятствия по пътя към тяхната брачна нощ.

— Всъщност колко време съм спала? — попита тя с пълна уста.

Леандър извади джобния си часовник, щракна капачето и после го остави на нощната масичка, сякаш той вече не му трябваше.

— Четиринадесет часа — отговори той.

Блеър едва не се задави с парчето царевичен хляб.

— Каза, че това е ловната хижа на баща ти. Отдавна ли идвате тук?

Леандър бавно започна да разкопчава ризата си. За всяко копче отделяше поне по минута. После още по-бавно я измъкна от панталона и й отговори:

— Още от дете.

Очите му настойчиво се взираха в нея, а погледът им под дългите гъсти мигли беше смущаващ. Блеър продължаваше да яде, но ускори темпото.

— Лосове ли гоните?

Без да я изпуска от очи, Лий започна да разкопчава панталона си. Блеър неволно погледна нататък и разбра, че той не носи бельо под тънкия панталон. Ръцете й се разтрепериха.

Леандър се изправи и пусна панталона си на пода. Блеър вдигна очи към него и застина с парче шунка в ръка. Без да бърза, той се наведе към нея, махна таблата от скута й и я остави на пода.

— Вече не си Хюстън — прошепна той.

За момент Блеър изпита страх. През изминалите седмици двамата водеха непрекъсната борба помежду си. А и тя толкова страдаше от чувство на вина спрямо Хюстън, че й се струваше невероятно днес да може да се отдаде на Лий с леко сърце и чиста съвест.

Лий се приведе над нея, но тя започна да се дърпа назад, докато опря гръб в рамката на леглото. Част от нея искаше да скочи и да избяга, но другата, по-голямата част от нея по-скоро би умряла, отколкото да се мръдне от мястото си.

Устните на Лий нежно погалиха нейните. Той не искаше да я насилва и не я докосваше. Но Блеър все повече се опиваше от гледката на великолепното мъжко тяло и от вкуса на силните му устни.

Блеър се плъзна по гръб в леглото и с почуда установи, че движението й прилича на стапящо се масло, което се плъзга по тавата. Без да сваля устни от нейните, Леандър следваше движенията й, докато най-после загуби равновесие и падна отгоре й.

Оттук нататък вече нямаше бавене, нямаше мекота и внимание. Блеър се отвори за целувките му и Леандър се превърна в някакъв дивак без задръжки, с горещи устни и ръце, които се заравяха в косите й, притискаха тялото й и рязко издърпаха ризата от гърба й. Страстта му се предаде на Блеър. От седмици го желаеше и най-после той беше неин, двамата можеха да се милват колкото си искат и той трябваше да й помогне да се освободи от тази болка, която беше следствие от дълго потискания физически копнеж.

Плътно прегърнати, двамата се преобръщаха върху леглото, целуваха се жадно, а ръцете им сякаш се умножаваха и се движеха навсякъде по телата им. Блеър си припомни всички мигове, в които страстно беше желала да го докосне. Спомни си сръчните пръсти, които връзваха конците по време на операция, и се наслади на парещото им докосване. Спомни си как наблюдаваше походката му и мечтаеше да изпита силата на тези мускулести крака. Прокара пръсти по опънатия му гръб и надолу към краката и почувства, как в тялото й се разгарят пламъци.

Лий явно усети, че тя е готова да го приеме. Когато проникна в нея, от гърдите й се изтръгна вик на удоволствие. Той бързо затвори устните й със своите и тя жадно отговори на целувката му.

Движенията му ставаха все по-бързи и Блеър веднага се приспособи към темпото му, вкопчвайки се в него с ръце, крака и устни. А когато тласъците станаха неудържимо силни, тя разтвори колкото се може повече бедрата си, за да го приеме по-навътре в себе си.

Блеър отново простена и цялото й тяло се разтърси в сладостни тръпки, докато семенната течност се изливаше в утробата й. Едва след минути треперенето отслабна, но тя все още обвиваше с крака бедрата му, защото не можеше да се отдели от него.

Така лежаха известно време, докато тялото на Блеър се отпусна и освободи Лий от прегръдката си. Тя посегна да приглади назад мокрите му от пот коси и започна с връхчетата на пръстите си да изследва лицето му, мускулите по гърба му, всяка пора на кожата му. Той беше толкова нов за нея — и същевременно толкова близък. Но в него имаше още много неща, които и бяха непознати и които се стремеше да опознае.

Лий се облегна на лакът и я изгледа.

— Долу има седяща вана, а на печката ври вода. Искаш ли да се окъпеш?

Блеър се вгледа в главата му, огряна от слънчевата светлина, и си помисли, че този човек й е станал безкрайно скъп. Дали си въобразяваше, или той наистина беше най-красивият мъж в света…

— Ако продължаваш да ме гледаш така, ще отложим банята за следващия вторник.

Лий вдигна комично вежди, когато Блеър се усмихна прелъстително, уви я в едно одеяло и я отнесе в приземния етаж. Единият край на стаята беше зает от огромна зидана камина, а от двете и страни имаше прозорци. В другия край беше кухнята. По масата и столовете бяха струпани мръсни чинии, тенджери и тигани — резултатът от готварското изкуство на Лий. Дългите странични стени бяха иззидани от камък на един метър от пода, а нагоре бяха от дърво.

Пред камината беше поставена цинкова вана, дъното на която беше оформено като седалка. Ваната беше пълна със студена вода от потока наблизо, както обясни Лий. Докато Блеър стоеше и засрамено го гледаше, той изсипа вътре топлата вода, която вдигаше пара на печката, отведе я до ваната, свали одеялото и я сложи да седне вътре.

Хладната вода беше божествена. Блеър се отпусна назад и затвори очи. Усещаше, че Лий я наблюдава. Той беше облякъл панталона си, но горната част на тялото му беше гола и това много й харесваше: тъмна, загоряла от слънцето кожа, опъната над добре тренираните мускули. Личеше си, че често е на въздух и е свикнал с физическите упражнения.

— Май се омъжих за съседското момче — промърмори усмихнато тя. Лий коленичи в долния край на ваната.

— Защо се опитваше да вгорчаваш живота ми, когато бях момче?

— Никога не съм го правила — отговори тя и започна да сапунисва ръцете си.

— А кой ме бомбардираше с глинени куршуми и снежни топки? Кой разказа на Мери-Алис Пендъргаст, че съм си загубил ума по нея? Нейната майка показала на моята любовни писма, написани уж от мен.

— Защото ми отне Хюстън — отговори тихо Блеър. — С нея бяхме неразделни, но щом ти се появи, тя те обикна повече, отколкото мен.

Когато Леандър доста време не каза нищо, тя вдигна очи и забеляза, че той я гледа втренчено. Като че ли не искаше да повярва в думите й. Вече много години тя не беше мислила за детските дни, прекарани с него. Да, беше го намразила — още първия път, когато го видя. Но защо? Всички останали го харесваха, а Хюстън направо го обожаваше. Блеър обаче просто не можеше да го понася. Когато идваше у тях, тя бързаше да излезе от стаята.

— Може би… — прошепна тя.

— Какво може би?

— Може би съм искала да бъда твоя приятелка.

— Но това беше невъзможно, понеже Хюстън ме беше обсебила изцяло, така ли? — Лий вдигна единия й крак във въздуха и се зае да го сапунисва. Дългите му пръсти се плъзгаха все по-нагоре и по-нагоре.

— Говориш, сякаш цялата тази работа не те засяга. Но нали ти я помоли да се омъжи за теб. Сигурно си я обичал — продължи Блеър, докато наблюдаваше ръцете му и се наслаждаваше на докосванията им.

Лий сапунисваше пръстите й един по един.

— Сигурно е било така. Понякога дори не помнех как и къде съм помолил за ръката й. Мисля, че съм го направил във фазата, когато всеки мъж се стреми да докаже мъжествеността си. Всички мъже в Чандлър бяха правили предложение на Хюстън.

— Наистина ли? — отвърна поразена Блеър. — Тя никога не ми е разказала за тях. А при мен Алън беше единственият, който попита искам ли да се омъжа за него. Всички останали бяха…

— Глупаци — засмя се Лий, продължавайки да мие крака й.

— Но аз съм толкова различна — промълви Блеър и макар че нямаше причини за плач, очите й се напълниха със сълзи.         — Винаги съм се старала да бъда като другите жени — мека и покорна като Хюстън. Вместо това станах лекарка. А после, когато получавах най-добри оценки в сравнение с колегите си мъже и жени, — виждах как се променят очите на мъжете, щом ме погледнеха. Ставаха студени и…

— Би могла да поработиш още над зашиването на раните — прекъсна я Лий, докато се зае с десния й крак.

— А всеки път, когато бях по-добра от някой мъж по специалността… — Очите й се разшириха. — Какво каза току-що?

— Когато бързаш, правиш бодовете твърде големи.

Блеър отвори уста, за да протестира, но веднага я затвори.

Беше сигурна, че шевовете й са безупречни, но веднага разбра, че Лий просто не иска тя да изпада в самосъжаление. Затова с усмивка вдигна очи към него:

— Ще ми покажеш ли как да ги направя по-добри?

— Ще ти покажа как всичко да стане по-добро — отговори той и така я погледна, че в сърцето й нахлу топла вълна. — Ония мъже са били глупаци — продължи той и насапуниса десния й крак. — Мъжът със самочувствие няма защо да се бои от една жена. Вярно е, че мина известно време, но ти все пак намери при мен своя дом.

— Да, намерих дом при годеника на сестра си — въздъхна Блеър.

Леандър помълча известно време, после взе лявата й ръка и сключи пръсти около нея.

— Мисля, че ако имах брат, след който тичат всички жени, а на мен не ми обръщат внимание, и аз щях да ревнувам.

— Ревност? Аз не съм… — Тази мисъл не беше й хрумвала никога досега, но може би истината беше именно в ревността й към Хюстън. — Тя олицетворяваше онова, което аз винаги съм искала да бъда. Не съм искала да ставам лекарка — аз просто трябваше да го направя. Исках да бъда като Хюстън — винаги с чисти ръце. Тя винаги имаше приятели. Имаше теб.

Без да вдига очи, Лий внимателно миеше дясната й ръка.

— Тя никога не ме е обичала.

Сякаш не го беше чула, Блеър продължи:

— Хюстън правеше всичко съвършено. Лесно печелеше приятели. Всички хора на десет мили наоколо я обичаха. Ако беше предвождала войските на Южните щати, те непременно щяха да спечелят Гражданската война. Хюстън е превъзходен организатор.

— И теб е организирала превъзходно. Сама се погрижи да ме отнемеш от нея.

— Аз — тебе? Не, това стана случайно. За всичко съм виновна аз. Хюстън няма нищо общо.

— Блеър — проговори тихо Лий, — на приема у губернатора възнамерявах да кажа на Хюстън, че развалям годежа.

— Да го развалиш? Съмнявам се, че каза подобно нещо, но сигурно не си го мислил сериозно.

Лий спря за миг да я мие.

— Та аз въобще не познавам Хюстън. Никога не съм я разбирал. Въпреки това виждам у теб неща, които са заложени и у нея. Хюстън отлично умее да крие мислите си зад проклетите си бели ръкавици. Кой знае по каква причина тя реши да се омъжи за мен още когато бяхме деца. За нея аз не бях личност, а само цел. Може би за теб медицината е същото, само че твоята цел е поставена правилно. Мисля, че Хюстън спешно се нуждаеше от претекст, за да развали годежа. Тя започваше да разбира, че от брака ни нищо няма да излезе.

— Трябваше да я видиш вечерта, когато мистър Гейтс й каза, че за теб трябва да се омъжа аз.

— А ти как би се почувствала, ако години наред си следвала медицина и някой прекрасен ден установиш, че припадаш при вида на кръвта? Или че ти прилошава от миризмата на карбол?

— Бих умряла — отговори тихо тя.

— Ето така се е чувствала Хюстън. Тя едва понасяше близостта ми. Никога не си говорехме, не се шегувахме, а когато се опитвах да я докосна, направо се вледеняваше.

— Просто не мога да си го представя — прошепна с искрен ужас Блеър.

Лий с усмивка се зае с горната част на тялото й, леко насапуниса врата и страните й.

— Вероятно инстинктивно е осъзнавала, че двамата с теб си подхождаме, затова те е изпратила на приема у губернатора.

— Но тя просто искаше да разгледа къщата на Тагърт и…

— Не ме карай да се смея! Госпожица ледената принцеса Хюстън Чандлър никога не е отстъпвала пред мъж, но щом се появи този Тагърт, бързо започна да се размразява. Помниш ли как го срещнахме в града? Той спря колата си до моята и жадно изгледа Хюстън. Тогава дори не ми хрумна, че всъщност би трябвало да ревнувам. Искам да кажа, ако бях наистина влюбен в Хюстън, както подобава на годеник. Но бях само любопитен.

— Тагърт… — промълви замислено Блеър. — Просто не мога да разбера как е могла да се влюби в този ужасен тип.

— Да, но той с готовност рискува живота си, за да ни помогне — възрази Лий. Гладките му насапунисани пръсти се придвижваха към гърдите й. — Бандата на Франки отвлече теб вместо Хюстън. Искаха откуп от петдесет хиляди долара. Тагърт донесе не само револвера си, но и исканите от тях пари.

Блеър не чуваше думите му, защото ръцете му се плъзгаха по гърдите й. Тя вдигна ръце, постави ги върху неговите и се отпусна назад, за да се наслади докрай на милувките му.

Леандър се изправи и я издърпа от водата. Мократа й кожа полепна по неговата.

— Доста дълго чаках този миг — усмихна се той.

Лий явно умееше да се освобождава бързо от дрехите си, защото беше съвсем гол, когато я положи на дивана. След като беше задоволил първата си страст, сега се зае да изследва тялото й. Блеър имаше чувството, че това сладостно мъчение никога няма да свърши. Той отблъсна ръцете й, които посягаха да го прегърнат, за да изпита докрай удоволствието с ръце и устни да изследва цялото й тяло и да трие кожата си в нейната, докато тя едва не загуби свяст от желание.

Когато легна върху нея, Блеър се вкопчи в него с цялото си тяло, но той беше дразнещо бавен, не позволяваше да го притесняват, употреби много време в първите дълги тласъци. Когато най-после ускори движенията си, желанието на Блеър се беше засилило до такава степен, че експлозията всеки миг можеше да избухне.

Когато най-сетне двамата заедно достигнаха върха, освобождаването от натрупаното напрежение беше толкова силно, че за миг Блеър помисли, че умира. Тялото й тръпнеше и тя не можеше да се отдели от него.

Лий внимателно се плъзна настрани и усмихнато проговори:

— Знаех си, че ще бъдем страхотен екип.

— Това ли е единствената причина, поради която се ожени за мен? — В гласа й прозвуча горчива сериозност.

А Лий отговори също така сериозно:

— Това и шевовете ти.

— Ах, ти! — изпъшка тя и заби нокти в ребрата му, но Лий моментално се изтърколи от дивана.

— Хайде, ставай, ще те водя на разходка. Искам да ти покажа някои места в околностите.

Блеър не беше свикнала да го вижда без дрехи. Единствените голи мъже, които беше виждала досега, бяха трупове върху студени мраморни маси. Лий беше по-жив от всеки друг човек, когото беше познавала някога.

— О, не, недей пак! — засмя се той и я издърпа да стане. — Иди горе и облечи нещо. В скрина до стълбата ще намериш няколко стари рокли. Избери си нещо подходящо — подкани я той и здраво я потупа по твърдото голо задниче.

Блеър хукна нагоре по стълбата, отвори скрина и започна да рови в наредените дрехи. На стената зад нея имаше огледало и тя не се стърпя да не се огледа в него. Кожата й пламтеше, бузите й бяха розови, очите блестяха. Косата, която винаги беше опъната назад, за да не й пречи на работата, сега беше разпиляна по раменете и приличаше на буйна лъскава грива.

Дали Леандър наистина я обичаше? Поне не се отвращаваше от близостта й, а и беше положил много усилия да я завладее. А може би просто му трябваше втори хирург за операции и добра партньорка в леглото?

— Имаш само три минути! — извика отдолу Лий.

— И как ще ме накажеш, ако се забавя? — попита тя.

— С въздържание.

Блеър със смях се напъха в една фланелена риза и дебел платнен панталон. Панталонът беше доста къс, но все пак скриваше голяма част от тялото й. Беше толкова широк в талията, че трябваше да го придържа с две ръце.

Долу Лий тъкмо пълнеше раницата с провизии.

— Имаш ли някакъв колан? — попита Блеър и когато той вдигна очи към нея, с коварна усмивка отпусна панталона, който се свлече на земята. Беше възнаградена за постъпката си с трагично охкане.

Лий посегна към един пирон до печката, откачи въжето, което висеше там, и отиде при нея. Коленичи и прекара въжето през всички гайки на колана. После вдигна панталона и покри с целувки краката й от долу нагоре, така че накрая Блеър се залюля като тръстика в ръцете му. Но накрая беше обута и пристегната с колан.

Лий пристъпи към вратата.

— Хайде, тръгваме! — Този път коварна усмивка играеше по неговите устни.

С омекнали колене Блеър излезе навън.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА

Блеър последва Лий по тясната пътека на лосовете през гъсти храсталаци от млади дъбове, после през обширно пасище и накрая право нагоре по един стръмен склон. Кората на ясените беше изгризана от лосове, много от дърветата бяха изсъхнали и падналите стебла препречваха пътя им. Навсякъде се виждаха изпражненията на тези грамадни и силни животни, които с настъпването на пролетта се бяха отправили на север.

Лий й посочи ястреба, кацнал на един клон, и я запозна с имената на някои цветя, които растяха по склона. Когато усещаше, че се е разбързал, той веднага забавяше крачка и грижливо отмахваше дълбоките клончета, които шибаха лицето й.

Щом се покатериха на тесния гребен на планинското било, което от другата страна се спускаше стръмно надолу и беше обрасло с огромни борове. Лий се отпусна на земята край едно паднало дърво, облегна се на него и разтвори ръце. Блеър уморено се сгуши в него и се загледа в планинските върхове, които се губеха в синята мъгла. Ръката й беше пъхната в неговата.

— Какво искаше да каже шерифът с това, че си си намерил достойна партньорка? — попита тя.

Лий затвори очи и обърна лице към слънцето.

— Като дете няколко пъти имах проблеми със закона. Той така и не ми го прости.

Блеър се изправи като свещ.

— Ти?! Имал си конфликти с властта? Та ти винаги си бил пример за подражание — мечтата на всяка майка!

Той се усмихна, без да отваря очи, и отново я привлече към себе си.

— Знаеш много малко за мен. Не съм такъв, за какъвто ме смяташ.

— Разкажи ми тогава какво си сторил и защо никога не съм го узнала. Убедена съм, че на първа страница на чандлърския вестник е било написано: Нашият светец Леандър се спъна по пътя на добродетелта.

Леандър се ухили още по-широко.

— Не си узнала, защото баща ми по някакъв начин успя да прикрие постъпката ми, пък и работата стана не в Чандлър, а в Колорадо Спрингс. Какво направих тогава ли? Ами оставих се да ме ранят с два куршума.

— Стреляли са по теб? — прошепна уплашено Блеър. — Не съм видяла белези по тялото ти.

— Значи не си ме гледала достатъчно добре. Като се приближа до теб, ти веднага се нахвърляш отгоре ми.

— Но това не е вярно… — понечи да възрази Блеър и млъкна посред думите си, защото знаеше, че мъжът й е прав. — Как стана тази работа? — прибави тихо тя.

— Бях четиринадесетгодишен и с баща ми заминахме за Колорадо Спрингс. Той трябваше да разговаря с един свидетел на свой клиент. Беше се уговорил да се срещне с него в хотела край брега на реката. След обяда излязохме от хотела, когато проехтяха изстрели и някой изкрещя, че крадци нападат банката. Погледнах надолу по улицата и видях половин дузина мъже с кърпи на лицата, които се носеха право срещу нас. Без да размишлявам дълго, аз просто действах. В уличката до хотела беше оставена каруца, запрегната с четири коня и натоварена с торби фураж. Скочих на капрата и с крясъци подкарах конете право към бандитите, за да препреча пътя им.

— Тогава ли стреляха срещу теб?

— Закарах колата напреки на улицата, но нямаше как да скоча от нея. Конете щяха да избягат и да освободят пътя.

— Значи си останал на капрата и си ги задържал — промълви с възхищение Блеър.

— Останах горе, докато шерифът настигна грабителите.

— И какво стана после?

— Баща ми ме смъкна от каруцата и ме отнесе при лекаря, който извади единия куршум — другият просто беше пробил ръката ми. Накара ме да пия от една бутилка, докато се напия, и, кълна ти се, махмурлукът беше много по-страшен от дупките в тялото ми.

— Но благодарение на теб крадците са били заловени!

— И прекараха доста време в затвора. Междувременно излязоха на свобода. Ти даже се запозна с един от тях.

— Аз? Кога?

— Вечерта, когато отивахме на приема у губернатора. Спомняш ли си самоубийцата от Ривър стрийт? А мъжа, който ни чакаше отвън при файтона? Не мисля, че ти хареса особено много.

— Комарджията — промълви Блеър и си припомни похотливите му погледи.

— Това е само едно от многобройните му занимания. Льо Голт прекара десет години в затвора на Колорадо Спрингс.

— Заради теб! — прошепна Блеър. — Сигурно те мрази. Толкова време е бил зад решетките.

— Сигурно — промърмори небрежно Лий. После отвори очи и я погледна. — Но и ти едно време ме мразеше, така ли беше?

— Е, не може да се каже, че съм те мразила… — започна Блеър, но с усмивка спря. — Къде беше през сватбената ни нощ?

— Искаш ли да видиш белезите от куршумите?

Много й се искаше да му изкрещи, че за кой ли път отклонява въпроса й, но само здраво стисна устни и замълча. Лий пъхна ръка под брадичката й.

— Меденият месец не е време за сръдни и обидени погледи. Какво ще кажеш да ти разправя за някои от подвизите си като акушер — например за тримата близнаци, които извадих на бял свят?

Блеър не проронваше нито дума.

— Първото беше седалищно.

Никаква реакция.

— Родиха се един месец по-рано. Излизаха през интервал от един час и за да ги запазим живи, трябваше…

— Какво трябваше? — попита след минута Блеър.

— О, нищо. Не беше толкова интересно. В три медицински списания съобщиха за случая. Или бяха четири? — Той вдигна рамене. — Всъщност това не е важно.

— Защо писаха в списанията?

— Защото нашият метод да запазим живота им… Но това вероятно не те интересува. — Той се прозя и отново се облегна на дървото.

Блеър се нахвърли върху него със стиснати юмруци.

— Кажи ми, веднага ми кажи! — извика тя и двамата се претърколиха по тревата. Когато Блеър се озова отдолу, Лий спря.

— Ще ти го кажа. Но и ти трябва да ми издадеш една от твоите тайни.

— Нямам тайни — отговори с гневно святкащи очи Блеър. Не можеше да му прости отказа да й каже къде е бил през сватбената им нощ.

— Напротив, имаш. Кой напъха змиите в кутията ми за храна и щурците в кутията за моливи?

Блеър невинно затрепка с мигли.

— Не съм съвсем сигурна, но вероятно е била същата личност, която напълни обувките ти с карамели, заши ръкавите на якето ти, поръси с лют пипер сандвичите ти и…

— На градинското увеселение на майка ми! — прекъсна я Лий. — Седях, ядях сандвичите и си мислех защо ли са толкова люти. Но не можех да се проявя като страхливец, щом останалите си хапваха най-спокойно. Само че пиперът едва не ме уби! Как успя да го направиш?

— Дадох едно пени на Джими Самърс и му поръчах да отвърже мръсния си пес, щом изпусна лъжичката си на земята. Кучето избяга в градината и тъй като ти открай време си беше самарянин, веднага се втурна да го гониш. Всички гледаха подире ти и аз имах достатъчно време да поръся сандвичите ти с лют пипер. Струваше ми се, че ще експлодирам, защото едва сдържах смеха си. Ти седеше насреща ми целият окъпан в пот но смело ги изяде до последната троха.

Лий поклати глава, без да я пуска.

— Ами кравешкото лайно в шапката, с която ходех на риболов?

Тя кимна.

— А рисунката на мис Елисън на тетрадката ми?

Блеър отново кимна.

— Никой ли не те заподозря?

— Напротив. Веднъж баща ти ме хвана на местопрестъплението. Хюстън ми каза, че отиваш да ловиш риба, затова се промъкнах у вас, изсипах червеите, които беше накопал, и сложих в кутията един слепок. За съжаление точно тогава се появи баща ти.

— Представям си как ти се е накарал. Никога не е проявявал разбиране и към лудориите на Нина.

— Каза, че от мен никога няма да стане истинска дама.

— Прав е бил — заяви тържествено Лий и започна да се отърква о нея. — При теб и дума не може да става за дама. Ти си жена от плът и кръв. — Той се ухили. — С достатъчно плът на нужните места.

Очите й се разшириха.

— Нима искате да отнемете целомъдрието ми, сър? О, недейте, това е единственото, което ми остава.

— Не заслужавате дори това, като си помисля за всичките ви номера, млада госпожо — отговори с тих, похотлив глас Лий. — Съдът ви обявява за виновна. Очаква ви заслужено наказание.

— О! — прошепна с умолително вдигнати межди тя. — Трябва ли да слагам карамел в обувките си?

— По-скоро сметнах, че е редно да ви превърна в своя любима робиня до края на живота ви.

— Но това е твърде сурово наказание за малко карамел в обувките ви!

— Наказвам ви също за лютия пипер и… — Очите му се разшириха. — Ти ли поръси енфие в бисквитите ми? И нацапа със сажди далекогледа на баща ми, когато го донесох за пръв път в училище.

Тя кимна и почувства искрени угризения на съвестта при мисълта за множеството злобни номера, които му беше погаждала. Лий я изгледа с истинско страхопочитание.

— Знаех, че си участвала в някои от тия истории, но винаги мислех, че за повечето е отговорен Джон Лехнер. Срещнах го преди четири години в Ню Йорк и като си спомних всичко, което ми беше причинил той — както аз си мислех! — здравата го натупах.

— Искаш да кажеш, че си отмъстил за злобните му дела?

— Били сме се стотици пъти. Години наред ходех със синини, получени от непрестанните ми битки с Джон. — Той се ухили. — Като си помисля сега, че е бил невинен! А що се отнася до номерата, за които бях сигурен, че са твоя работа — какво можех да направя? Ти си шест години по-малка от мен и като си спомня как ме наби баща ми, когато веднъж ти ударих шамар, и до днес не ми е минала през ума мисълта да посегна на някое младо момиче.

— Значи сега ще плащам за стореното през детските си години — въздъхна пресилено Блеър. — Тежък е животът.

— Не е толкова трудно, колкото си мислиш — отговори с крива усмивка Лий.

— Добре, че съм лекарка и не е лесно да ме уплашиш.

— Но аз не почувствах влечение към теб само заради медицинските ти умения.

— Така ли? Защо тогава?

— Заради упоритостта, с която се стремеше да спечелиш вниманието ми. Дълго се съпротивлявах, но вече не мога.

— Бедничкият — промърмори уморено тя.

— Обичам послушни жени — заяви той, мушна ръка под ризата й и се зае нежно да масажира гръдния й кош. Ръцете му непрекъснато се плъзгаха към гърдите й.

Блеър беше изненадана, че отново го желае, но когато почувства ръцете му върху голото си тяло, всичко беше като за пръв път. Когато порасна, тя бързо забрави детските си лудории. Тогава смяташе, че само омразата към него я е подтиквала към подобни номера — искала е да го накаже, че й е отнел Хюстън. Но сега се питаше дали наистина не е искала просто да привлече вниманието му.

Когато Лий вдигна глава и започна да разкопчава ризата си, тя взе лицето му в ръцете си.

— Още не разбирам какво означаваш за мен — прошепна тя.

Лий се усмихна с истинска нежност.

— Наистина ли? Е, ще го проумееш, като останеш при мен още малко. Вече зная нещо за теб, Блеър — ти си изключително силен противник. Вярваш ли, че ще се бориш също така упорито за мен, както досега се бореше против мен?

— Не зная — отговори смутено тя. Все още чувствата й към този мъж бяха двойствени. Цял живот беше негов враг. Опитваше се по най-различни начини да го уязви. Въпреки това успя да провали сватбата на сестра си с него. Защо? Защо легна с един мъж, когото беше смятала за свой враг?

Лий свали ръцете й и целуна дланите.

— Ако се опитваш да намериш отговор на житейските загадки, само ще си пилееш времето. — Той свали ризата си.

Любиха се нежно, внимателно, като Лий непрекъснато наблюдаваше лицето й и търсеше реакциите й. Целуваше връхчетата на пръстите й и топлите му влажни устни караха тялото й да тръпне от наслада. Целуваше гърдите й, милваше ги, ръцете му галеха всяка частица от тялото й.

Оргазмът беше мек, сладостен, продължителен. После Лий дълго я държа в обятията си, притискайки краката й между своите, обгръщайки я с ръцете си, сякаш искаше да разтвори тялото й в своето.

Блеър лежеше в обятията му, слушаше песента на щурците, високите тонове на колибрите и лекия шум на вятъра. Дъхът му, ударите на сърцето му, мирисът на тялото му я изпълваха цялата. Искаше й се този миг никога да не свършва.

— Като се върнем в къщи, трябва да назначиш жена да ми пере чорапите — промърмори Лий.

— Какви чорапи? — проговори отсъстващо Блеър, продължавайки да се притиска в него, сякаш от това зависеше живота й.

— Да се грижи за ризите и чорапите ми. Искам обувките ми да блестят. Ще ни трябва и някой да чисти къщата, да оправя леглата и да готви.

Блеър помълча, докато най-после проумее смисъла на думите му. Откакто навърши десет години, всичките й мисли и стремежи, цялото й учение бяха посветени на медицината. Нямаше и понятие как се води домакинство.

И тя дълбоко въздъхна.

— Мислиш ли, че някой би се ангажирал с хора като нас? — Тя почувства трептенето на гърдите му, когато Лий тихо се изсмя.

— Можем да поразпитаме тук-там. Аз познавах една дама, една криминална… — Той стреснато спря, когато Блеър захапа зърното на гръдта му.

— Лий — каза тя и отметна глава назад, за да го погледне в очите, — та аз изобщо нямам понятие как се ръководи домакинство. Майка ми се опита да ме научи, но…

— Ти предпочиташе да се катериш по дърветата.

— Или се криех. Леля Фло също се опита, но вуйчо Хенри винаги казваше, че по-късно ще имам време за това, и ме водеше в хирургията да му помагам при операциите. Мисля, че просто не ми оставаше време. Следващата година възнамерявах да завърша курс за домакини, за да се подготвя поне малко за семейния живот с Алън.

— Курс? И какво щеше да научиш там — как се чисти тоалетна и се бършат подове?

— Наистина ли мислиш, че щеше да бъде толкова лошо?

— Вероятно още по-страшно.

Блеър отново скри глава на гърдите му.

— Нали ти казах, че не биваше да се жениш за мен. Сега разбираш защо някой друг не ме искаше. В тези неща Хюстън ме превъзхожда с цяла глава. Трябваше да си я запазиш.

— Вероятно — отговори сериозно Лий. — С нея нямаше да се тревожа, че ще ми открадне скалпела.

— Не ми е потрябвал твоят скалпел! — изфуча Блеър. — Имам си свой.

— Така е, но Хюстън поне знае как се води домакинство. Сигурен съм, че чорапите на мъжа й ще бъдат винаги чисти и без дупки.

Блеър сърдито го отблъсна.

— Щом това искаш, върни се при нея или при която и да е друга жена. Ако мислиш, че ще посветя живота си на грижи за бельото ти, много се лъжеш. — Тя седна и обидена навлече панталоните си.

— Няма ли да кърпиш поне чорапите ми? — попита умолително той. Блеър вдигна очи и забеляза веселите искрици в очите му.

— Ах, ти! — засмя се тя и падна в ръцете му. Лий стремително отговори на прегръдката й. — Още не си ми разказал за раждането на близнаците.

— Какво?

— За трите бебета, които си извадил на бял свят и за които писали четири медицински списания.

Той я погледна, сякаш не беше наред с главата.

— Никога досега не съм израждал три бебета наведнъж.

— Но нали ми каза… Ах ти, негоднико! — изфуча тя и избухна в смях.

Лий прокара ръка по покритите й с панталона крака и после по голия й гръб.

— Какво ще кажеш да слезем до потока? Там ще похапнем.

— И ще поговорим за клиниката — допълни Блеър, докато навличаше ризата си. — Кога смяташ, че ще пристигне апаратурата? Още не си ми казал какво си поръчал. Лий, ако ти не искаш да работиш там по цял ден, бих могла да пиша на една приятелка, доктор Луиза Блийкър. Тя е много способна, а Чандлър е перспективен град. Сигурна съм, че скоро ще ни трябва трети лекар.

— Аз имах намерение да взема мисис Кребс в клиниката.

Блеър изпусна копчето, което се готвеше да закопчее.

— Мисис Кребс? Знаеш ли що за човек е тя? Един ден в болницата доведоха момиченце с пилешка кост в гърлото и твоята многоуважаема мисис Кребс предложи да изчакаме някой „истински“ лекар.

— И бедничката е жива и до днес? — попита той с невинни кръгли очи.

Блеър хитро го изгледа.

— Пак ли започваш да ме дразниш?

— Аз? — Той хвърли поглед към ризата й, на която бяха закопчани само трите най-долни копчета. — Такова нещо може само да се прегръща — допълни той и хвана ръката й. — Хайде, щом трябва да говорим по делови въпроси, нека поне да се поразходим.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА

Държейки се за ръце, Леандър и Блеър тичаха нагоре по хълма към дървената хижа. От време на време спираха и се целуваха. Лий започна да подръпва ризата й, а тя неговата и когато стигнаха до къщата, и двамата бяха разкопчани до пъпа.

Но веселото им настроение моментално се изпари, когато видяха, че на верандата ги очаква Рийд Уестфийлд.

Лицето на Леандър потъмня. Той застана между Блеър и баща си и бързо започна да закопчава ризата си.

— Чуй ме — зашепна нежно той, — вероятно трябва да те оставя. Не мога да си представя че баща ми би дошъл чак тук, ако не беше станало нещо наистина важно.

— Ако има спешен случай, аз мога…

Нещо в очите му я накара да замълчи и тя сърдито вирна брадичка във въздуха.

— Пак ли някой от твоите специални случаи! Пак ме изключваш. Пак ми нямаш доверие. С тези спешни случаи се занимават само мъж.

Лий сложи ръце на раменете й.

— Трябва да ми вярваш, Блеър! Бих казал, ако можех, но заради твоята собствена сигурност…

— Заради моята собствена сигурност ме оставяш в неведение. Разбрах.

— Нищичко не си разбрала! — извика Лий и ноктите му се вкопчиха в гърба й. — Трябва да ми имаш доверие. Ако можех да ти кажа, щях да го направя.

Блеър рязко се освободи.

— Разбирам, и то много добре. Ти си същински мистър Гейтс. Имаш същите закостенели представи за правата и задълженията на жените. Аз не съм достойна за доверието ти, затова не ми казваш с какво се занимаваш по време на тайнствените си изчезвания. Би ли ми казал с какво ще ми разрешиш да се занимавам, след като вече сме женени? Освен да кърпя чорапите ти и да подскачам в леглото ти, ще има ли и друго? Ще ми позволиш ли да практикувам професията си, или не ме смяташ за достатъчно компетентна?

Лий отчаяно вдигна очи към небето, сякаш само то можеше да му помогне.

— Добре, щом това е мнението ти за мен, няма да го оспорвам. Смяташ ме за чудовище, добре, тогава ще се държа като такова. Баща ми е дошъл, защото се е случило нещо наистина важно и аз трябва да те оставя. Не мога да ти кажа къде отивам. Това, което искам от теб, е да се върнеш с него в Чандлър, а аз ще се постарая да се прибера в къщи колкото се може по-скоро.

Без да каже нито дума, Блеър мина покрай него и се запъти към хижата. Беше й много трудно да удостои Рийд дори с поглед. Той не я понасяше още като дете, защото я беше заловил да прави номер на скъпоценния му син. Когато Лий заяви, че ще се ожени за нея, Рийд присъстваше на ужасния разпит, на който я подложи мистър Гейтс. А след сватбата свекърът й безсрамно и безразсъдно я излъга, че синът му е имал връзка с онази престъпничка.

Затова, когато мина покрай него, Блеър не намери нито една любезна, камо ли сърдечна дума, която да му отправи. Кимна хладно с глава и затвори вратата зад гърба си.

Гневът й не се уталожи дори когато остана сама. Но какво друго можеше да очаква? Лий твърдеше, че я обича, ала кой мъж обичаше жена, която с такова удоволствие се впускаше в любовната игра? Само чувството за чест го беше накарало да се омъжи за нея, след като през онази първа нощ се беше оказала девствена.

Блеър се качи в спалнята и свали мъжките дрехи. После стремително навлече лекарската униформа. През отпорения прозорец се чуваха гласовете на двамата мъже. Тя се приведе навън и ги видя да разговарят на няколко метра от хижата. Ако се съди по жестовете им, водеха разгорещен спор.

Лий беше седнал на тревата и дъвчеше една сламка, а Рийд се беше навел над него с цялата си тежест. Позата му беше заплашителна и Блеър помисли, че баща и син всеки миг ще се хванат за гушите. Затова се напрегна да долови нещо от разговора им. Вятърът носеше към ушите й откъслечни думи, подчертавани от заплашително размахвания пръст на Рийд:

— Опасност… рискуваш живота си… Пинкертън…

Блеър отметна глава назад.

— Пинкертън? — прошепна тя, докато се закопчаваше. Какво ли общо имаше Лий с детективската агенция Пинкертън?

После безсилно се отпусна на леглото. Досега не беше имала време да размишлява за изчезването на Лий през сватбената нощ. Рийд я излъга и тя му повярва. С готовност се съгласи, че в живота на Лий има и друга жена. По същия начин щеше да повярва, че е отишъл в някакво разбойническо свърталище да спаси шефката на бандата от отравяне на кръвта. Но щом тези неща не бяха верни, щом Лий беше забъркан в нещо друго, в нещо… Тя спря и се опита да прецени различните възможности. Може би помагаше на Пинкертън. Но това изглеждаше невероятно, като се имаше предвид настойчивото предупреждение на Рийд.

Леандър беше замесен в нещо нелегално. Блеър го усещаше, знаеше го. Затова не искаше да й каже къде ходи. Не желаеше да я прави своя съучастница.

Краката й натежаха като олово. Надигна се бавно от леглото и се повлече надолу по стълбата. На вратата се сблъска с Лий.

— Трябва да вървя — проговори предпазливо той.

Блеър вдигна очи. Каква ли беше тази криминална дейност, с която се занимаваше тайно? И защо? Пари ли му трябваха? Сети се за новото медицинско оборудване, поръчано в Денвър. Сигурно му е струвало цяло състояние, а всеки знаеше, че лекарите в Чандлър не печелят много. Вярно, беше наследил пари от майка си, но колко бяха те? Дали не правеше всичко това само заради новата си клиника, за да може да помага на хората?…

— Зная — отговори тихо тя и сложи ръката си върху неговата. Лий я погледна и въздъхна облекчено.

— Вече не ми се сърдиш, така ли?

— Не, мисля, че не.

Той я целуна с такава нежност, че сърцето й се стопли и в същото време я прониза болка.

— Ще се върна колкото се може по-скоро. Татко ще те отведе в къщи.

Преди да успее да му каже сбогом, Лий се метна на грамадния си жребец и препусна надолу по склона.

Блеър възседна жребеца, който Рийд беше довел за нея, и двамата мълчаливо потеглиха към града. Предстоеше им дълъг път. Повечето време се движеха по тясна горска пътека, прескачаха потоци и рекички и трябваше да яздят един зад друг. Блеър продължаваше да размишлява над причината за тайнствените занимания на съпруга си и се опитваше да си втълпи, че заключенията й са погрешни, като същевременно се молеше на Бога да го предпазва от опасностите.

Когато наближиха Чандлър и местността стана по-равна и суха, Рийд спря коня си и я изчака да се изравни с него.

— Мисля, че и двамата с теб не започнахме както трябва — подзе той.

— Така е — отговори искрено Блеър. — Започна се още когато бях осемгодишна.

Рийд объркано я изгледа.

— Ах, някогашните ти номера! Нямаше да узная нищо, но жена ми разбра, че си ти. Лий не ми е казал нито дума. Хелън беше убедена, че за всичко е виновно някое момиче. Твърдеше, че момчетата си хитри, но никога не са толкова изобретателни като момичетата, а всички шеги срещу Леандър били много добре премислени. Когато й разказах, че си пъхнала слепок в кутията за червеи, тя се засмя: „Блеър Чандлър! Трябваше веднага да се сетя! Тя винаги е проявявала необикновен интерес към Лий.“ Не зная какво точно имаше предвид, но си спомням с какъв смях посрещаше всеки нов номер.

— Но щом Лий не ти е казвал нищо — кой тогава?

— Понякога Нина, понякога учителите му. Веднъж Лий се върна от училище с болки в стомаха и Хелън веднага го изпрати в леглото. Когато се върнала в кухнята, видяла как кутията му за закуска бавно лази по масата. Каза ми, че едва не умряла от страх и когато най-сетне се осмелила да вдигне капака, видяла вътре костенурка, която после дълго време красеше цветната й градина.

— Нищо чудно, че не прояви особена радост, когато ти станах снаха — промълви Блеър.

Рийд помълча известно време, поклащайки се гъвкаво на седлото.

— Ще ти кажа откъде дойдоха съмненията ми. Когато Лий заяви, че ще се ожени за теб, аз изобщо не помислих за детските ви лудории. Истината е, че синът ми работи прекалено много. Още като момче вършеше по три неща едновременно. Кой знае по каква причина Лий се смята отговорен за всички проблеми на този свят. Бях горд, когато ми каза, че ще стане лекар, но същевременно ужасно се разтревожих. Страх ме беше, че на плещите му ще легне непосилен товар — и то до края на живота му. Работи в болницата и практически е неин управител, макар че за това се плаща на доктор Уебстър. Леандър ходи при всеки пациент, който го повика. Четири нощи в седмицата не спи, защото лекува разни спешни случаи. Освен това се грижи за цял куп пациенти в околностите.

— И ти се боеше, че аз ще бъда допълнителен товар за него? — пошепна Блеър.

— Е, трябва да признаеш, че досегашният ти живот не може да бъде наречен скучен. Исках Лий да вземе жена, която е напълно различна от него. Ето Хюстън — тя толкова прилича на Оупъл, седи си в къщи, шие, плете и създава уютен дом на съпруга си. Никога не съм бил против теб, но помисли си само какво се случи през последните седмици, когато се върна в Чандлър.

— Разбирам те — отговори Блеър, докато мислите лудо се блъскаха в главата й. — Искаш да кажеш, че с мен Лий няма да има възможност да си отпочине, нали?

— Та той направи какво ли не, само и само да ти докаже, че е добър лекар. — Рийд замълча за миг и я погледна с усмивка. — Тогава най-после осъзнах, че за него е жизнено важно да се ожени именно за теб.

— Да, вероятно е така — промърмори Блеър, докато в ума си се питаше дали това желание не го е подтикнало и към тези тайни начинания, за които тя нищо не биваше да знае.

Двамата продължиха да яздят в мълчание към Чандлър. Минаха последните мили на звездна светлина. Рийд я остави пред новия й дом и Блеър престъпи прага с болка в сърцето. Дали Лий не беше затънал в дългове и заради тази къща?

Бързо се окъпа и уморено се отпусна в брачното легло. Май беше осъдена да прекарва всяка нощ сама в този все още чужд дом.

На следващата сутрин в шест я събуди пронизителен телефонен звън. Все още сънена, Блеър побърза да слезе долу. Обади се телефонистката Каролайн.

— Блеър-Хюстън, току-що пристигнаха четири товарни коли от Денвър и коларите очакват Леандър пред стария склад на Арчър авеню.

— Той не може да иде, но аз ще бъда там само след четвърт час.

— Но те са докарали обзавеждане за клиниката и Леандър трябва да им каже къде да стоварят апаратурата.

— На дипломата ми е написано, че също съм лекар — отговори с леден глас Блеър.

— Не исках да кажа нищо лошо! Предадох само онова, което ми наредиха. — Момичето се поколеба. — Защо не може да иде Леандър?

Ама че любопитна коза! — ядоса се Блеър. Нима очакваше да й каже, че Лий е излязъл някъде с тайна мисия?

— Защото много го изтощих — отговори решително тя и с усмивка затвори телефона. Сега градът щеше да има достатъчно материал за клюки.

Блеър хукна нагоре по стълбата, а само след минути вече тичаше надолу по улицата, привързвайки косите си. Когато стигна Арчър авеню, веднага забеляза облегнатите на колите си колари, които нетърпеливо очакваха Леандър.

— Здравейте, аз съм доктор Уестфийлд!

Един набит дребосък, чиято уста беше пълна с тютюнев сок, я изгледа от глава до пети, докато другите съсредоточено се взираха в каруците си, сякаш не искаха да се забележи любопитството им. Като че беше някой изрод! Мъжът, който я измерваше с очи, изплю тютюна си на тротоара.

— Къде да разтоварваме?

— Там вътре — отговори Блеър и посочи склада.

Веднага се появиха проблеми. Блеър нямаше ключ, нито пък знаеше къде се съхранява. Мъжете я наобиколиха и скептично я загледаха, сякаш не бяха очаквали нищо друго от една жена, представила се като докторка.

— Жалко ще бъде, ако не можем да влезем — промърмори унило Блеър. — Защото вторият ми баща, който има пивоварна в града, ми обеща буре с бира като награда за мъжете, които ми помогнат да наредим оборудването в склада. Но предполагам…

Трясък от счупено стъкло прекъсна думите й.

— Прощавайте, мадам — обади се един от коларите. — Май много тежко се облегнах на прозореца. Но през дупката някой по-слабичък ще може да влезе в склада.

Само след минута Блеър се озова в сградата и махна резето на вратата. Слънчевата светлина нахлу в помещението и тя можа да го разгледа по-добре. По стените висяха паяжини, подът беше заринат с боклуци, най-малко през три места на тавана се виждаше небето.

— Там ще ги наредим — проговори разсеяно тя и посочи един ъгъл, където земята беше по-суха и беше сравнително чисто.

Докато мъжете разтоварваха сандъците, Блеър обикаляше грамадното помещение и се опитваше да си представи как ще изглежда бъдещата клиника.

Коларите внасяха дъбови маси, скринове с множество чекмеджета, високи шкафове със стъклени врати, сандъци с инструменти, кашони с превързочен материал, болнични легла, умивалници и какво ли още не. Всичко необходимо за една клиника.

— Смяташ ли, че ще е достатъчно?

Блеър стреснато се обърна и се озова лице в лице с Леандър, който критично разглеждаше наредените сандъци и мебели. Той вдигна въпросително очи към нея. Между устните му димеше пура. Дрехите му бяха мръсни и изглеждаше уморен.

— Повече от достатъчно — отговори тихо тя, питайки се колко ли са стрували всичките тези неща. — Изглеждаш изтощен. Прибери се в къщи и поспи. Аз ще намеря няколко жени да почистят.

Лий с усмивка й хвърли връзка ключове.

— Държа прозорците да си останат здрави. Надявам се скоро да те видя у дома. — Той й смигна и бързо тръгна към изхода.

Блеър скрито изтри потеклата сълза. Макар че не искаше да я посвети в тайнствените си пътувания, тя беше сигурна, че Лий помага на хората. Колкото и да струваха уредите за новата му клиника, той беше готов да предприеме всичко възможно, за да набави парите за тях.

Когато мъжете разтовариха всичко, Блеър ги помоли да я придружат до къщи. Обади се по телефона на майка си и я помоли да осигури на каруцарите бира. Оупъл каза, че мистър Гейтс с удоволствие ще отпусне едно буре.

— Защото той е много щастлив, че си се омъжила за разумен мъж.

След като поговори с майка си, Блеър се обади на Хюстън. Сестра й сигурно знаеше откъде да намери жени за почистване. И наистина, в десет часа складът гъмжеше от жени, които енергично нападаха мръсотията с метли, кофи с вода и парцали.

Към единадесет Блеър се срещна с мистър Хичмън, който беше построил Вила Чандлър, и се уговори с него да ангажира двамата му сина за преустройството на склада според плановете на Леандър.

Около два в склада пристигна Лий и Блеър му съобщи какво е свършила сред тракащите кофи и кълбата прах. Макар че тя се възпротиви да остави жените сами, той я извлече навън, качи я във файтона си и я отведе в чайната на мис Емили.

Собственичката само я изгледа и бързо я изпрати в задната стая с нареждането да се измие основно, тъй като била ужасно мръсна. Когато Блеър се върна, Лий я очакваше зад маса, отрупана с печено пилешко, апетитни сандвичи и тортички с ягоди.

Блеър се нахвърли на храната, без да престава да говори:

— В хирургията ще поставим шкафа с витрините, а големия умивалник — в предното помещение.

— Момент! Не можеш да свършиш всичко за един ден.

— Аз също не вярвам, че това е възможно, но би било хубаво, не мислиш ли? Градът има належаща нужда от женска болница. Преди години ходих с мама в женското отделение на болницата и то беше в отчайващо състояние. Как е сега?

— По-страшно, отколкото можеш да си представиш — отговори сериозно Лий, взе ръката й и я целуна. — Хайде, защо се мотаем още тук? Да вървим да работим. Знаеш ли, обадих се на сестра ти. Тя ще ни намери икономка и прислужница.

— Двама души? — учуди се Блеър. — Можем ли да си позволим такава прислуга?

Лий смутено я изгледа.

— Ако не изядеш целия дюкян на мис Емили…

Той ужасено вдигна ръце, когато Блеър веднага остави хлебчето, което беше захапала.

— Боже, Господи, Блеър! Вярно е, не съм богаташ като Тагърт, но все ще намеря пари за две прислужници.

Тя се изправи.

— Да тръгваме. За един часа бях поръчала майстори.

Лий поклати глава и излезе след нея от чайната.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И СЕДМА

Франсоаз тресна чашата на масата и с гняв установи, че тя е много дебела и тежка и не може да се счупи.

— За всичко е виновна оная — изръмжа тя.

Зад гърба й се чу покашляне и тя се стресна. Обърна се и видя влезлия Льо Голт: висок, мършав, тъмнокос и противен. Имаше навик да се вмъква в стаята безшумно като котка. Той потърка с ръка тънките си мустачки и каза:

— Пак ли си запяла същата песен?

Без да си дава труд да му отговори, Франсоаз стана и отиде до прозореца. Жалузите бяха спуснати, тежките плюшени завеси също. Никой не биваше да я вижда. В тази стая тя се криеше от шерифа. Живееше затворена тук вече цяла седмица. Членовете на бандата й бяха в болницата или зад решетките. Мечките, които я бяха последвали в каньона, бяха предизвикали такава паника сред хората и животните, че един от мъжете беше изпотъпкан до смърт от уплашените коне. Двама бяха ранени, един беше нападнат от разгневената мечка и десният му крак беше разкъсан. Когато шерифът и хората му най-сетне разчистиха входа на клисурата, бандитите на колене се молеха да ги махнат оттам.

И всичко заради оная жена.

— Тя ми надроби тази попара — изскърца със зъби Франсоаз. Най-много я беше яд, че я бяха надхитрили. Първо тези идиоти, които я бяха избрали за своя главатарка, не можаха да открият хижата, а после онази жена привидно й помогна да избяга, за да я затвори в клисурата пред очите на всичките й хора.

През изтеклата седмица имаше достатъчно време да размисли над всички подробности от станалото. Осъзна, че Блеър й е изиграла мръсен номер. Беше се престорила, че е сърдита на съпруга си, сложи му „приспивателно“ в кафето, а после „забрави“ ножа си на масата, за да може Франсоаз да избяга.

— Ти май пропускаш доктора — установи ухилено Льо Голт. — И той участваше в заговора. Според теб само жената е виновна.

— От нея започна всичко — изсъска Франсоаз. — Ще ми плати за това.

— Аз пък ще се разправя с Уестфийлд — заяви Льо Голт.

— Какво ти е сторил?

Льо Голт разтърка китките си. Винаги внимаваше ръкавиците да покриват белезите по тях — отпечатъците от железните маншети, в които го вкара Уестфийлд.

— Да приемем, че имам основателни причини да го мразя. — Той помълча и след малко продължи: — Тази вечер ще дойде пратеникът с новините. Надявам се, че е узнал кога трябва да бъде изпратен товарът.

— И аз се надявам — отговори натъртено Франсоаз. — Щом свършим тази работа, заминаваме за Тексас.

— И ще оставиш верните си и предани хора в затвора? — попита подигравателно Льо Голт.

— Тия празноглавци! Затворът ще им се отрази добре. А що се отнася до тази вечер: не би ли могъл да ме вземеш със себе си? Ще направя всичко, само и само да изляза за малко от тази ужасна стая.

— Всичко?

— Всичко, което не би разрушило партньорството ни — отговори с крива усмивка тя и си помисли, че по-скоро би преспала в гнездо на усойници, отколкото с този Льо Голт. — Никой няма да ме познае в тъмното. Трябва да изляза на въздух. От чакането се поболявам.

— Разбира се, защо не! Срещата с човека ще стане сред природата — зад мината „Малката Памела“. Но ако все пак някой те познае, не очаквай да ти помагам. Полицията не се занимава с мен и не искам да се забърквам в нищо.

— Няма защо да се тревожиш за мен. По-добре измисли как да измъкнем от града откраднатите сандъци, защото аз не мога да се показвам.

— Не се безпокой за това. Все ще ми хрумне нещо — отговори той вече на вратата. — Ще дойда да те взема в полунощ.

След няколко часа двамата излязоха от града на коне, избягвайки светлините на къщите и превозните средство. Франсоаз беше нахлупила шапката дълбоко над очите си и в дългите панталони и дебелото палто приличаше на мъж.

Срещнаха пратеника на уговореното място и новината, която узнаха, ги зарадва неимоверно много. Двамата с усмивка заслизаха надолу по стръмния склон към мястото, където бяха скрити конете им.

— Тихо! Чувам нещо — пошушна Льо Голт и моментално се прикри зад една скала.

Франсоаз приклекна зад храстите и в същия момент иззад дърветата излязоха двама мъже. фигурите им се очертаха ясно на лунната светлина. Единият, дребен и набит, изглеждаше нервен, докато другият, висок и строен, с блестящ револвер в ръка, създаваше впечатление за спокойна бдителност. Той изчака спътникът му да се качи в скрития зад храстите файтон и си запали една пура.

— Уестфийлд! — произнесе смаяно Льо Голт и Франсоаз бързо сложи ръка на устните му.

Двамата почакаха Леандър да се отдалечи с файтона, но не видяха на седалката дребния му спътник.

— Къде изчезна другият? — учуди се Франсоаз, когато файтонът изчезна от очите им. Тя се обърна и се облегна на скалата.

— Скри се — отговори замислено Льо Голт. — Защо един почтен лекар, така нареченият благодетел на човечеството, скри този човек във файтона си посред нощ?

— Онова долу не е ли каменовъглена мина?

— Да, но какво общо има тя? Да не мислиш, че искал да открадне няколко тона въглища?

— Той и онази никаквица, за която е женен, сигурно са откраднали динамита, с който взривиха клисурата — най-вероятно от някоя мина.

Льо Голт зави нагоре крайчетата на мустаците си.

— Докторът отлично познава мините.

— Ако искаш, остани си тук и размишлявай цяла нощ какво е търсил в мината. На мен ми е студено. Има още много работи за уреждане, а времето напира.

Льо Голт мълчаливо тръгна след нея. Когато стигнаха при конете, заговори отново:

— Жената на Уестфийлд се казва Чандлър, нали?

— Да. Същото като града, в който живее.

— Искаш да кажеш, че градът е кръстен на баща й. В Чандлър няма по-почитано име от тяхното.

— Какво искаш да кажеш?

— Нали ги видя как се отнасят един към друг? Какво според теб би направила жена му, ако докторът изпадне в затруднено положение?

— Какво би направила ли? — Франсоаз отлично помнеше начина, по който Блеър гледаше съпруга си: като че може всеки момент да го загуби. Беше готова мигом да се сгуши в скута му. — Мисля, че ще стори всичко, за да го измъкне.

Льо Голт широко се ухили. Равните му бели зъби заблестяха на лунната светлина.

— Не знам на какво станахме свидетели току-що, но непременно ще науча. А щом разбера, ще го използваме за наша собствена изгода. Трябва ни човек, който да изнесе товара от Чандлър.

Франсоаз отговори на усмивката му.

— А кой би бил по-подходящ от една Чандлър?

Леандър и Блеър работиха три дни в новата си клиника, преди да я приведат в ред с помощта на безброй майстори и работници. Вечерта на третия ден Леандър се покатери на една стълба и окачи над входа голяма табела: „Женска клиника Уестфийлд“.

Когато слезе от стълбата, не можа да откъсне очи от грейналото лице на Блеър. Приличаше му на дете, което е опитало сладолед за пръв път в живота си.

— Влез вътре — каза той. — Приготвил съм малко празненство. — Когато видя, че Блеър не помръдва, той хвана ръката й и я издърпа навътре.

Под капак от дъбово дърво в една пълна с парчета лед мивка бяха сложени две бутилки шампанско.

Блеър уплашено се отдръпна.

— Много добре знаеш какво ще направя, ако изпия чаша шампанско.

— Как бих могъл да го забравя? — засмя се той и отвори бутилката. Взе от витрината една кристална чаша, напълни я и й я подаде.

Блеър предпазливо отпи една глътка, изгледа го над ръба на чашата, изпи шампанското до дъно и му я подаде да я напълни отново.

— А назначението ти в болницата „Свети Йосиф“? Не съжаляваш ли, че няма да работиш там?

Блеър втренчи очи в шампанското, което се пенеше в чашата й.

— И да се откажа от съвместна работа с мъжа, когото обичам?… Ехей! — извика тя, когато видя, че пяната е започнала да прелива. После вдигна очи и срещна горящия му поглед.

— За колко време? — прошепна Лий.

Блеър се опита да се овладее. Думите просто се бяха изплъзнали от устните й.

— Вероятно завинаги. Вероятно съм те обикнала, още когато те видях за пръв път. Вероятно съм опитвала какво ли не, за да те намразя — защото Хюстън беше първата, която те поиска. Но всичките ми номера останаха безполезни: победителят винаги беше ти.

Леандър стоеше на крачка от нея, но погледът му я привличаше като магнит.

— Значи издържах изпита? Нещо като Херкулес и подвизите му…

— Е, не беше чак толкова лошо.

— Така ли? Хората и до днес ме питат кога пак ще отида да греба на езерото. А да не забравяме и размяната на невестите пред брачния олтар! Всеки ме пита дали най-после знам, за която от близначките съм се оженил наистина.

— Но поне не намираш змии в закуските си — отговори сериозно Блеър.

Леандър остави двете чаши на масата и пристъпи към нея.

— Имаш доста неща да поправяш.

— Винаги ще се грижа скалпелът ти да бъде достатъчно остър — прошепна тя и се отдръпна от него.

Леандър остана на мястото си и я загледа, без да промълви нито дума. Навън бързо се смрачаваше и в операционната цареше полумрак. Без да я изпуска от очи, той започна да се разсъблича. Малко по малко разгалваше своята тъмна, загоряла от слънцето кожа и силните мускули, които играеха под нея.

Блеър стоеше като хипнотизирана и без да помръдва, гледаше разкриващото се пред нея великолепно мъжко тяло — дългите крака със силни бедра, мускулести прасци и добре очертани колене. Гърлото й пресъхна и дишането й се ускори, когато го видя гол — готов за любов.

Без да откъсва очи от нея, Лий седна на дългата ниска пейка с опънати крака, готов да я приеме.

— Ела при мен — пошушна той с глас, който идваше от много дълбоко.

Без да сваля горните си дрехи, Блеър само развърза връзките на дългите си долни гащи и те се свлякоха на пода. Широката кадифена пола покри и двамата, когато тя седна в скута му с разтворени крака и Лий без усилия проникна в нея.

Блеър започна бавно да се движи нагоре-надолу, впила очи в лицето му, бързо променящо се под напора на сладостните чувства, които изпълваха цялото му същество. Тя се притисна в него, опря колене на пейката, а ръцете на Лий се плъзнаха към бедрата й, за да ускорят движенията й.

Лий затвори за миг очи, но бързо ги отвори и отметна глава назад. Блеър вдигна ръце от раменете му и обгърна шията му. Движенията й ставаха все по-бързи и силни, бедрата й се разтвориха колкото се може повече и се притиснаха до неговите. Лий я придърпа с все сила до себе си и още повече засили темпото. Тогава Блеър се изви напред почти болезнено, гърбът й се опъна като струна и тя замря в това състояние. Лий я държеше здраво, защото тя сякаш се съпротивляваше на ръцете му и цялата трепереше от бурното изживяване. Вече не знаеше коя е и къде е. Остана така и зачака възбудата да се уталожи, без да се откъсва от Лий.

Той внимателно разхлаби прегръдката си и се усмихна.

— Колко е хубаво, че имаме общи интереси.

— Ехо! Има ли някой вътре?

— Олеле, баща ти! — прошепна ужасено Блеър.

Леандър бързо я изправи на крака.

— Върви при него и го задръж навън, докато се облека

— Но за не мога така… — промърмори Блеър. Всеки щеше да забележи какво е правила току-що.

— Върви! — заповяда Лий и леко я побутна към вратата.

— А, ето те и теб — поздрави я Рийд и се усмихна на зачервеното й лице. — Така и предполагах. Лий също е тук, нали?

— Да — промълви задъхано Блеър. — Той… ей сега ще дойде. Ще пийнеш ли нещо освежително? — Тя замлъкна, защото се сети, че имаха само шампанско.

Очите на Рийд доволно просветваха.

— Ела с мен. Искам да ти покажа нещо.

Блеър хвърли поглед назад и установи, че Леандър все още се облича. Затова безмълвно последва Рийд към изхода. Пред вратата беше спрян красив малък файтон, лакиран в черно, с черни седалки и черен сандък под капрата за багажи или други товари. Блеър възхитено докосна месинговия обков на вдигнатия гюрук.

— Прекрасен е — промълви тя. Странно, че Рийд си беше купил подобно превозно средство, което явно беше предназначено за дама.

— Разгледай го отпред — подкани я Рийд със светнало от удоволствие лице. Както винаги й заприлича на булдог.

Блеър обиколи файтона. В Този миг от болницата излезе Лий и смаяно се загледа към тях.

Блеър се наведе и откри под седалката красива месингова табела, на която беше гравирано: „Доктор Блеър Чандлър Уестфийлд“.

Минаха няколко секунди, преди да разбере какво означава това.

— За мен? — пошепна тя. — Този кабриолет е за мен?

— Не мога да допусна моята снаха да посещава болните си пеш, пък и отлично зная, че синът ми не изпуска нито за миг поводите на старата си каручка. Затова реших, че ти е необходима нова карета. Харесваш ли я?

Блеър отстъпи назад и се вгледа в новата си придобивка. Струваше й се, че точно тя й е липсвала, за да се почувства истински лекар.

— Да! — извика тя. — О, да!

Изтича устремно към Рийд, прегърна го и горещо го целуна по бузата. Преди той да успее да се изчерви от смущение, тя беше вече горе на капрата и внимателно оглеждаше всяко ъгълче. Накрая отвори сандъка.

— Не е и на половината на твоя, Лий — извика тя. — Може би и аз ще го разширя. Сигурна съм, че ще ми трябват цял куп неща, когато тръгна на път.

— Пушки ли ще носиш? Да не мислиш, че ще те оставя да препускаш сама из околностите? Ти трябваше да ме уведомиш за намеренията си, татко! Даваш й свобода на движение, а то е все едно да дадеш път на някой разрушителен тайфун. Ще препуска по следите на всевъзможни спешни случаи и накрая пак ще падне в някой капан, където ще си счупи главата.

— О, ти, разбира се, си много по-предпазлив! — изгледа го отвисоко Блеър. — Втурваш се с главата напред във всяка схватка за пасища. А аз със своята безгрижност дори не подозирах какво ни очаква там.

— Още по-зле — отговори Лий. — Щом някой ти каже, че се нуждае от твоята помощ, ти ще го последваш и накрай света. Напълно си лишена от инстинкт за самосъхранение. Помисли си само, че доброволно се предаде в ръцете на бандитите, които те отвлякоха. Качи се на коня при онзи мъж, без дори да го попиташ къде иска да те отведе.

— Момент, момент! — намеси се засмяно Рийд. — Вярно е, когато купих файтона за Блеър, аз изобщо не помислих за това. Но съм се научил от теб, Лий, че когато си втълпиш нещо, по никой начин не мога да те отклоня от намерението ти. Просто вие с Блеър много си приличате.

— Но тя никога не отчита риска, който поема — проговори мрачно Лий.

— А ти винаги го правиш — отвърна Рийд и втренчено изгледа сина си.

Блеър внимателно наблюдаваше бащата и сина. За сетен път държанието им я убеждаваше, че в тайнствените изчезвания на мъжа й се крие някаква опасност, която в крайна сметка е за доброто на хората.

Рийд посочи кафявия жребец, впрегнат във файтона.

— Поръчах за теб същия мустанг като този на Леандър, но още не са го докарали. Сметнах, че ще ти хареса, ако хората те разпознават отдалеч — също като него.

— Непременно ще я познаят, защото аз винаги ще седя до нея — заяви сериозно Лий.

Без да му отговори, Блеър вдигна вежди и с усмивка го изгледа — представи си как ще скочи при нея на капрата и какво ще правят двамата там. После побърза да прогони тези неподходящи мисли.

Рийд се изсмя и здраво удари сина си по рамото.

— Надявам се жена ти да ти даде да се разбереш. Може би тогава поне отчасти ще проумееш какви страхове сме брали заради теб майка ти и аз.

Той протегна ръка и помогна на Блеър да слезе от кабриолета.

— Разказах ли ти как Лий посипа килера с хлебни трохи вместо с отрова за плъхове? Само за една седмица всички градски плъхове се събраха в нашата къща. Мина доста време, преди да установим, защо се чувстват толкова добре у нас.

— Не, не го знаех — отговори Блеър и се загледа в гърба на Леандър, който тръгна обратно към клиниката. — С удоволствие бих узнала още много неща за него.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ОСМА

Бяха минали само няколко седмици от сватбата, когато новата клиника беше официално открита. Блеър все още не беше завършила практиката си като стажант-лекар, но за Лий това беше просто формалност. Тя имаше много по-голям клиничен опит от повечето си колеги-мъже.

В деня на откриването Блеър беше толкова нервна, че изля кафето в скута си и изпусна филията си на пода. Стреснато се наведе да я вземе и гузно погледна към кухнята.

Леандър окуражително я потупа по ръката.

— Не бой се, скъпа, няма да те ухапе!

— Теб сигурно не, но що се отнася до мен, не съм толкова сигурна.

Преди няколко дни пристигна препоръчаната от Хюстън икономка и готвачка и Блеър още от първия миг се боеше от нея. Тази личност беше дребна на ръст, със стоманеносива коса, корави черни очи и тясна цепка вместо уста. Мисис Шейнс беше една глава по-ниска от Блеър, но всеки път, когато влизаше в стаята, Блеър се разтреперваше от страх. В присъствието на тази дребна женица тя се чувстваше непохватна и несигурна. Икономката едва ли беше прекарала и час на новото си място, когато нападна оскъдния гардероб на Блеър и със сухи думи заяви, че търси неща за кърпене или почистване. В крайна сметка събра накуп всичко, намерено в гардероба, а после часове наред в къщата се носеха миризми на химикали от изваряваните в кухнята дрехи.

Вечерта, когато младите съпрузи се върнаха от болницата, мисис Шейнс повика Лий и поговори с него на четири очи. По-късно Леандър с усмивка уведоми Блеър, че по мнението на новата им икономка гардеробът й не съдържа нито една дреха, подходяща за истинска дама, затова е необходимо още утре да посети шивачката на Хюстън.

Блеър се опита да го разубеди, но Леандър не искаше и да чуе. Тя беше сериозно разтревожена заради дълговете, които мъжът й беше направил за обзавеждането на новата болница, и не искаше да го товари с допълнителни разходи. Затова реши да поръча само най-необходимото. Но когато на следващия ден отиде при шивачката, с неудоволствие разбра, че Лий вече се е обадил по телефона и е поръчал двойно повече рокли. Никога нямаше да успее да ги износи. Когато обаче изпробва новите си дрехи, Блеър се почувства толкова красива, че побърза да се върне с кабриолета си в къщи. Възнамеряваше да му благодари по начин, за който беше сигурна, че ще му достави най-голяма радост.

Но когато влезе в дневната, го завари с писмо в ръка. Лий побърза да го смачка, хвърли го в камината и го подпали с една клечка кибрит.

Блеър не попита за съдържанието на писмото, тъй като не искаше да чуе от устата му, че не бива да знае или няма да разбере. Но всичкото й въодушевление от новите рокли в миг се изпари. Цяла вечер се опитваше да намери логично обяснение за действията на Лий: помага на друг човек, спешно са му нужни пари, върши нещо криминално, работи за агенцията Пинкертън. През нощта се любиха бавно и нежно и Блеър дълго не го пусна от прегръдките си. Беше достигнала точката, когато й беше все едно с какво се занимава Лий извън лекарската си професия. Не се интересуваше дали е притежател на всички игрални домове по Ривър стрийт. Това не й пречеше да го обича.

В деня на официалното откриване на клиниката Леандър беше повикан в мина „Уиндлес“, където се беше срутила подпорна греда. Блеър пожела да го придружи, но той я изпрати в клиниката да посреща пациентите, които нямаше да закъснеят да се явят.

Блеър пристигна в клиниката в осем часа. Операционната сестра на Лий, мисис Кребс, вече я очакваше. Бяха дошли и три пациентки. Мисис Кребс, хладна както винаги, кратко й кимна и отиде в операционната да приготви инструментите и запасите от лекарства и превръзки.

— Заповядайте тук — каза Блеър и отведе първата пациентка в стаята за прегледи.

— Но къде е лекарят? — попита жената и притисна ръчната чанта до гърдите си, сякаш Блеър всеки момент щеше да я изтръгне от ръцете й.

— Аз съм лекарят. Седнете и ми кажете от какво се оплаквате. Аз ще ви…

— Искам да ме прегледа истински лекар — каза жената и отстъпи към вратата.

— Аз съм истински лекар, уверявам ви. Ако ми изложите оплакванията си…

Преди Блеър да продължи, жената изскочи от кабинета и забърза надолу по улицата. Блеър се опита да преглътне гнева си и покани втората пациентка.

Жената сковано, но твърдо заяви, че не може да каже на Блеър от какво се оплаква, тъй като не е бременна. Отначало Блеър въобще не схвана връзката, но после проумя, че жената я е сметнала за акушерка.

А третата пациентка напусна болницата, веднага щом установи, че красивият доктор Уестфийлд, който й бил представен миналата година в Денвър, няма да може да я прегледа.

После много часове наред не се появи никой и Блеър с ужас си представяше как телефоните в града загряват от обаждания и са препълнени със слухове за новата болница. В четири часа следобед се появи рекламен агент с розова микстура, която успешно лекувала „женски болести“. Блеър го посрещна учтиво, но само след пет минути го изгони навън. После започна да сгъва кърпи, по които нямаше никакви гънки.

— Всички искат лекар-мъж — обади се мисис Кребс. — Изискват да ги прегледа пълноценен лекар като доктор Леандър.

— Аз също съм пълноценен лекар — изсъска Блеър.

Мисис Кребс шумно изпусна въздуха от дробовете си и излезе от стаята.

В шест часа Блеър заключи вратата и се прибра в къщи.

Не каза нито дума на Лий за неодобрението, с което градът посрещаше новата клиника. Той не беше пожалил нито усилия, нито средства да създаде тази болница и тя трябваше да му спести разочарованието. И без това си имаше достатъчно грижи.

Напълни му ваната и понечи да излезе от банята, когато той започна да се съблича.

— Остани тук и говори с мен.

Тя смутено остана да го наблюдава как се съблича и влиза във ваната. За нея къпането беше по-интимен процес дори от любовния акт.

Лий се отпусна във ваната и с отсъстващ поглед започна да й разказва за преживяното през деня. Спомена, че е измъкнал от галерията двама мъртви и на място е ампутирал крака на друг миньор. Тя не го прекъсна с нито една дума, докато й описваше колко зле се е чувствал: как му е липсвал чист въздух, как трудно е работил в онзи непрогледен мрак, как е усещал върху гърба си натиска на каменните стени и не е имал никаква свобода на движение в тясната галерия.

— Не проумявам как издържат миньорите, ден след ден слизат в тази тъмница. Таванът над главите им може да се срути всеки момент. Постоянно гледат в очите смъртта, която ги заплашва по всевъзможни начини.

Блеър повдигна крака му и започна да го сапунисва.

— Хюстън смята, че единствената възможност на миньорите да подобрят участта си е да се организират в профсъюз.

— Откъде го е чула? — попита рязко той.

— Тя винаги е живяла в този град — погледна го изненадано Блеър. — Естествено е да знае много неща. Разказа ми, че профсъюзните водачи се промъкват тайно в лагерите и скоро ще има работнически бунтове. И още…

Лий изтръгна гъбата от ръцете й.

— Надявам се, че не вземаш на сериозно подобни слухове. Никой не желае война — нито миньорите, нито собствениците на мини.

— Аз също се надявам. Но не знаех, че вземаш толкова присърце съдбата на миньорите.

— Ако беше видяла това, което преживях днес, ти също щеше да се развълнуваш.

— Нали те помолих да ме вземеш в мината. Може би следващия път ще ме послушаш.

Лий се наведе и я целуна по челото.

— Нека не се караме. Разбери, че не бива да ме придружаваш, когато ходя в мините. Не забравяй, че пациентите в клиниката имат нужда от теб. Чудя се какво ли ни е приготвила тази вечер нашата добра малка икономка…

Блеър се усмихна.

— Моля те, не ме питай дали съм проявила смелост и съм отишла да се осведомя за вечерята. Ще сляза с теб в най-дълбокия рудник, ще понеса дори таванът да се срути над главата ми, но не ме карай да разговарям с мисис Шейнс за готварското й изкуство!

— Като заговори за срутващи се тавани — как се справяш с мисис Кребс?

Блеър отчаяно изстена. Когато Лий започна да се облича, тя произнесе цял монолог на тема мисис Кребс:

— Може би в операционната е ангел, но навсякъде другаде тази жена е същинска вещица — завърши тя.

Лий се облече за вечеря и двамата слязоха долу. През цялата вечер той с усмивка се опитваше да й обясни, че добрите качества на мисис Кребс многократно превишават недостатъците й.

Вторият ден в новооткритата клиника беше още по-отчайващ. Не дойде нито един пациент. А когато Блеър се прибра в къщи, някаква тайнствена личност се обади по телефона на Лий и той веднага излезе. Прибра се едва в полунощ. Промъкна се мръсен и изтощен в леглото и Блеър за пръв път разбра какво значи хъркащ съпруг. Няколко пъти го побутна по рамото, но когато това не даде резултат, рязко го обърна по корем. Дишането му се успокои и тя успя да заспи.

На третия ден, когато Блеър седна зад излъсканото до блясък бюро, камбанката на входната врата иззвъня. Тя излезе в чакалнята и завари там приятелката си от детинство Тиа Манкин. Тия страдаше от упорита суха кашлица.

Блеър изслуша оплакванията й, предписа й лек сироп и широко се усмихна, когато следващата пациентка се оказа отново приятелка от училище. А когато се появиха цяла дузина съученички и приятелки, всяка с разни объркани и неясни симптоми, Блеър вече не знаеше да плаче ли, или да се смее. Радваше се, че тези жени все още я смятаха за своя приятелка, но от друга страна усещаше тъга, че истинските пациентки все още ги няма.

Късно следобед пристигна и Хюстън с красивата си малка карета и заяви, че вероятно очаква дете и сестра й трябва да потвърди това. Но Хюстън не беше бременна и след прегледа Блеър я разведе из клиниката. Мисис Кребс вече си беше отишла и близначките можеха да разговарят необезпокоявани.

— Винаги съм ти се възхищавала, Блеър. Толкова си смела.

— Аз и смела! Не съм това, за което ме мислиш.

— Достатъчно е само да се огледам наоколо! Всичко това стана, защото ти знаеше какво искаш и превърна волята си в действителност. Реши да станеш лекарка и не допусна нищо да те отклони от целта ти. Аз също имах свои мечти, но бях твърде страхлива, за да ги осъществя.

— Какви мечти? Искам да кажа, ако оставим Леандър настрана?

Хюстън махна с ръка.

— Мисля, че взех решение да се омъжа за Лий само защото той беше част от представите за бъдещето, които подкрепяха мистър Гейтс и мама. С това просто си купих благоволението им. — Хюстън спря за миг и се усмихна. — Но другата част от мен се наслаждаваше на номерата, които ти погаждаше на Лий.

— Ти си знаела?

— Разбира се, почти всичко. След известно време започнах да очаквам трескаво всяка следваща лудория. Аз бях тази, която отклони подозренията на Лий към Джон Лехнер.

— Джон винаги си е бил самохвалко. Сигурна съм, че си е заслужил шамарите, получени от Лий. Но, Хюстън, аз дори не подозирах, че си се смятала за страхливка. Винаги съм искала да постигна твоето съвършенство.

— Аз — съвършена? Не! Само ме беше страх да не разочаровам мама, да не ядосам мистър Гейтс и да не наруша онова, което градът очакваше от една Чандлър.

— А аз като че ли правех напук на всички, макар че не исках да се карам с никого. Ти имаш много приятели — толкова хора, които те обичат.

— Естествено е да ме харесват — отговори раздразнено Хюстън. — И теб щяха да харесват, ако правеше за тях толкова, колкото правя аз. Първо се казва: „Ще организираме забава“ и веднага някой предлага: „Да повикаме Хюстън Чандлър — тя ще свърши цялата работа“. А аз се страхувах да им откажа. Организирала съм забави, на които дори не бях поканена. Колко често ми се е искало да откажа, но нямах кураж. Мечтаех да си събера багажа, да се спусна по дървото до прозореца ти и да избягам където ми видят очите. Но се боях. И ти винаги казваше, че животът ми е безсмислен. Да знаеш колко беше права…

— Аз просто те ревнувах — прошепна Блеър.

— Ревнувала си? Мен?

— Не знаех това, докато Лий не ми отвори очите. Печелех награди, получавах най-високите оценки, хвалеха ме и въпреки това бях винаги самотна. Много ме заболя, когато мистър Гейтс заяви, че не ме иска в къщата си, но теб ще задържи с удоволствие. Болеше ме, когато ти ми пишеше, че всяка вечер стотици мъже те канят на танц. И когато сядах да чета в книгите си как се ампутира крак, често спирах, за да препрочета писмото ти. Мен никога не са ме ухажвали като теб. Понякога дори си мислех да захвърля медицината, стига само да можех да стана нормална жена, ухаеща на парфюм, не на карбол.

— Аз пък често си пожелавах да върша нещо по-важно, отколкото да избирам платове за следващата си рокля — въздъхна Хюстън. — Мъжете ме харесваха, защото ме смятаха за покорна, или поне така се изразяваше Лий. Нравеше им се мисълта да имат жена, която им е подчинена. За повечето мъже бях нещо като дресирано куче в човешки образ — някой, който им носи пантофите. Искаха да ме вземат за жена, защото знаеха какво получават: никакви изненади от страна на Хюстън Чандлър.

— Мислиш ли, че и Лий те е пожелал по тази причина?

— Понякога дори не съм сигурна, че наистина ме е помолил за ръката ми. Видяхме се два-три пъти, след като се върна в Чандлър, а аз бях твърдо решена да го направя свой съпруг и веднага казах „да“, когато стана дума за женитба. На следващата сутрин мистър Гейтс ме попита може ли вече да обяви годежа във вестниците, аз кимнах и след ден къщата се напълни с хора, които ми пожелаваха щастлив семеен живот.

— Познавам гражданите на Чандлър и забележителното им любопитство. Но ти през всичките тези години обичаше Лий.

— Може и така да е било. Но ние е него нямахме какво да си кажем. Само за няколко дни ти разговаря с него много повече, отколкото аз за цяла година.

Блеър остана известно време мълчалива. Странно, тя толкова време беше ревнувала сестра си, а в същото време Хюстън й е завиждала.

— Хюстън, ти току-що ми каза, че си се страхувала да осъществиш мечтите си. Що за мечти бяха това?

— Нищо значително. Не могат да се сравнят с желанието ти да станеш лекарка. Аз имах желание да пиша — не роман или някоя велика драма, по-скоро статии, и есета за женски списания. Например как се почистват петна по коприна или как се поставя подходяща маска на лицето.

— На мистър Гейтс това не би му харесало, нали?

— Не. Той твърди, че жените, които пишат, сигурно са изневерили на мъжете си и те са ги изхвърлили от къщи, затова е трябвало сами да се грижат за прехраната си.

Блеър широко отвори очи.

— Той май не се изразява особено деликатно, а?

— Не, а аз години наред се оставях да ме тормози.

Блеър прокара пръст по ръба на една витрина.

— А съпругът ти не те ли тормози? Знам, ти ми каза, че го обичаш, но сега… ти си… Искам да кажа, вече сте женени и сте живели известно време заедно…

Колкото и да я уверяваше Хюстън, че обича мъжа си, Блеър не можеше да го повярва. Само преди ден беше срещнала Тагърт пред Националната банка. Директорът, който едва му стигаше до раменете, стоеше послушно пред него, гледаше го в очите и говореше толкова бързо, колкото можеше. Тагърт отегчено гледаше над главата му, сякаш търсеше нещо в края на улицата. После извади златния си джобен часовник, погледна го и най-сетне благоволи да сведе поглед към директора. „Не!“ — чу го Блеър да казва, преди да се обърне и да си тръгне. Директорът се затича след него и го обсипа с молби да спре и да го изслуша, но Тагърт дори не се обърна.

Неумолим — тази дума олицетворяваше за Блеър нейния нов роднина. Как можеше Хюстън да обича такъв човек?

Блеър нерешително вдигна очи към сестра си и видя, че тя се усмихва.

— От ден на ден го обиквам все повече и повече. А как стои въпросът с теб и Лий? В деня на сватбата каза, че се съмняваш в любовта му.

Блеър си спомни как тази сутрин се претърколиха от леглото във вихъра на любовната игра и с какво лице мисис Шейнс им тръсна закуската на масата. Когато икономката им обърна гръб, Лий така комично извъртя очи към небето, че Блеър не можа да се сдържи и избухна в смях.

— С Лий всичко е наред — каза най-после тя, след което Хюстън високо се изсмя.

После сестра й отново сложи безукорно белите си ръкавици.

— Радвам се, че всичко свърши добре. Но вече е време да си вървя. Кен и другите имат нужда от мен. — Тя спря за миг и после прибави: — Каква чудесна дума! Аз нямам академична степен, но все пак хората имат нужда от мен.

— Аз също се нуждая от теб — отговори Блеър. — Ти ли беше или мама? Кой ми изпрати пациентите днес?

Хюстън учудено изгледа сестра си.

— Нямам понятие за какво говориш. Дойдох тук само защото се надявах, че съм забременяла. Смятам да идвам всеки месец и дори по-често, ако не се чувствам добре…

— Мисля, че е по-добре често да посещаваш мъжа си а не мен, щом искаш дете.

— Както ти посещаваш Лий всяка вечер и всяка сутрин, та той не е способен дори да вдигне телефон!

— Ох! — изстена Блеър, защото си спомни какво каза на момичето от централата. Междувременно целият град го беше узнал.

— Исках още нещо да те попитам: как е новата ви икономка, мисис Шейнс?

— Ужасна е. Не може да ме понася.

— Глупости! Та тя навсякъде се хвали със своята госпожа-доктор. — Хюстън целуна сестра си по бузата. — Време е да вървя. Утре ще ти се обадя по телефона.

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА

Когато на следващата сутрин Блеър седна зад бюрото си в клиниката, някой почука на вратата. Тя вдигна очи и видя на прага Нина Уестфийлд, сега мисис Хънтър.

— Здравей — промълви едва чуто Нина. В очите й се четеше няма молба. — Почакай — продължи задъхано тя, когато Блеър понечи да се надигне иззад бюрото. — Искам да ти обясня, преди да кажеш каквото и да било. Дойдох тук направо от гарата. Не съм говорила нито с баща си, нито с Лий, ако ми кажеш, че не можеш да ме понасяш, ще взема следващия влак и никога повече няма да те притеснявам с присъствието си.

— И ще се откажеш от благодарността, която ще ти изказвам всеки ден, докато съм жива? — попита със святкащи очи Блеър.

— От благодарността… — започна смаяно Нина, докато най-сетне проумя какво иска да каже Блеър. В следващия миг тя вече стоеше до бюрото, издърпа снаха си от стола, устремно я прегърна и се разплака на рамото й.

— О, Блеър, толкова се страхувах, че не можах дори да се зарадвам както трябва на онова, което се случи. Алън непрекъснато ме уверяваше, че ти обичаш Лий, но не го съзнаваш. Каза, че вие двамата с брат ми много си подхождате. Но аз все не бях сигурна. Лий е мой брат и аз не можех да си представя, че ще го предпочета, ако трябваше да избирам между него и Алън. — Тя се откъсна от Блеър, извади от чантичката си носна кърпичка и започна да бърше сълзите си.

Блеър я гледаше с усмивка.

— С удоволствие бих ти предложила чаша чай, но за съжаление в клиниката няма такова нещо. Какво ще кажеш за чаша лебертран?

Нина се засмя през сълзи и се отпусна на един стол.

— Мисля, че това е най-щастливият миг в живота ми. Така ме беше страх, че ще ми се сърдиш… че целият град ще ме гледа накриво.

— Но в Чандлър никой не знаеше, че Алън и аз сме сгодени. Всички вярваха, че ще се омъжа за Лий.

— Но ти искаше да заминеш с Алън — възрази Нина. — Знам, че го искаше. Дори отиде на гарата, както се бяхте уговорили.

Любопитството на Блеър веднага се събуди.

— Искам да чуя цялата история.

Нина сведе очи и когато отново ги вдигна, в тях блестяха сълзи.

— Не ми е много приятно да ти я разказвам… О, Блеър, аз се държах невероятно подло и коварно. Направих всичко възможно да завоювам Алън за себе си. Не ти оставих никакъв шанс.

— Може, след като чуя историята, да те застрелям, но ти обещавам, че лично аз ще закърпя всички дупки по тялото ти.

— Сега се шегуваш, но като чуеш какво направих, сигурно ще ме намразиш. — Нина се опита да се овладее и заби поглед в ръцете си. — Запознах се с Алън в деня, когато дойде у нас да убие Леандър.

— Какво? Искал е да убие Лий? Как така?

Нина вдигна рамене.

— Беше много разгневен и аз напълно му съчувствам. Леандър понякога се държи ужасно високомерно. Още когато бях дете, той определяше кое е добро за мен и кое — лошо. Толкова ме ядосваше, че ми се искаше да го удуша.

— Познавам това чувство — засмя се Блеър. — Не се е променил много оттогава.

— Когато видях Алън, разбрах, че той няма да убие никого. Само му харесваше да мисли за това. Помолих го да влезе и лесно го убедих да ми се изповяда. Той ми разказа за страданията си, заяви, че е влюбен в теб, а аз много добре знаех, че Лий твърдо е решил да те направи своя жена. Затова прецених, че Алън няма никакви шансове. Сигурна бях, че Лий ще спечели.

— Но как си могла да бъдеш толкова сигурна?

Нина изненадано я изгледа.

— Та аз толкова дълго съм живяла под един покрив с него. Той винаги печели. Когато реши да играе бейзбол, неговият отбор побеждава. Ако вземе участие в турнир по фехтовка, победителят е той. Татко казва, че често е връщал пациенти от оня свят. Затова бях сигурна, че ще спечели състезанието, все едно дали наградата е съгласна да стане негова или не.

Блеър учудено я наблюдаваше, но Нина избягваше погледа й.

— Толкова по-добре разбирах чувствата на Алън. Двамата започнахме да си съчувстваме един на друг и сравнявахме опита си от деспотичното поведение на Лий. Татко се прибра и аз му представих Алън. Тримата седяхме до късна нощ заедно, разговаряхме за медицина и за това, колко различен е животът в Чандлър от този на Източното крайбрежие. Вечерта мина много приятно.

Нина замълча за момент.

— След това Алън винаги идваше при мен, когато се чувстваше унизен от Лий, както например в болницата, когато брат ми го избутал от операционната маса, за да го представи за неспособен лекар. А аз съм убедена, че Алън ще стане отличен лекар. Просто му липсва практически опит.

— И аз вярвам, че ще бъде добър лекар — отговори тихо Блеър. — Значи така се влюбихте един в друг.

— Аз се влюбих. Той може би също, но не го съзнаваше. Не искам да проявя неуважение, но ще ти кажа, че Алън малко се страхуваше от теб, като те видя как се държиш тук, в Чандлър. Казваше, че в Пенсилвания връзката ви е била много хармонична. Държали сте се за ръчичка в парка, учили сте заедно, но когато дошъл тук… — Очите на Нина се впиха в лицето на Блеър. — Вярно е, мила, ти препускаш на коня като същинска циркова артистка, с весело лице изваждаш вътрешностите на човека и ги подреждаш на масата, за да намериш нещо, скрито в корема му, биеш Алън на тенис — нищо чудно, че годеникът ти си намери друга.

— Но Лий не иска и да знае за друга жена — защити се Блеър.

— Там е работата! Вие с Лий толкова си приличате — хвърляте се от едно приключение в друго. Но аз не вярвах Алън сам да проумее, че не е подходящ мъж за теб. След като ти каза, че трябва за заминеш с него за Пенсилвания, той дойде при мен и ми разказа какво е сторил. Аз вече знаех, че съм влюбена в него, и бях сигурна, че ти не си, въпреки че продължаваше да го твърдиш. Просто вие и тримата бяхте побеснели да спечелите това глупаво състезание и изобщо не мислехте за последствията.

Нина пое дълбоко въздух.

— Тогава реших да взема нещата в свои ръце. Помислих си, че щом брат ми си служи с мръсни трикове, за да постигне онова, което иска, и аз мога същото. В три и половина, когато Алън се готвеше да тръгне за гарата, го помолих да ме придружи в кухнята. Сложих на огъня гърне меласа и изчаках да омекне и да се разтопи. А после, когато той седна до масата и извади онези проклети билети за влака, които беше купил сутринта, аз вдигнах гърнето от печката и се спънах точно пред него, така че съдържанието се изля отгоре му. Трябва да призная, че имах пълен успех. Меласата заля косите и костюма му и влезе чак в обувките му.

Блеър направо занемя.

— Но аз го чаках на гарата с часове — проговори най-после тя.

— Аз… аз… — Нина се изправи. — Блеър, ако майка ми беше жива, нямаше да посмея да се явя пред очите й. — Тя вдигна очи към снаха си и красивото й лице се обля в червенина. После упорито се изпъчи и изговори на един дъх: — Той влезе в банята и започна да ми подава дрехите си през вратата. Тогава изпуснах часовника му, той се изтърколи в банята и аз се спуснах да го хвана. Вратата се затвори зад гърба ми, а ключът, който беше отвън, падна на земята.

Блеър си представи сцената и избухна в луд смях.

— Ти си се заключила с гол мъж в банята?

Нина гордо вирна брадичка и потвърди само с едно кратко кимване. Без да каже повече нито дума, Блеър отиде до стенния шкаф и извади бутилка уиски и две чаши. Напълни ги догоре, подаде едната на Нина и каза:

— Пия за зълва си!

И изпразни чашата на един дъх. Нина последва примера й.

— Наистина ли не ми се сърдиш? Искам да кажа, нямаш нищо против да си омъжена за Лий?

— Смятам, че все някак ще изтърпя това мъчение. Но сега седни и ми разкажи как е Алън и какви планове имате. Щастлива ли си с него?

Нина заразказва за намеренията си и нищо не можеше да я спре. Пенсилвания не й харесваше особено много и тя почти беше успяла да убеди Алън да се върнат в Чандлър, щом завърши стажа си.

— Боя се, че не е особено добре настроен към тебе и Лий, но се надявам да го укротя. Върнах се сама, за да те помоля да ми простиш и да смекча гнева на Лий и татко.

— Не вярвам, че Лий… — започна Блеър, но Нина бързо я прекъсна:

— О, да, той ми е много ядосан. Само почакай да го опознаеш малко по-добре. Кротък е като овчица, когато правиш онова, което му харесва, но ако жената, за която е поел грижа, стори нещо, което той не одобрява, ще преживееш страшни мигове! Освен това… — Нина смутено въртеше чадъра си. — Блеър, имам нужда от човек, който да пренася позиви за миньорите.

Блеър скочи.

— Говориш за вестника, който подстрекава миньорите към размирици и призовава за обявяване на стачка в мините?

— Не, той просвещава хората какви са техните права и им посочва, че могат да постигнат много, ако се организират. Хюстън и останалите от сестринството, и което сме се обединили, се преобличат като продавачки и разнасят вестника из мините заедно със зеленчуците. Но те снабдяват само четири лагера, а в околностите са общо седемнадесет. Трябва ни човек, който да има достъп до всички.

— Нали знаеш, че миньорските селища са оградени и строго се охраняват. Дори файтонът на Леандър се проверява. Нина, нима смяташ да убедиш Лий да пренася позиви в лагерите?

— И насън не би ми хрумнала подобна идея! Само да знаеше, че се грижа за миньорите, той щеше да ме заключи в къщи. Но си мислех, че ти си лекарка, носиш неговото име и можеш да се свържеш с жените на миньорите.

— Аз? — прошепна Блеър и се отпусна на стола си. Тази работа трябва да се обмисли много внимателно. Ако я заловят с подобен товар, ще я застрелят на място. Но като си помисли за мизерното положение на миньорите и за това, че са лишени от всички граждански права…

— Не знам какво да ти отговоря — промълви тя. — Това е извънредно важно решение.

— Проблемът също е извънредно важен. Освен това, Блеър, ти не си просто една от многото в големия град. Ти си важна личност в община Чандлър в Колорадо.

Нина се изправи.

— Помисли си. Аз отивам в къщи да видя татко, но двамата с Лий заповядайте на вечеря. Ще остана тук само две седмици и после ще се върна в Пенсилвания при Алън. Нямаше да те питам, ако познавах друг човек, който да има достъп до лагерите. Моля те да решиш бързо и да ме уведомиш за решението си.

— Добре, ще си помисля — отговори разсеяно Блеър. Беше запленена от мисълта, че ще внася нелегално вестници в строго охраняваните лагери и това ще подтиква миньорите към бунт.

През целия следобед, докато крачеше напред-назад в празната клиника и се опитваше. да чете някакво медицинско списание, Блеър размишляваше за възможностите и последствията от мисията, която искаше да й възложи Нина. Зълва й много добре знаеше, че е улучила болезнена точка: Блеър отдавна не се смяташе за част от този град. Когато го напусна преди години, не възнамеряваше да се връща. Сбогуването трябваше да бъде завинаги. А ето че сега се налагаше да реши дали да участва в живота на родния си град, или да се държи настрана. Можеше да си остане в своята чиста клиника и от време на време да лекува пострадали миньори, или пък можеше да помогне за намаляването на злополуките в мините.

Ами ако при това пострада самата тя?

Мислите й се въртяха все в един и същ кръг и тя не можеше да вземе решение.

Вечеряха с Лий, сестра му и баща му и когато след вечеря Нина я попита дали вече е решила, тя трябваше да отговори отрицателно. Нина се усмихна и каза, че много добре я разбира — след това Блеър се почувства още по-зле.

На следващата сутрин се събуди с главоболие. Празната клиника кънтеше от стъпките й. Мисис Кребс каза, че има да прави покупки, и излезе. В девет часа удари камбанката на вратата и Блеър изтича да отвори с надеждата, че най-после идва истински пациент.

Пред нея застанаха една жена и осемгодишно момиченце.

— С какво мога да ви помогна?

— Вие ли сте госпожа докторката?

— Аз съм лекарка. Заповядайте в кабинета ми.

— Добре. — Жената нареди на детето да седне на един стол и да я чака и последва Блеър в стаята за прегледи.

— Какъв проблем имате?

Жената се разположи удобно и заговори:

— Вече не съм толкова здрава, колкото едно време, и ми се струва, че ми е необходима помощ. Не много, само понякога.

— Всички ние от време на време се нуждаем от помощ. Какво по-точно желаете?

— Ами… Всъщност какво има да го увъртам? Някои от моите момичета, които работят на Ривър стрийт, купуват мръсен опиум. Мислех си, че щом сте доктор, можете да ни набавите по-чист от Сан Франциско. Знам, че вие, лекарите, си имате свой метод, с който проверявате чистотата на праха. Вероятно можете да си позволите да доставяте опиум в големи количества и после да го препродавате. А аз ще ви намеря колкото си искате прекупвачи и клиенти и…

— Моля, напуснете кабинета ми — прекъсна я подчертано спокойно Блеър.

Жената се надигна от стола си.

— Аха, смятате се за много изискана, така ли? Мислите си, че сте нещо повече от нашего брата, а? Не знаете ли, че целият град ви се смее? Наричате се лекарка, седите си тук в празната клиника и никой не идва при вас. Няма и да дойде, можете да бъдете уверена в това.

Блеър безмълвно й посочи вратата.

Жената навири нос, хвана детето за ръка и се запъти към изхода. Така тръшна вратата след себе си, че камбанката се откачи и падна на земята.

Без следа от гняв Блеър отново седна зад бюрото и взе в ръка лист хартия. Беше списък на домакинските разходи, направени от мисис Шейнс. Блеър трябваше да ги провери.

Тя се загледа в листа и цифрите внезапно се размазаха пред очите й. Преди да разбере какво става, захлупи глава на бюрото и избухна в отчаян плач. Дълго плака безмълвно и сълзите се стичаха на потоци по бузите й. Най-после вдигна глава и посегна да потърси носна кърпа.

Стресна се и ръката й застана във въздуха, когато забеляза, че на стола под прозореца е седнал Кен Тагърт.

— Доставя ли ти удоволствие да шпионираш хората? — изсъска тя.

— Не съм го правил достатъчно често, за да мога да ти отговоря — усмихна се той, докато я наблюдаваше с истинска загриженост.

Блеър трескаво затърси кърпичка във всички чекмеджета, но най-после сърдито изтръгна от ръцете му голямата носна кърпа, която той й подаваше през масата.

— Чиста е. Хюстън не ме пуска да изляза навън, без да е проверила всичките ми джобове.

Без да се усмихва на шеговития му тон, Блеър му обърна гръб и издуха носа си.

Кен посегна през масата и вдигна списъка с разходите.

— Затова ли ревеш? — Той хвърли бегъл поглед към числата и заяви: — Сбъркала си със седем цента. — После небрежно остави листа на бюрото. — Нима седем цента те карат да плачеш?

— Щом искаш да знаеш, ще ти кажа. Нараниха чувствата ми. — Обидиха ме — просто ей така.

— Няма ли да ми кажеш нещо повече?

— Защо? За да ми се надсмиваш и ти ли? Познавам хората от твоя тип. Ти никога не би позволил да те прегледа жена. Разсъждаваш като всички останали мъже и като повечето жени. Ще разрешиш ли на жена да те оперира?

Лицето му остана сериозно.

— Никога не съм ходил на лекар, следователно не знам на кого бих позволил да ме оперира. Смятам, че когато много ме боли, ще допусна до себе си всеки, който разбира от тия неща. Това ли е причината, поради която плачеш? Че никой не идва при теб?

Блеър отпусна ръце. С гнева я напускаше и смелостта.

— Веднъж Лий ми каза, че в началото всички лекари са идеалисти. Мисля, че съм ярък пример затова. Смятах, че жителите на града ще приемат с въодушевление новата женска клиника. Всъщност те може би наистина ще се зарадват — ако Леандър е тук и я ръководи. Влизат при мен, поглеждат ме и питат за „истински“ доктор. Майка ми три пъти дойде при мен с какви ли не оплаквания, дойдоха и няколко жени, които ме знаят още от бебе. И като че ли си нямам достатъчно грижи, градският комитет на болниците внезапно реши, че тук няма достатъчно работа за още един лекар.

Кен седеше на стола и внимателно наблюдаваше балдъзата си. Почти не я познаваше, но знаеше, че проявява енергия за двама — а ето че сега седеше насреща му с унило лице и угаснали очи.

— Вчера бях в обора — започна той, — без риза, но това не бива да го казваш на Хюстън, и си ударих гърба в една дъсчена преграда. Целият ми гръб е набит с трески, а не мога да ги извадя с ръка.

Блеър бързо вдигна глава и по лицето й се изписа усмивка.

— Не е кой знае какво, но повече не мога да ти предложа.

— Добре — отговори тихо тя. — Тогава ела с мен в хирургията да прегледам гърба ти.

Тресчиците не бяха много големи, нито бяха заседнали дълбоко в кожата, но Блеър извади всичките с голямо старание. Излегнат по корем на кушетката, Кен попита:

— Защо камбанката на вратата е паднала? Някой май здравата ти се е ядосал.

Блеър не можа да устои на очевидната му приятелска загриженост и му разказа за жената, която беше поискала опиум и после й беше изкрещяла, че целият град й се надсмива.

— А Лий от години мечтае за женска клиника в Чандлър и работи, за да осъществи мечтата си. Сега обаче се грижи за един работник, пострадал в мината, а аз седя в клиниката и го разочаровам.

— По-скоро ми се струва, че болните те разочароват. И по моя преценка пропускат много.

Блеър поласкано се усмихна.

— Много мило от твоя страна да кажеш подобно нещо, но сигурно не би дошъл при мен, ако… Всъщност защо дойде?

— Хюстън обзавежда кабинета ми.

Кен произнесе това с такъв фатално обречен тон, че Блеър високо се изсмя.

— Никак не е смешно. Ще сложи навсякъде от ония проклети малки кресла, а обича и дантели. Ако се върна и установя, че стените са боядисани в розово, ще…

— Какво ще направиш?

Той обърна глава и сериозно я изгледа.

— Ще се разплача.

Блеър съчувствено се усмихна.

— Ако е боядисано в розово, утре ще дойда у вас и двамата ще пребоядисаме всички стени. Харесва ли ти предложението?

— Това е най-доброто, което съм чул днес.

— Всичко е наред — каза минута по-късно тя и започна да почиства инструментите си, докато Кен се обличаше. Обърна се към него и продължи: — Много ти благодаря. Погрижи се да се почувствам доста по-добре. Знам, че в миналото не бях особено учтива с теб, и искам да ти се извиня.

Кен само сви рамене.

— Ти и Хюстън сте еднояйчни близнаци и сигурно имате нещо общо. Ако си поне наполовина толкова добра, колкото сестра си, значи си най-добрата лекарка на света. Освен това имам чувството, че от днес нататък нещата за теб ще се променят. Много скоро цял куп дами ще започнат да ти досаждат с безкрайните си оплаквания. Само почакай. Остани тук и почисти инструментите си. Обзалагам се, че утре ще ти влязат в работа.

Блеър бързо забрави сълзите и лицето й разцъфтя в широка усмивка.

— Много ти благодаря за това, което направи за мен. — Подтикната от внезапен импулс, тя се надигна на пръсти и го целуна по бузата.

Кен се усмихна.

— Няма да ми повярваш, но в този миг изглеждаш точно като Хюстън.

Блеър се засмя.

— Мисля, че никога не съм получавала по-голям комплимент. Щом ме съветваш, ще остана да се подготви за предстоящия тежък труд. Ако те заболи рамото, обади ми се.

— За всяка счупена кост ще идвам само при вас, доктор Уестфийлд, както и за всяка боядисана в розово стена — заяви тържествено Кен и напусна клиниката.

Блеър започна тихо да си подсвирква, докато подреждаше бюрото си. Внезапно се сети, че е забравила да попита Кен дали сумата на домакинските разходи е по-голяма със седем цента или по-малко и дали трябваше да я изчисли още веднъж. Но през целия ден се чувстваше толкова добре, колкото отдавна не беше й се случвало.

После, докато нареждаше инструментите, тя замислено се питаше защо винаги се държеше грубо с Кен. Днес той беше толкова трогателен, така успя да я окуражи. Вероятно Хюстън наистина имаше причина да обича своя великан.

В къщи, в облицования е тъмно дърво кабинет, Кен се обърна към помощника си Идън Нийлънд:

— Получихме ли документацията на Националната банка в Чандлър, която купихме миналата седмица?

— Да, и пратката тежи поне десетина кила — отговори Идън и без да става, посочи струпаните на бюрото пакети. Кен бегло ги прелисти.

— Къде отиде Хюстън?

Този път Идън любопитно вдигна очи.

— При шивачката си, доколкото разбрах.

— Чудесно — отговори Кен. — Значи имаме достатъчно време. Не само до края на деня, ами и през цялата седмица ще бъдем свободни.

Той напъха куп документи под мишница и излезе от кабинета.

Изпълнен с непреодолимо любопитство, Идън последва шефа си и го намери до телефона в библиотеката. Тъй като телефонната мрежа на Чандлър свързваше само градските домове, а повечето сделки на Кен бяха извън Колорадо, досега Идън никога не беше чувал шефа си да разговаря по телефона.

— Правилно сте разбрали — казваше тъкмо Кен на човека, с когото говореше. — Ипотеката на ранчото ви изтича следващата седмица и аз съм в правото си да ви изгоня оттам, ако не си платите. Но удължавам срока с три месеца, през което време няма да ви вземам лихва, ако жена ви утре се яви в клиниката на Уестфийлд и помоли доктор Блеър да я лекува. Значи всеки момент очаквате бебе? Чудесно! Ако отидете да роди в болницата на моята балдъза, удължаването на срока ще бъде със сто и осемдесет дни. Най-добре е да изпратите и дъщерите си с нея. Добре, добре. Давам ви още тридесет дни за всяка дъщеря, която утре постъпи на лечение в клиниката. Но ако доктор Уестфийлд узнае за уговорката ни, ранчото веднага ще бъде продадено. Ясно ли ви е?

— Проклятие! — изръмжа той, обърнат към Идън. — Доста парици ще ми струва. Провери документите и виж кой не си плаща заемите или не е получил удължаване на срока. Освен това ми се ще да узная колко ще искат собствениците на болницата в Чандлър, защото трябва да купя дюкяна им. Да видим дали управителният съвет ще продължава да се съпротивлява, когато трябва да назначи роднината на новия собственик!

За съжаление доброто настроение на Блеър не издържа до следващата сутрин и тя с усилия си наложи да стане и да отиде в клиниката. Смяташе, че й предстои дълъг, бездеен ден, и вместо да използва кабриолета си, тръгна пеш. Но на две пресечки от клиниката я пресрещна развълнуваната мисис Кребс.

— Защо закъснявате, госпожо? Вече няма спасение от тия пациенти!

За миг Блеър замръзна на мястото си, но бързо се окопити и двете жени хукнаха към клиниката. В чакалнята цареше хаос: хленчещи деца, майки, които се опитваха да ги успокоят, и една жена, която стенеше и всеки момент щеше да роди.

Само след четвърт час Блеър преряза пъпната връв на едно новородено бебе — момиченце.

— Сто и осемдесет — промърмори майката. — Така ще я наречем.

Блеър нямаше време да попита откъде й е дошло наум това странно име, защото в операционната вече влизаше следващата пациентка.

На другия ден една жена донесе в клиниката момченцето си, слабичко осемгодишно дете, което изглеждаше не повече от шестгодишно — това дете вече от две години работеше в мините. То почина в ръцете на Блеър, защото малкият му гръден кош беше притиснат от преобърнатата вагонетка.

Блеър се обади по телефона на Нина.

— Ще го направя — каза тя и окачи слушалката.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТА

Блеър пътуваше с новия си кабриолет по пътя към Чандлър. Връщаше се от мината „Инекспресибъл“. Без да губи време, Нина беше подготвила пратката за лагера. Може би се боеше, че Блеър ще се отметне от съгласието си. Така рано сутринта Блеър се обади на доктор Уивър, един млад лекар, с когото се беше запознала в градската болница, и го помоли да я замества в женската клиника, защото я викали за спешен случай в мините. Младият мъж с удоволствие се отзова на молбата й.

В къщата на Уестфийлд Нина внимателно скри пакетчето позиви под дъските на сандъка и подреди отгоре им куп неща. После даде на Блеър точни инструкции как да изпълни поръчението. Блеър трепереше от страх и не смееше да промълви нито дума.

Пазачите пред лагерните порти я посрещнаха с шеговити забележки, че доктор Уестфийлд много се е разхубавил след последното си посещение, но я пропуснаха безпрепятствено. Блеър попита за пътя няколко покрити със сажди деца, докато най-после намери жената, която трябваше да приеме позивите. Жената лежеше на легло и се преструваше на болна. Беше също така нервна като Блеър и трескаво скри позивите под дъските на пода. Веднага след това Блеър напусна лагера колкото се може по-бързо.

Пазачите, които усетиха нервността й, решиха с присъщата на мъжете суетност, че тя е предизвикана от тяхното присъствие, и пуснаха няколко особено пиперливи шеги, преди да й отворят тежките порти.

Само на миля от мината Блеър затрепери с цялото си тяло и в следващите двадесет минути треперенето не искаше да престане. Тъй като не можеше повече да държи юздите, тя отклони каретата и с омекнали колене се отпусна на тревата. От очите й потекоха сълзи на облекчение. Слава Богу, беше свършила работата си и беше останала жива…

Раменете й все още се тресяха, когато две здрави ръце я сграбчиха и я издигнаха във въздуха.

Блеър вдигна очи и се озова лице в лице с Леандър, чиито очи святкаха от гняв.

— По дяволите! — изсъска той и я притисна до себе си.

Блеър не попита откъде е узнал за стореното от нея, защото радостта, че го вижда до себе си, беше твърде силна. Сгуши се в него и макар че той едва не строши ребрата й в прегръдката си, и му пошепна да я държи здраво и да не я изпуска.

— Толкова ме беше страх — проговори тихо тя, надигна се на пръсти и скри лице във врата му. — Едва не умрях. — По бузите й отново потекоха сълзи.

Леандър я притисна здраво и започна да милва косите й. Не промълви нито дума и я остави да се наплаче.

Мина доста време, докато Блеър се успокои и треперенето престана. Когато най-после, намери смелост да се освободи от ръцете на Лий, тя трескаво затърси носна кърпичка из джобовете си. Лий й даде своята, тя изтри лицето си, издуха носа си и най-после доби смелост да го погледне. Като видя очите му, Блеър в ужас отстъпи назад.

— Лий, аз… — започна тя и се отдръпна колкото се може повече към скалите.

Усмихнатият, ироничен, толерантен мъж, когото познаваше досега, сякаш се беше изпарил. Той я измери с пламтящ поглед и натъртено проговори:

— Не желая да чувам каквото и да било. Нито дума. Искам да се закълнеш, че това няма да се повтори.

— Но аз…

— Закълни се! — изкрещя той, с два скока се озови до пея и я сграбчи за рамото.

— Моля те, Лий причиняваш ми болка! — изплака тя и се опита да го успокои, Съпругът й трябваше да разбере, че стореното от нея е за благото на много хора. — Откъде узна? Това е тайна.

— Всеки ден посещавам по някоя мина — отговори с искрящи от гняв очи той. — Естествено, че знам всичко, което става там. По дяволите, Блеър, когато разбрах, че си внесла в лагера позиви, първо не повярвах. — Той посочи с глава смачканата носна кърпичка в ръката й. — Слава Богу, поне проумя в каква каша си се забъркала. Можеш ли въобще да си представиш какво ще сторят с теб онези мъже? И понятие нямаш дори! Сигурно ще ги молиш да те убият, когато свършат да те измъчват. А законът е на тяхна страна…

— Зная, Лий — отговори възбудено Блеър. — Имат право да сторят с мен всичко, което искат. Точно затова някой трябва да изясни на работниците, че и те са хора и имат граждански права.

— Но не и ти! — изрева в лицето й Лий.

Тя се сви край скалата, сякаш трябваше да се предпази от надигаща се буря.

— Аз имам достъп до мините. Имам и превозно средство. Логично е да поема подобна задача.

Лицето на Лий стана тъмночервено и Блеър се уплаши, че той всеки момент ще избухне. Той посегна към шията й, но бързо се овладя и отстъпи назад. Обърна й гръб и тя видя с каква сила се вдигат и отпускат раменете му. Когато след малко се обърна с лице към нея, явно беше успял да се овладее — поне до известна степен.

— Искам да ме изслушаш много внимателно. Знам, че това, което направи, служи на една справедлива кауза, знам също така, че на миньорите трябва да бъде обяснено какви са правата им. Признавам дори правото ти да рискуваш живота си, за да помагаш на хората. Но не мога да допусна това да се повтори. Достатъчно ясно ли се изразих?

— Но ако не го направя аз — кой тогава?

— Какво ме е грижа, по дяволите! — изкрещя той и веднага след това пое дълбоко въздух, за да се успокои. — Блеър, ти си най-близкият ми човек. Ти си ми по-скъпа от всички миньори на света. Искам да се закълнеш, че никога вече няма да извършиш подобно нещо.

Блеър погледна ръцете си. Тази сутрин усети повече страх, отколкото през целия си досегашен живот. Но едновременно с това имаше чувството, че е сторила първото наистина важно нещо в живота си.

— Вчера следобед едно момченце умря в ръцете ми — прошепна тя. — Гръдният му кош беше размазан от въглищата…

Лий я сграбчи за раменете.

— Не ми излизай насреща с подобни приказки. Знаеш ли колко деца са умрели в моите ръце? Знаеш ли колко крака и ръце съм ампутирал досега — на мъже, притиснати от скали и подпорни греди? Никога не си слизала под земята в някоя от мините. Щом влезеш в галерията… По-страшно е от всичко, което можеш да си представиш!

— Значи нещо трябва да се направи — отговори упорито Блеър.

Той свали ръце от раменете й, понечи да каже нещо, но затвори уста и едва след известно време отново заговори:

— Добре, тогава ще опитам по друг начин. Ти не си създадена за такава работа. Само преди минути седеше на тревата и трепереше от страх. Липсват ти личностните качества за подобно рисковано начинание. Ти си изключително смела, когато трябва да спасиш човешки живот, но щом се забъркаш в работа, която прилича на война и може да струва живота на много хора, рухваш. Нервите ти не издържат.

— Но нали трябва да им се помогне? — проговори умолително Блеър.

— Да, тук си права. Но ще го направят други. Не и ти. По лицето ти личи какво изпитваш.

— Но кой ще помага на миньорите? Кой освен нас двамата има достъп до мините?

— Не нас — изкрещя извън себе си Лий. — Аз! Аз имам достъп до лагерите — не ти! Просто не проумявам защо стражите са те пропуснали да влезеш. Не желая повече да се мяркаш в лагерите! Не позволявам дори да се приближаваш до тях. Миналата година седях шест часа под земята, защото се срути таванът. Не мога да допусна и с теб да се случи нещо такова!

— Не можеш да го допуснеш? — повтори тя с учудване установи, че страхът й е изчезнал. — Какво още ще ми забраниш?

Лий я изгледа с високо вдигнати вежди.

— Приказвай си каквото искаш, но краят ще бъде един и същ: никога вече няма да влезеш в миньорски лагер.

— Вероятно за теб е в реда на нещата, когато посред нощ се измъкваш от къщи и изчезваш някъде, без да ми кажеш нищо. Но аз, разбира се, трябва мирно и тихо да си седи у дома.

— Говориш абсурдни неща. Никога досега не съм ти забранявал каквото и да било. Искаше женска клиника, дадох ти я. Остани си там и си върши работата.

— А през това време ти ще обикаляш миньорските лагери! Смяташ, че съм твърде страхлива, така ли? Нима си въобразяваш, че ме е страх от тъмното?

Лий замълча за миг и когато й отговори, гласът му се превърна в шепот:

— Ти не си страхлива, Блеър. Страхливецът съм аз. Ти не се боиш да сториш нещо, което те изпълва с истински ужас, но аз ужасно се боя, че бих могъл да те загубя, ако ти позволя да повториш онова, което извърши днес. Сигурно не ти харесва начинът, по който го казвам, но резултатът си остава същият: от днес нататък се дръж далеч от рудниците.

В този миг всичко, преживяно досега с този човек, премина като светкавица през главата на Блеър и тя не можа да издържи. Беше бясна от гняв. Значи Нина имаше право, когато й описа с каква решителност Лий й е забранявал нещата, които не са му харесвали. Но по-силно от всичко в ушите й звучаха думите, с които обоснова забраната си. Тя просто не беше достатъчно добра за подобно рисковано начинание. Хюстън също посещаваше миньорските лагери, но ако претърсеха каручката й пазачите щяха да намерят само чай или детски обувки, скрити в зелките. Та това изобщо не можеше да се сравни с внесените от нея позиви. А и Лий беше казал, че е много загрижен за начина, по който ще бъдат възприети тези възвания сред работниците. Блеър набързо беше прочела един от позивите — писанието гъмжеше от дръзки слова и призиви за неподчинение. Подобен стил можеше да подтикне мъжете да действат и едва след това да размислят за последиците от действията си…

Тя вдигна очи към Лий, който внимателно я наблюдаваше.

— Аз… Съвсем не исках да те изплаша — промълви тя. — Аз само… — Без да каже нито дума повече, тя се сгуши в протегнатите му ръце.

— Даваш ли ми обещание? — попита той и зарови лице в косите й.

Блеър искаше да отговори, че няма да му обещае нищо, когато й хрумна, че може би съществуват и други начини за внасяне на вестници в лагерите — без да се излагат хората на опасност да бъдат застреляни.

— Обещавам никога вече да не пренасям профсъюзни позиви в лагерите на миньорите.

Лий дръпна главата й назад, за да види очите й.

— А какво ще правиш, ако някой се обади по телефона, че е станало нещастие в рудника, и мен ме няма?

— О, Лий, мисля, че ще се отзова на повикването…

Силните му пръсти здраво стиснаха тила й.

— Виж какво, аз много обичам този град и не ми се иска да го напускам, но нищо чудно някой ден да се преместим някъде на изток в Тексас, където на мили наоколо да не живее никой. Там поне жена ми ще бъде в безопасност. — Очите му заприличаха на тесни цепки. — Освен това ще помоля мисис Шейнс и мисис Кребс да ни придружат.

— Жестоко, нечовешко наказание! Е, добре, ще избягвам лагерите и мините, освен в случаите, когато сме двамата заедно. Но ако имаш нужда от мен за спешен случай…

Лий побърза да затвори устните й със своите.

— Ако наистина имам нужда от теб, трябва да знам къде си — по всяко време на деня и нощта, във всяка секунда.

— Но аз почти никога не знам къде си ти. Смятам, че почтеността те задължава…

Лий отново я целуна.

— Когато излязох от болницата, тъкмо бяха докарали две каруци с ранени каубои. Доколкото разбрах, някакво стадо се е разпръснало. Всъщност трябваше да си остана там и да…

Блеър веднага го отблъсна от себе си.

— Какво се мотаем още тук? Да вървим в болницата!

— Ето такива момичета харесвам — засмя се Лий и я последва към кабриолета и, за който беше завързан конят му.

— Отворете портата!

Памела Фентън Янгър чакаше пред портите на мината „Малката Памела“, възседнала коня си. Тя изгледа отвисоко двамата пазачи, които й препречваха пътя.

Мъжете мълчаливо я разглеждаха. Тази висока метър и осемдесет дама, възседнала огромен скопен жребец, който нетърпеливо потропваше с копита, всяваше страх в жалките им душици. Макар че дебелата дървена порта ги разделяше от мощните копита на жребеца й, те уплашено отстъпиха крачка назад, когато животното отметна глава и се завъртя около себе си.

— Чухте ли ме? Отворете портата!

— Но вие нямате позволение… — започна единият от пазачите.

Другият го смушка в ребрата.

— Няма нищо, мис Фентън — каза той, отвори портата и отскочи настрани, когато грамадният жребец профуча на сантиметри от него.

— Това е дъщерята на собственика — обясни той на колегата си.

Памела премина на кон разстоянието до входа на шахтата и след нея се понесоха облаци прах.

— Искам да говоря с Рафърти Тагърт — каза тя и дръпна силно юздите на коня си, който въртеше очи като безумен. — Къде е той?

— На смяна — отговори някой. — Галерия номер шест.

— Повикайте го. Трябва да го видя.

— Момент… — промърмори един мъж и пристъпи напред. Друг, доста по-стар от него, се изстъпи безстрашно пред развилнелия се жребец.

— Добро утро, мис Фентън. Тагърт е под земята, но съм сигурен че някой ей сега ще отиде да го извика.

— Побързайте — отговори тя и отново дръпна юздите, за да подчертае властта си над грамадното животно.

После изкриви устни и огледа миньорския лагер, мръсотията и мизерията, които царяха навсякъде. Още когато беше малко дете, баща й беше настоял да го придружи в този лагер, за да види със собствените си очи откъде идва богатството им. Тогава Памела беше огледала лагера и беше казала: „Мисля, че сме много бедни.“

Лагерът си беше същият, както и преди десетина години.

— Междувременно някой да оседлае кон и за него. Кажете му, че го чакам на завоя на река Фишърмен.

Изчака, докато конят й се завъртя около себе си, и се обърна към минния надзирател.

— И ако съкратите само едно пени от заплатата му, лошо ви се пише.

После отпусна юздите и жребецът препусна към портата на лагера. Копитата му откъртваха парчета сгурия и ги разхвърляха на всички страни.

Не стана нужда да чака дълго. Може би за повечето хора името Фентън беше символ на най-лошото в живота им, но онези, които работеха в мините му, угоднически превиваха гръб, когато някой Фентън поискаше нещо от тях.

Раф беше възседнал мършаво муле, което беше твърде малко за мощното му тяло. Лицето и дрехите му бяха черни от въглищния прах. В белите му очни ябълки се таеше гняв.

— Щом си наумите нещо, трябва непременно да го осъществите, нали! Принцеса Фентън трябва на всяка цена да бъде задоволена — изръмжа той вместо поздрав, скочи от мулето и я изгледа право в очите.

— Лагерът не ми харесва.

— На никого не харесва да живее там, само че нашите хора сами печелят хляба си.

— Не съм дошла тук да се карам с вас. Трябва да ви съобщя нещо извънредно важно. Вземете! — Тя му подаде сапун и кърпа за ръце. — Не ме гледайте толкова учудено. Не за пръв път виждам въглищен прах.

Раф я изгледа накриво, издърпа от ръцете й сапуна и кърпата, коленичи край потока и започна да сапунисва лицето и ръцете си.

— Добре де, кажете, каквото имате да ми кажете.

Памела приседна на една плоска скала и протегна насреща му дългите си стройни крака. С колосаната черна шапка тя изглеждаше още по-висока, отколкото беше, но малката черна воалетка придаваше на лицето й тайнствена женственост.

— Когато навърших седем години, баща ми загуби резервния ключ за тайното чекмедже на бюрото си. Аз го намерих и го скрих в ковчежето си за скъпоценности. Когато станах на дванадесет, открих за коя врата е този ключ.

— И оттогава шпионирате баща си.

— По-скоро се информирам за някои неща.

Раф зачака, но Памела дълго не каза нищо. Когато обърна към нея прясно измитото си лице, тя му подаде кърпата.

— И какво открихте този път?

— Преди няколко месеца баща ми ангажира агентите на Пинкертън, за да разберат кой довежда в лагера профсъюзни агитатори.

Раф бавно изтри ръцете си. Под загорялата му кожа играеха здрави мускули, придобити от дългогодишната работа с тежката миньорска кирка.

— И какво откриха вашите Пинкертъновци?

— Те не са мои, а на баща ми. — Памела откъсна едно цвете, което растеше до скалата, и захапа стъблото му. — Първо установиха, че четири млади дами, всичките от почтени и заможни семейства, се преобличат като старици и внасят нелегално разни стоки в лагера, при това нелегално е всичко, което не носи печалба на баща ми. — Тя спокойно го погледна. — Една от тези млади дами наскоро се ожени за племенника ви.

— Хюстън? — Гласът му потрепера. — Тази слабичка, крехка госпожичка? Кен знае ли?

— Съмнявам се. Освен това нямам възможност да го попитам, знае ли или не.

Памела внимателно се вгледа в Раф Тагърт. Когато бяха млади, двамата с Кен се влюбиха. Смятаха, че никой не знае за връзката им, но в действителност целият град месеци наред клюкарстваше за това. Памела се запозна с Раф, чичото на Тагърт, в деня на сватбата на близначките Чандлър. Стори й се, че този човек притежава всички качества, които едно време беше обичала у Кен. Освен това у него се усещаше някаква мекота, която липсваше у младия Тагърт. След сватбата Памела дни наред хранеше надежда, че Раф ще й се обади, или поне ще й изпрати бележка, но той въобще не се опита да влезе в контакт с нея. Тази проклета Тагъртова гордост! — каза си тя. И се учуди защо човек като Тагърт работи в рудника. Сигурно си има основателни причини за това. Беше ерген и нямаше нужда да храни семейство.

— Защо се мъчите в този ад? — попита тя. — Защо се товарите с такава тежка работа?

И посочи с глава шосето, което водеше към рудника.

— Братята ми работеха тук, а Шъруин беше много болен. Трябваше да храни жена и дъщеря, но не искаше да приеме моята помощ. Нито от когото и да било друг.

— Пак Тагъртовата гордост — промърмори тя.

— Тогава отидох при баща ви и му заявих, че ще работя в мината, ако заплатата ми се изплаща на Шъруин. Баща ви беше много доволен, че един Тагърт се унижи пред него заради парите.

Памела не обърна внимание на последната му забележка.

— По този начин Шъруин запази гордостта си, а вие помогнахте на брат си. И какво ви донесе това, освен превит от работа гръб и таван, който всеки момент може да се срути над главата ви?

Раф вдигна очи.

— Смятах да остана тук само няколко години. Брат ми и дъщеря му живеят сега при Кен и Хюстън.

— Но вие сте си още в мината.

Раф се загледа към реката, без да й отговори.

— В доклада на Пинкертън е написано, че подозрението пада върху трима души: някой си Джефри Смит, доктор Леандър Уестфийлд и третият сте вие.

Раф не я погледна. Ръцете му конвулсивно стиснаха едно камъче и веднага го пуснаха.

— Нищо ли няма да ми кажете?

— Тия агенти сигурно работят като миньори?

— Съмнявам се, че се разхождат из лагера в униформите си — отговори саркастично тя.

Раф стремително се изправи.

— Ако ми казахте всичко, за което дойдохте чак тук, време е да се връщам на работа. Сигурно не знаете кои от нашите хора са уши на Пинкертън, нали?

— Това не го знае дори баща ми — отговори Памела и също се изправи. — Раф, не бива да продължавате да живеете така. Не е нужно да работите в рудника. Ще ви намеря много по-добра работа, ако желаете — каквато искате.

Раф я изгледа с присвити очи.

— Пак ще кажете, че е Тагъртовата гордост — промълви той и се запъти към коня си.

— Раф! — Памела улови ръката му. — Аз не исках… — Тя спря и смутено го пусна. — Исках само да ви предупредя. Може би не ви харесва начинът, по който го направих. Може би не понасяте дори името на баща ми. Но аз исках да ви дам шанс да решите сам какъв да бъде животът ви по-нататък. Баща ми е неумолим и жесток, когато се засягат интересите му.

Застанал неподвижно, Раф се вгледа в нея така, че сърцето й се качи в гърлото. Без да осъзнава какво прави, тя се хвърли в обятията му.

Целувката му беше мека и нежна и Памела почувства, че цял живот е чакала именно този мъж.

— Ела тук довечера — пошепна той. — В полунощ. И облечи нещо, което лесно се съблича. — После се метна на мулето си и препусна в посока към лагера.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА

След целия преживян ужас Блеър и съпругът й останаха още седем часа в болницата, докато закърпят всички млади мъже, изпотъпкани и тежко наранени от побеснелите говеда. Накрая Блеър беше изтощена до крайност. Беше толкова уморена, че нямаше сили дори да се ядоса, когато някакъв тайнствен глас потърси Лий по телефона и той веднага излезе от болницата, без да й каже къде отива и защо.

Когато се стъмни, тя си тръгна. По пътя се отби в пощата и изпрати телеграма на приятелката си, доктор Луиза Блийкър:

ИМАМ НУЖДА ОТ ТЕБ СТОП ИМА ПОВЕЧЕ РАБОТА ОТКОЛКОТО МОГА ДА ПОЕМА СТОП ЕЛА ВЕДНАГА СТОП МОЛЯ СТОП БЛЕЪР

Пристигна в къщи и без да обръща внимание на протестите на мисис Шейнс, не пожела да вечеря и се качи в спалнята си. Падна на леглото, както си беше облечена, и потъна в дълбок сън без сънища.

Събуди я някакъв шум. Някой се опитваше да отвори вратата на спалнята.

— Лий? — повика тя, но никой не й отговори. Надигна се сънено, отиде до вратата и я отвори. Пред нея стоеше Леандър — мръсен, със скъсана риза, покрита с кървави петна.

— Какво стана? — извика тя и веднага се разсъни. — Кой е ранен?

— Аз — промълви Леандър и политна в стаята.

Блеър почувства, че стомахът й се преобръща, и остана на мястото си като вцепенена. Леандър се олюля към леглото.

— Ще се наложи да ме превържеш — пошепна той и започна да се съблича. — Раната не е тежка, но много кърви.

Блеър моментално се отърси от вцепенението си, измъкна лекарската си чанта от шкафа, извади ножиците и започна да разрязва ризата. После сложи ръката му на рамото си и огледа раните. Две дълги кървави ивици прорязваха гръдния му кош точно над сърцето. На едно място имаше оголени ребра. Блеър беше виждала достатъчно огнестрелни рани и веднага разбра, че се касае именно за такива. Тъй като кръвотечението беше много силно, нямаше опасност от инфекция.

С пресъхнали уста Блеър промълви:

— Трябва да почистя раните. — После с треперещи ръце извади от чантата инструменти и дезинфекционни средства.

— Блеър — обади се Лий. Очевидно болките бяха почти непоносими, но това личеше единствено по неравното му дишане. — Трябва да ми помогнеш и в друго отношение. Предполагам, че мъжете, които стреляха по мен, ей сега ще ме потърсят тук и ще поискат да ме арестуват.

Блеър мислеше единствено как по-добре да затвори раните и първоначално почти не схвана смисъла на думите му. За пръв път лекуваше човек, когото обичаше. Надяваше се да бъде последен. По лицето й потекоха вадички пот, косите й залепнаха на челото.

Лий я хвана за брадичката и обърна лицето й към своето.

— Разбра ли ме? Няколко души ме преследват и ще бъдат тук, само след минути. Трябва да ги накараш да повярват, че цялата вечер съм си бил в къщи. В никакъв случай не бива да разберат, че са стреляли по мен.

— И че са те ранили — отговори с равен глас Блеър и започна да превързва раните, които беше почистила грижливо. — Кои са тези хора?

— Аз… Предпочитам да не ти го кажа сега.

Блеър беше полумъртва от тревога и преизпълнена със страх за живота му, но все пак една част от нея ужасно се разгневи, че мъжът й я моли за помощ, но не желае да й каже нищо повече.

— Преследват те агентите на Пинкертън, нали? — Почувства злобничко удовлетворение, когато Лий я изгледа с искрено смайване.

— Сигурно си въобразяваш, че аз от нищо нямам понятие, но знам много повече, отколкото си мислиш. — Тя залепи превръзката и продължи: — Не се движи, защото пак ще почне да кърви.

Без да каже повече нито дума, тя отиде до гардероба и извади нощницата и халата, които беше носила през сватбената нощ. Съблече лекарската си униформа и бързо се пъхна в ефирните коприни. Леандър седеше на леглото и смаяно я наблюдаваше. Явно не разбираше какво трябва да означава целият този маскарад.

— Да видим дали ще имам време да се подготвя — прошепна тя и му хвърли чиста риза. — Можеш ли да се облечеш сам? А аз ще повися с главата надолу.

Лий усещаше силни болки и беше толкова смаян от думите й, че изобщо не посмя да я попита какво смята да прави, а мълчаливо се постара да се съблече сам. В това време Блеър легна напреки на леглото и главата й увисна надолу.

В този миг някой затропа с юмруци по вратата и двамата замръзнаха по местата си.

Блеър се изправи.

— Не бързай. Аз ще ги задържа колкото се може по-дълго.

Тя се погледна в огледалото и разпусна косите си. Буйната грива се разпиля по раменете й и я направи още по-привлекателна.

— Как изглеждам? — попита тя и се обърна към мъжа си. Лицето й беше зачервено от нахлулата в главата й кръв, а косите висяха разбъркани по раменете й. Всеки би предположил, че тази жена току-що се е любила.

Когато отвори входната врата, Блеър беше изненадващо спокойна. Пред нея застанаха трима силни и яки мъже с коварни физиономии. Те почти я избутаха и се втурнаха в антрето.

— Къде е той? — изкрещя единият.

— Ей сега ще се облека и ще дойда с вас — отговори спокойно Блеър. — Отивам да взема чантата си.

— Не искаме вас — отговори другият. — Искаме доктора.

Блеър застана на второто стъпало и мъжете учудено вдигнаха очи към нея.

— Ще трябва да се задоволите с това, което ви се предлага — заговори сърдито тя. — Вече ми писна от този еснафски градец. Все едно, дали ми вярвате или не, но аз съм също толкова добър доктор, колкото и съпругът ми. Щом се нуждаете от помощ, с удоволствие ще ви лекувам. Леандър е уморен и има нужда от сън. Уверявам ви, че аз умея да шия рани също толкова добре, колкото и той. Надявам се, че се разбрахме. Сега отивам да взема чантата си. — Тя се извърна и изкачи още едно стъпало.

— Момент, госпожо, на нас не ни трябва лекар. Дошли сме да отведем мъжа ви в затвора.

— Какво? Искате да затворите мъжа ми? Защо? — стресна се тя и в очите й пролича искрено смайване.

— Защото беше на едно място, където няма какво да търси, затова.

Блеър бавно слезе едно стъпало надолу и тихо попита:

— И кога твърдите, че е бил там?

— Преди около час.

Тя само ги изгледа и се опита да приведе косите си в ред. Никога не обръщаше внимание на външността си, но тази вечер трябваше да изглежда колкото се може по-прелъстителна. Робата се свлече надолу и разкри прекрасните й рамене. Блеър с усмивка се обърна към мъжете.

— Но преди час съпругът ми беше тук — с мен.

— Имате ли доказателства? — попита единият от мъжете. Другите двама гледаха с отворена уста красивата жена.

— Никакви доказателства — усмихна се благосклонно тя. — Но пък ви давам думата си на дама, която носи името Чандлър. Както би трябвало да знаете, този град е наречен на баща ми. Но щом се съмнявате в твърденията ми… — И тя невинно изгледа мъжете, които явно бяха смутени и объркани.

— Никой не би се усъмнил в думите ти, мила — проговори зад нея Лий. Лицето му беше зачервено и той изглеждаше уморен. Но кой ли мъж изглеждал бодър, когато току-що се е забавлявал със съпругата си?

— Доколкото чух, вие твърдите, че преди час съм бил някъде другаде. — Той бавно тръгна надолу по стълбата и застана зад Блеър. Мъжете, които стояха долу, помислиха, че жената нежно се обляга на мъжа си, но в действителност тя го подкрепяше.

В тъмното малко антре се възцари тишина. Блеър и Леандър затаиха дъх, наблюдавайки мъжете, които отстояха пред стълбата и ги зяпаха вцепенени. В крайна сметка водачът им изпусна шумна въздишка.

— Сигурно си мислите, че този път ни се изплъзнахте, Уестфийлд, но ви уверявам, че се лъжете. Когато и да е, ще ви хванем.

После обърна очи към Блеър.

— Ако искате да запазите съпруга си жив, дръжте го до себе си в къщи.

Без да кажат нито дума, двамата съпрузи изчакаха мъжете да напуснат къщата и затвориха вратата след тях. Блеър заключи и когато се обърна, видя, че лицето на Лий е смъртнобледо. Изтича, хвана го за лакътя и му помогна да се изкачи в спалнята.

Тази нощ Блеър почти не мигна. Седеше до заспалия Лий и наблюдаваше движенията на гръдния му кош, сякаш се боеше, че той всеки миг ще престане да диша. Седя така цялата нощ и бдя над него. Непрекъснато си повтаряше, че куршумите са минали на милиметри от сърцето му, разтреперваше се и здраво стискаше ръката му.

Лий спеше неспокойно. Няколко пъти отвори очи, усмихна й се в полусън и после отново задряма.

Объркани мисли лудо се блъскаха в главата й: от ужаса, че мъжът и едва е избягнал смъртта, през прозрението, че за нея няма живот без него, до възмущението, че вършеше нещо, от което тя е изключена и което можеше да му коства живота.

На зазоряване, когато стаята се изпълни със сива утринна светлина, Лий се събуди и седна в леглото, Блеър дръпна завесите на прозореца.

— Как се чувстваш? — попита тя.

— Вцепенен, ранен, разбит и гладен.

Тя се опита да му се усмихне, но устните не искаха да й се подчиняват. Всички мускули я боляха след седенето с часове край леглото.

— Ще ида да ти приготвя закуска.

Събра кървавите ленени кърпи и остатъците от ризата на Лий и ги отнесе на долния етаж. Поне това предимство имаше жилището на двама лекари: никой нямаше да се учуди на кървавите парцали в кофата за боклук.

Беше твърде рано за мисис Шейнс, затова Блеър сама направи бъркани яйца за двамата, отряза няколко дебели филии бял хляб и наля две чаши студено мляко. Нареди всичко на таблата и я отнесе в спалнята. Когато видя, че Лий е успял да се облече сам, безмълвно нареди нещата на малката масичка до прозореца.

Лий с въздишка се отпусна на стола и започна да яде, докато Блеър седеше насреща му и човъркаше яйцата с вилицата си.

— Хайде, кажи какво те мъчи — промърмори Лий.

— Нищо ми няма — отговори тя и отпи глътка мляко.

Той улови ръката й.

— Не виждам ли как трепериш? Също като вчера сутринта.

Блеър безмълвно изтръгна ръката си.

— Предполагам, че ще идеш в болницата. И ще работиш цял ден.

— Трябва да се мярна там. Трябва да се преструвам, че нищо не се е случило. Хората не бива да узнаят къде съм бил снощи.

— Никой няма право да го узнае, нали? — изфуча тя и удари с юмрук по масата. В следващия миг скочи на крака и изкрещя: — Я се погледни! Не можеш дори да седиш, а искаш цял ден да висиш в операционната! А помисли ли за пациентите си? Можеш ли да оперираш с тези несигурни ръце? Къде беше снощи? Толкова ли е важно, та рискуваш живота си заради това?

— Не мога да ти кажа — отговори тихо Лий и отново се зае с яйцата. — Много ми се иска, но не мога.

Напиращите сълзи я задушаваха.

— Вчера сутринта ме нападна като луд, защото съм рискувала живота си. Забрани ми да се доближавам до миньорските лагери. Но сега нещата се обърнаха и ти не ми признаваш правото да се тревожа за теб. О не! Не ми е позволено дори да знам какво прави мъжът ми и защо стрелят по него! Мое задължение е да бъда послушна съпруга, да си седя в къщи и да кърпя раните на съпруга си, когато се върне окървавен. посред нощ. Позволено ми е да флиртувам с агентите на Пинкертън в собствената си къща, но не бива да знам защо трябва да го правя. Позволено ми е да гледам, че съпругът ми страда, но ми е забранено да попитам за причината. Я ми кажи, ти също ли стреляш по хората, когато излизаш нощем? Само дивеч ли си, или и ловец? Може би нощем убиваш също толкова хора, колкото денем лекуваш…

Със сведена глава Лий продължаваше да яде — бавно и методично.

— Блеър, казах ти всичко, което можех да ти кажа. Имай ми доверие.

Блеър обърна глава и се опита да преглътне сълзите си.

— Както подобава на милата, послушна и покорна женичка, нали? Тя си стои в къщи, чака мъжа си и не задава въпроси. Но аз не съм като тия жени! Винаги съм била непокорна и дръзка! Винаги съм била участник и никога зрител. Затова сега искам да узная в каква каша съм се забъркала.

— По дяволите, Блеър — избухна Лий, но веднага затвори очи, защото раните му не понесоха резките движения. — Не е лошо поне веднъж да се задоволиш с ролята на зрител. Казах ти всичко, което можех да ти кажа. Не искам да се забъркваш още повече в тази работа. И без това те забърках достатъчно.

— Искаш да си остана невинна, така ли? За да мога с чиста съвест да твърдя пред съда, че не знам нищичко и въобще не съм си помислила нещо лошо, когато съпругът ми се е върнал посред нощ с пробити от куршум гърди. Това ли искаш?

— Горе-долу — промърмори Лий, остави вилицата и я погледна право в очите. — Каза, че ме обичаш, че си ме обичала много отдавна. Е, сега ти се удава случай да го докажеш. Ако наистина ме обичаш, ще ми се довериш и поне веднъж в живота си ще обуздаеш непокорството си. Моя те, откажи се от ролята на участник в събитията. Сега си ми необходима не като колежка или равноправна партньорка, а именно като съпруга.

Блеър се изправи и дълго го гледа в очите.

— Може би си прав, Лий — промълви най-после тя. — Мисля, че до днес не знаех какво означава да си съпруга. — Гласът й звучеше изненадващо меко. — Обещавам ти, че ще се науча да бъда истинска съпруга. Ще ти вярвам и никога вече няма да те питам къде ходиш. Но щом решиш да ми се довериш, ще седна и ще те изслушам.

Болезненото изражение на лицето му постепенно изчезна. Той се надигна от стола си и се опря с дясната ръка на масата. Блеър изтича да му помогне.

— Лий — продължи тя, — най-добре е днес да идеш в клиниката. Там не е нужно да оперираш, мисис Кребс ще ти помага и няма да стоиш прав. Освен това там е пълно с жени и ако дойде агент на Пинкертън, непременно ще се набие на очи.

— Чудесна идея — отговори той и я целуна по челото. — Много обичам такива думички.

— Просто се опитах да бъда добра съпруга. Ела, ще ти помогна да се облечеш.

— А ти какво ще правиш? Не е ли време също да се облечеш?

— Честно казано, чувствам се твърде уморена. Толкова ужаси преживях вчера сутринта, през нощта и днес рано-рано, та смятам, че съм заслужила почивката си. Ще остана у дома и дори малко ще помързелувам.

— Да, разбира се, защо не? — отговори Лий. Звучеше съвсем разумно, макар че за пръв път чуваше подобни приказки от устата на Блеър. — Остани в къщи и си почини. Аз ще поработя в клиниката.

Блеър се усмихна под сведените си мигли.

— Какъв прекрасен съпруг имам!

Само пет минути, след като Лий излезе от къщи, Блеър се обади на сестра си и попита:

— Хюстън, къде да си купя десет килограма ароматни соли за баня? Как да си поръчам маникюристка в къщи? Кой може да ми доставя всеки ден богат асортимент сладкиши и бонбони? Къде да си купя луксозни копринени конци за бродиране? Не се смей — най-късно тази вечер трябва да съм оборудвана с всичко необходимо за една идеална съпруга. Ще изпълня желанието на скъпия си съпруг и ще бъда онова, което му се струва, че иска. Затова престани за малко да хихикаш и отговори подробно на въпросите ми!

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ВТОРА

Когато в шест часа вечерта Лий се прибра в къщи, Блеър лежеше на дивана в салона с кутия бонбони в скута си. По цялата стая бяха разпръснати модни списания. Тя, изглежда, изобщо не забеляза пристигането му, налапа един бонбон и задълбочено се зачете в някакъв илюстрован роман със заглавие „Изкушението“, както с почуда установи Лий, когато се приближи.

— Това е нещо ново — промърмори той и се усмихна.

Блеър отметна глава назад, вдигна бавно очи към него и лениво промълви:

— Здравей, скъпи. Приятен ли беше денят ти?

— Досега не — отговори той и се наведе да я целуне, но тя в последния момент извърна глава и Леандър едва докосна с устни бузата й.

Блеър сложи нов бонбон в устата си и с усилия задъвка твърдия карамел.

— Ще бъдеш ли така добър да ми приготвиш чаша лимонада, за да мога да си дочета главата? После се преоблечи за вечеря. Днес мисис Шейнс е приготвила нещо много хубаво.

Лий се изправи до дивана и пое празната чаша, която му подаде.

— Откога се разбираш толкова добре с икономката си?

— О, тя не е толкова лоша, стига човек да знае как да я подхване. Бъди мил и ми донеси лимонадата. Умирам от жажда, а и една дама не бива да чака, нали?

Лий отстъпи със слисано лице.

— Разбира се, че не. Веднага се връщам.

Когато Лий излезе, Блеър набързо погълна бонбона и се зачете. Нямаше търпение да дочака героинята да запрати някой стол по главата на ухажора си и да му каже, че е най-добре да вземе едно въже и да се обеси.

— Но, Лий — промълви нежно тя, когато той се появи на вратата с чаша лимонада в ръка, — ти все още не си се преоблякъл за вечеря…

— Занимавах се с твоята лимонада. Не искам да умреш от жажда — отговори раздразнено той.

Веднага очите на Блеър се напълниха със сълзи и тя подчертано бавно ги изтри с копринена кърпичка.

— Толкова съжалявам, че бях рязка! Просто си помислих, че не е нужно да ставам, щом си си дошъл и можеш да ми окажеш тази малка услуга… О, Лий, днес имах толкова работа!

Лий стреснато се отпусна на колене, избута списанията и взе ръката й.

— Прости ми, не исках да те нараня. Но това не е причина да избухваш в сълзи.

Блеър продължаваше да хълца.

— Просто не знам какво става с мен в последно време. Вълнувам се за всяка дреболия.

Леандър целуна ръката й и започна да я милва.

— Не го вземай толкова навътре. Всички жени преминават през такива фази.

Той се беше навел над ръката й и не видя гневните искрици в очите й, докато тихо му отговаряше.

— Вероятно си прав. Проблемът е типично женски — истерия или нещо подобно.

— Вероятно — усмихна се Лий и продължи да милва ръката й. — Почини си, а аз ще се преоблека. Щом хапнеш нещо, ще се почувстваш по-добре.

Той стана, усмихна й се пак, смигна й и изтича нагоре по стълбата.

Блеър скочи от дивана, опря ръце на кръста си и гневно изгледа тавана.

— Ау, май не съм чула добре! — изфуча тя. — „Всички жени минават през подобни фази!“ Още по-лошо е, отколкото си мислех. — Гневният й глас отекваше в стаята. — Ще те науча аз тебе, Леандър Уестфийлд! Ще ти предложа цял куп „женски проблеми“! Кълна се в това! Ще си имаш жена, която многократно ще надвиши представите ти за послушна съпруга…

Когато изкъпаният и преоблечен във вечерен костюм Лий слезе долу, Блеър го очакваше спокойна и с любезна усмивка в трапезарията. Той беше много внимателен, придърпа й стола да седне по-удобно, разряза печеното и я обслужи с месо и зеленчуци. Блеър започна да реже парчето на малки хапки, без да проговаря. От време на време вдигаше очи и благонравно се усмихваше.

— Днес имах интересен случай в клиниката — започна Лий. — Една жена дойде и заяви, че е бременна. Но смятам, че това е само киста. Поръчах й да дойде утре и искам ти също да я прегледаш.

— О, Лий, няма да мога. Хюстън ми уговори час при шивачката си, а после с Нина ще обядваме заедно. Следобед трябва да си бъда в къщи и да надзиравам прислугата. Както виждаш, програмата ми е запълнена.

— Е, добре. Случаят не е толкова спешен и може да почака няколко дни. Значи утре няма да бъдеш в клиниката?

— Не мога да свърша всичко наведнъж. — Тя го изгледа с премрежен поглед. — Задачите на съпругата поглъщат много повече време, отколкото си представях първоначално. Очевидно омъжената жена има да върши толкова много неща. Освен това аз съм част от светското общество на тази град и смятам за свой дълг да се включа активно в благотворителните мероприятия. Ще вляза в дамския клуб, в християнската мисия и…

— Не мислиш ли, че работата ти в клиниката Уестфийлд е предостатъчен принос към благотворителността? — прекъсна я рязко той.

— Разбира се — отговори сковано Блеър. — Щом настояваш, утре ще те придружа в клиниката. Ще откажа часа при шивачката. Убедена съм, че омъжените дами на града ще се справят отлично и без мен. Трябва само да им обясня, че ти изискваш от мен да имам професия и да се занимавам с нея, освен с домашните си задължения. Сигурна съм, те ще разберат, че има и жени, които трябва да участват в изхранването на семейството.

— Да участват? — изръмжа Лий. — Откога изисквам от теб да работиш за прехраната си? Нима съм занемарил задълженията си на глава на семейството Платила ли си нещо за тази къща? Не е нужно да работиш — нито утре, нито вдругиден! Аз си мислех, че идваш на работа по свое желание!

Очите на Блеър отново се напълниха със сълзи.

— Аз исках и пак го искам. Но не си представях, че домакинските задължения поглъщат толкова много време. Днес трябваше да съставя менюто, да обуча новото момиче, което е ужасно несръчно, а когато доставиха панделките за новите ми рокли, цветовете бяха напълно объркани. Искам да бъда красива за теб, Лий. Искам да ти създам уютен дом и да бъде не само най-красивата, но и най-добрата съпруга на света. Искам да се гордееш с мен, а това е невъзможно, ако цял ден работя в клиниката. Та аз дори не предполагах…

— Прекрасно — прекъсна я Лий и хвърли салфетката на масата. — Не исках да те ядосам. Както виждам, досега не съм те разбирал добре. Не е нужно да ходиш в клиниката — нито утре, нито когато и да било.

Той посегна към ръката й и започна да целува пръстите й един по един. Блеър обаче отдръпна ръката си и внимателно сгъна салфетката си.

— Тази сутрин се обади някой си Джон Силвърман и съобщи, че довечера има важно събрание в твоя клуб. Не ми каза за какво се отнася, а аз не го и попитах.

— Знам за какво става дума, но те ще се справят и без мен. Има няколко случая в клиниката, които непременно бих искал да обсъдя с теб. Има един мъж с инфектирана ръка, когото ми се ще да прегледаш. Трябва да чуя мнението ти за него.

— Моето мнение? — учуди се Блеър и невинно затрепка с мигли. — Ти ме ласкаеш, Лий. Та аз дори не съм завършила стажа си. Нима бих могла да ти кажа нещо, което ти с твоя дълъг практически опит да не знаеш?

— Да, но по-рано…

— По-рано не бях омъжена. Нямах представа за отговорностите на съпругата. Лий, мисля, че трябва да отидеш на събранието. Ще се почувствам ужасно, ако трябва да те отнема от приятелите ти. Освен това много ми се иска да си дочета романа. Толкова е вълнуващ!

— Така ли? — промърмори мрачно Лий. — Щом искаш, ще вървя.

— Да, мили, най-добре е да отидеш — отговори тя и се изправи. — Не бих желала никой да ме обвинява, че променям стила ти на живот. Съпругата не бива да бъде спирачка, напротив, тя трябва винаги да подкрепя съпруга си.

Лий бутна стола си назад и внимателно се изправи. Ребрата го боляха и много му се искаше да си остане у дома и на спокойствие да си прочете вестника, но се сети, че от деня на сватбата си не беше ходил в клуба. Може би Блеър наистина беше права и той не биваше да занемарява приятелите си. Там също щеше да поседи в някое меко кресло, а може би щеше да узнае какво се говори в града за стрелбата в рудника.

— Добре де — промърмори той. — Ще отида в клуба, но няма да остана дълго там. Надявам се, като се върна, да поговорим за пациентите.

— Дълг на всяка съпруга е внимателно да изслушва мъжа си — отговори с усмивка Блеър. — Иди в клуба, скъпи, а аз ще пошия и скоро ще се оттегля в покоите си. — Тя скромно го целуна по челото. — Ще се видим на закуска. — После прошумоля с полите си и изчезна, преди Лий да успее да каже нещо.

Скри се в тъмната гостна стая и го изчака да излезе. Лий се движеше бавно и тя знаеше, че гърдите го болят. Но не съжаляваше, че го отпрати. Мъжът й заслужаваше този малък урок.

Когато файтонът му изчезна зад завоя, тя слезе в салона и се обади на Нина.

— Хайде утре да си направим разходка на коне — предложи Блеър. — Иначе ще умра от скука. Мислиш ли, че по някое време баща ти ще успее да ме вкара в болницата, без никой да разбере? На всяка цена трябва да видя един пациент.

Нина помълча малко.

— Сигурна съм, че ще ти помогне. И… добре дошла у дома, Блеър.

— Много е хубаво да се върнеш у дома — отговори през смях Блеър. — Ще се срещнем утре в девет на завоя на река Тиерас. — Тя почака, докато Нина окачи слушалката и продължи с остър глас: — Ако разпространиш само една дума, Мери-Катрин, ще знам кой е предателят.

— Не бива да говориш така, Блеър-Хюстън — отговори възмутено момичето от централата. — Аз никога не подслушвам чужди… — То уплашено спря, когато разбра, че се е издало, и побърза да изключи щепсела.

Блеър отиде в кухнята, отряза си дебела филия хляб и сложи върху нея парче печено. На вечеря беше хапнала толкова малко, че беше гладна като вълк.

Когато Лий се прибра, тя отдавна беше в леглото си и се преструваше, че спи. А когато той започна да гали бедрата й и повдигна нощницата й, сънливо заяви, че е преуморена и има ужасна мигрена. Лий сърдито й обърна гръб и Блеър веднага съжали за държанието си. Може би по този начин наказваше повече самата себе си, отколкото него…

— Това е остеомиелит — каза Блеър на Рийд и внимателно отпусна ръката на пациента. — Когато следващия път избиете зъбите на някого, първо го попитайте дали редовно си ги мие — обърна се към пациента тя.

— Лий предполагаше, че е това, но държеше да чуе мнението на колежката — усмихна се Рийд.

Блеър затвори лекарската си чанта и тръгна към вратата.

— Поласкана съм, че мнението ми има стойност за него. Но не желая той да узнае, че съм била тук и съм прегледала пациента. Обещаваш ли ми да мълчиш?

Грозното лице на Рийд още повече се набръчка.

— Дадох ти думата си, макар че не одобрявам това, което правиш.

— Не одобряваш и онова, което върши той, нали? Не искаш синът ти да се връща в къщи с пробити от куршуми гърди?

— Стреляли са по Лий? — пошепна ужасено Рийд.

— Само няколко сантиметра по-надясно, и куршумът щеше да мине през сърцето.

— Не знаех. Той нищо не ми е казал…

— Той не обича да говори за себе си. Къде ходи нощем и защо се връща с окървавени гърди при жена си в спалнята?

Рийд изгледа снаха си, видя пламтящите й очи и разбра, че няма право да й разкаже за нощните посещения на сина си в миньорските лагери. Уважаваше настояването на Леандър дейността му да се запази в тайна. Освен това нямаше никакво доверие в младата жена, която се мислеше за спасител на човечеството. От нея можеше да се очаква да извърши някоя лудост. Беше същата като сина му…

— Не мога да ти кажа — промърмори едва чуто той.

Блеър само кимна и побърза да излезе от болницата. Отвън я очакваше оседлан кон и тя препусна в галоп, докато достигна завоя на река Тиерас, където я очакваше Нина.

Нина изгледа снаха си и после запотения и изморен кон.

— Брат ми ли е виновен, че си препускала дотук като луда? — попита тихо тя.

— Той е направо непоносим! Отвратителен потайник, най-ужасният мъж на света! — изплака Блеър.

— Съгласна съм с теб, но защо си толкова разгневена?

Блеър свали седлото на коня си и остави бедното животно да си отпочине.

— Знаеше ли, че баща ти му се обажда в полунощ или посред бял ден и Лий се губи някъде с часове, а после отказва да ми каже къде е бил и какво е правил? Преди два дни се довлече у дома с две дупки от куршуми в гърдите, а трима агенти на Пинкертън го проследиха чак до къщи! Сигурно те са стреляли по него. Защо? В какви каши е забъркан моят мъж? — извика Блеър и захвърли седлото на земята.

Нина я изгледа с широко разтворени очи.

— Нямам представа. Отдавна ли е това?

— Откъде да знам? Според него аз не заслужавам доверие и не бива да знам нищо. Позволено ми е да зашивам раните му, но не и да питам кой е стрелял по него. О, Нина, какво да правя? Не мога да мълча и да гледам как излиза от къщи, като знам, че следващия път може и да не се върне жив!

— Агентите на Пинкертън са стреляли по него, така ли? Сигурно онова, което прави, е свързано с…

— С някои престъпници! — прекъсна я рязко Блеър. — Във всеки случай върши нещо нелегално. Знаеш ли, за мен това няма значение. Искам да се върне жив и здрав. Нямам нищо против да граби банки през свободното си време, стига да не му се случи нещо.

— Да граби банки? — Нина се отпусна на една скала. — Блеър, аз наистина не знам с какво се занимава брат ми. Татко и той винаги са ме държали далеч от неприятните неща. А мама и аз премълчавахме пред тях всичко, което би ги разсърдило. Може би двете с мама бяхме дотолкова залисани в нещата, които вършехме тайно, че не обръщахме внимание на факта, че нашите мъже също могат да си имат тайни.

Блеър с въздишка се отпусна на тревата.

— Лий веднага разбра, че съм била в лагера на миньорите.

— Тогава слава на Бога, че главата ти е още на раменете. Това беше първият пристъп на ярост във вашия брак, нали?

— Да, и, надявам се, последният. Опитах се да му обясня, че тайнствените му изчезвания ме тревожат също толкова много, колкото той се бои за мен. Но той дори не ме изслуша.

— Главата му е от мрамор — отговори с въздишка Нина. — Какво ще правим сега с позивите? Освен теб никой няма достъп до мините. А щом Лий веднага разкри тайната ни, аз не мога да помоля Хюстън или другите момичета да внасят и позиви…

— Вчера имах достатъчно време да размисля и Хюстън ми даде чудесна идея. Разказа ми, че отдавна има желание да създаде женско списание. Как мислиш, не можем ли ние да издаваме това списание и като израз на благотворителност да раздаваме безплатно екземпляри на жените на миньорите? Ще представим първия брой за одобрение на директорите и аз съм сигурна, че ще получим позволение да го раздаваме в мините, защото списанието ще съдържа най-безобидни неща.

— Например за новите прически? — засмя се с блеснали от възбуда очи Нина.

— Най-дръзката статия ще бъде протест срещу избиването на колибри в Южна Америка, с перцата на които дамите украсяват шапките си.

— И нито дума за необходимостта от профсъюзно обединяване на работниците?

— Нито една думичка, която да се вижда.

Нина се усмихна щастливо.

— Мисля, че проектът е чудесен. О, Алън, свършвай по-скоро учението си, за да се върнем у дома! А как ще информираме читателите за онова, което трябва да знаят?

— Ще създадем код. Четох, че такъв код е бил използван в американската освободителна война. Състои се от редици букви и цифри, които са взети от определена книга и определена страница. Всяка цифра обозначава определена буква и трябва просто да се преведат цифрите, за да се превърнат в нормален текст. Във всяка къща има поне библия, нали?

Нина се изправи и развълнувано запляска с ръце.

— На първата страница ще публикуваме някой псалм и тогава… Но как ще маскираме цифрите? Директорите ще заподозрат нещо, като видят цели редици числа в женско списание. Нали ние, жените, нищичко не разбираме от математика…

Блеър се усмихна като котка, която тайно е нападнала сметаната.

— Плетка! — отговори тя. — Във всяко списание ще има модели на плетки и бродерии, а те се състоят само от цифри. От време на време ще вмъкваме по някой текст. „Тук започва левият ръкав“ — или нещо подобно. Всичко останало ще бъде код и ще съобщава на миньорите за действията на профсъюзите.

Нина отметна глава назад и затвори за миг очи.

— Но това е великолепно, Блеър. А което е още по-важно, смятам, че ще го осъществим. Тъй като ти си по цял ден в клиниката, аз ще отида в библиотеката, ще проуча този код и…

— Няколко дни няма да ходя на работа — прекъсна я мрачно Блеър.

— Но вчера ми казаха, че имаш толкова много пациенти и че пред вратата чакат дълги опашки от хора!

Блеър сърдите се загледа към реката.

— Вярно е — заговори тя и скочи на крака. — Знаеш ли как ми се иска да го удуша този твой брат! Опитвам се да му дам урок, но той май е твърде глупав, за да го разбере! Държи се бащински! Прави ми подаръци — цяла женска клиника, раздава заповеди наляво и надясно, надзирава всичко, което правя, но когато се осмеля да го попитам какво прави той през свободното си време, избухва в гняв, като че има насреща си невръстно дете, което пита баща си печели ли достатъчно пари за играчки. Зная толкова малко за своя съпруг, Нина. Той не издава нищо за себе си, и в същото време не ми позволява да направя и една крачка без негово знание. Не ми е необходим още един баща. Стига ми и този, който имах доскоро. Но как да му втълпя в коравата глава, че вече не съм малко момиче?

— Не ме питай, защото аз се провалих в усилията си — отговори Нина. — Цяло чудо е, че моят баща вече не ми подарява кукли за рождения ден. Но ти каза, че се опитваш да му дадеш урок. Как го правиш?

— Аз… Ами… — Блеър отмести очи към реката. — Понеже непрекъснато повтаря, че много му се иска да си има в къщи истинска дама, аз се опитвам да се държа като такава.

Нина се замисли.

— Искаш да кажеш, че се къпеш в благоуханна пяна, правиш се на абсолютно безпомощна и плачеш при всяка строшена чиния?

Блеър коварно се усмихна и се обърна към зълва си:

— Освен това харча пари за глупости, ям бонбони и нощем ме боли глава.

Нина се засмя от все сърце.

— Предупреждавам те, сестричке! Ще минат години, докато Лий проумее, че се опитваш да му дадеш урок. Трябва да преувеличаваш колкото се може повече. Жалко, че не умееш да губиш съзнание, когато си поискаш.

Блеър трагично въздъхна.

— Освен главоболието всичко, което правех досега, много му хареса. Няма нищо против да си стоя по цял ден в къщи и да надзиравам мисис Шейнс.

— Но ти полудяваш от скука, нали?

— Вече не — засмя се Блеър. — Днес следобед ще се занимавам с кода за миньорите. Така ще имам сериозна задача. Ако продължавам да си седя в къщи, майка ми сигурно ще ми изпрати няколко кошници френско грозде да си направя мармалад.

— Имам рецепта за сладкиш…

— От който ти потичат лигите — завърши Блеър. — Вече съм го чувала. — Тя започна да оседлава коня си. — Не съм изпаднала дотам, че да почна да събирам рецепти. Но нищо чудно скоро да падна в несвяст, ако ми донесат още няколко мостри плат в къщи. Утре ще ти се обадя и ще ти съобщя напредвам ли с плетките. Най-добре е да ги приготвя, преди да започнем да издаваме списанието и да посветим още хора в начинанието. Първо ще напечатаме моделите, за да разберат посветените, за какво става дума. Кога се връщаш във Филаделфия?

— Чак след десет дни. Ще трае цяла вечност, докато Алън завърши образованието си.

— Не е лошо да се представиш на леля ми и вуйчо ми в Пенсилвания. Ще ти дам адреса им и ще им напиша писмо. Освен това имам няколко приятелки, с които е добре да се запознаеш. Не искам да се чувстваш самотна.

— Много ти благодаря. Надявам се времето да мине бързо. Желая ти успех с Лий! — извика подире й Нина, когато Блеър се метна на седлото и препусна обратно към града.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА

След като в продължение на четири дни Блеър игра ролята на съвършената съпруга, тя вече не можеше да издържа на този тормоз. Ужасно уморително беше по цял ден да разговаря с икономката за прането и храната. Домакинските задължения й досаждаха, но още по-уморително беше старанието й да даде урок на мъж, който дори не подозираше, че му е отредена ролята на ученик. Четири дни наред жена му се преструваше на полуинвалид, отказваше всякакви милувки, а единственото, което чу от устата на мъжа си, беше произнесената тази сутрин на закуска забележка, че „меденият месец явно е свършил“.

По цял ден Блеър работеше над тайния код за позивите, докато едва не ослепя, правеше си бележки и превеждаше написания от Нина позив в комбинация от думи и цифри.

Сутринта на петия ден вече беше сигурна, че не може да продължава така. Излезе от къщи е намерението да си купи някоя фриволна нощница, с която да съблазни Лий довечера, но разходката по магазините завърши с посещение в книжарницата на мистър Пендъргаст, където се зарови в етажерките с медицинска литература.

Не забеляза, че до нея е застанал някой, докато мъжът не я заговори.

— Той трябва да достави стоката в четвъртък вечер — Блеър изненадано вдигна очи и видя пред себе си Льо Голт. Събра сили да преодолее тръпката на ужас и го изгледа право в очите. Ако този човек лежеше пред нея на кушетката с рана на гърдите, тя не би се уплашила и веднага би се заела с него, но като го гледаше пред себе си здрав и прав, не можеше да понесе присъствието му. Кимна студено и се опита да се отдръпне.

Посегна към едно издание на „Тя“ от Х. Райдър Хагарт, ала внезапно вдигна глава. Какво беше казал онзи негодник?

Огледа се и забеляза, че той се е запътил към вратата.

— Сър! — извика подире му тя и си навлече учудените погледи на собственика и на още две клиентки. — Намерих книгата, която търсехте!

Льо Голт се усмихна разбиращо.

— Чудесно — отговори високо той и тръгна към нея. Блеър осъзна, че трябва да разсъждава много бързо. Този човек не биваше да забележи, че тя няма понятие за какво става дума. Едновременно с това трябваше да се опита да узнае от него колкото се може повече.

— Да я предаде на същото място, както последния път, така ли? — пошепна тя.

— Правилно. — Той прелистваше книгата, сякаш беше възхитен от нея. — Няма проблеми, нали?

— Не. — Тя се поколеба. — Само че този път аз ще го заместя.

Льо Голт остави книгата на мястото й.

— Все пак не е това, което търсех — произнесе високо той. — Желая ви приятен ден, мадам. — После докосна с ръка шапката си и излезе от книжарницата.

Блеър изчака малко, за да не събужда ненужно любопитство, и го последва. Тъй като всяка крачка към близначките Чандлър беше обект на внимание от страна на целия град, тя буквално почувства погледите на клиентите в тила си, когато напусна магазина. Спря за миг пред вратата, сложи ръкавиците си и с ъгълчето на очите си забеляза, че Льо Голт се отдалечава на изток по Секънд стрийт. Тъкмо беше спрял пред магазина на Паркър за дамско бельо. Блеър тръгна на север, мина покрай хотел „Денвър“, прекоси главната улица, заобиколи сградата на Ръскин и излезе отново на Секънд стрийт. Така успя да се изплъзне от любопитните погледи на съгражданите си.

Льо Голт вървеше надолу по улицата, преметнал бастуна си през рамо като човек, който безгрижно се разхожда покрай витрините на магазините. Блеър прекоси улицата и застана пред изложеното в магазина на Паркър дамско бельо. Не искаше да губи време и веднага заговори:

— Аз знам всичко за вашите работи.

— Така си и мислех, иначе нямаше да ви заговоря — усмихна се Льо Голт и внимателно се вгледа във витрината. — Но мястото не е подходящо за жена.

— За мъж също не е особено добро. Поне аз така мисля.

Той обърна лице към нея.

— Така ли? Смятах, че наистина знаете.

— Разбира се. Знам също така, че съпругът ми за последен път участва в подобни дела. Още не се е възстановил от раните, които получи онази нощ. Затова ще го заместя аз. А после ще трябва сам да си вършите работата. Ние двамата вече не искаме да имаме нищо общо с вас.

Льо Голт се престори, че размисля над думите й.

— Е, добре. Ще се срещнем в четвъртък вечерта в десет. На обичайното място.

Той понечи да се обърне, ала Блеър го задържа.

— Но къде ще оставя кабриолета си? Не искам никой да го познае.

Льо Голт втренчено я изгледа.

— Почвам да се съмнявам, че предложението ви е разумно. Сигурна ли сте, че ще се справите? Знаете ли наистина с какво се захващате?

Блеър сметна, че сега е най-добре да си държи устата, и само кимна.

— Кабриолетът ще ни трябва. Затова спрете пред бар „Ацтеки“ на Бел Лейн. Чакайте там, докато дойде някой и ви предаде куфарите. Не ме разочаровайте. Ако не дойдете, мъжът ви ще плаща заради вас.

— Разбирам — прошепна тя.

През оставащите два дни до четвъртъка Блеър се движеше като лунатичка. Нищичко не помнеше, забравяше веднага за какво е тръгнала и не мислеше за нищо друго освен за това, което се готвеше да извърши. Най-после щеше да разбере с какво се занимава съпругът й зад гърба й. Беше казала на Нина, че й е безразлично, дали Лий е криминален престъпник или не — тя въпреки всичко ще го обича. Но скоро щеше да удари часът на истината. Беше убедена, че Лий е замесен в нещо незаконно, затова щеше да се престори на негова съучастница и да го освободи от тази дяволска паяжина. Надяваше се, че с тази отчаяна стъпка ще й се удаде да го отклони от досегашната му нелегална дейност.

В четвъртък вечерта Блеър облече лекарската си униформа. Лий беше повикан в болницата да закърпи няколко побойници, които си устроили дуел близо до мексиканската граница, и Блеър беше сама в къщи. Беше нервна и изпълнена с лоши предчувствия, когато слезе надолу по стълбите и отиде в обора, където я очакваше готовият файтон.

Досега беше ходила един-единствен път в тази част на града, където трябваше да чака Льо Голт. Това беше вечерта, когато за пръв път излезе с Лий и по пътя ги повикаха да помогнат на младата проститутка, която беше решила да сложи край на живота си.

Направи се, че не чува ревовете, с които посрещнаха каретата й, спря в задния двор на бар „Ацтеки“ и зачака.

Кен Тагърт се събуди с чувството, че нещо не е наред. Не знаеше какво го е стреснало, но веднага усети, че му е студено и леглото вибрира. Скочи и уплашено се обърна към Хюстън. Жена му трепереше с цялото си тяло и макар че беше натрупала отгоре си всички завивки, ръцете й бяха леденостудени. Кен посегна да я прегърне и успокои, но с ужас забеляза, че тя спи.

— Хюстън, миличка — проговори с мек, но настойчив глас той, — събуди се!

Хюстън с мъка отвори очи и цялото й тяло се разтърси от студени тръпки, макар че Кен я притисна в обятията си.

— Сестра ми е в опасност. Сестра ми е в опасност — повтаряше тя като безумна. — Сестра ми…

— Добре, добре — проговори успокояващо Кен и скочи. — Остани си в леглото, а аз ще се обадя по телефона да попитам случило ли се е нещо.

Кен хукна надолу към библиотеката, вземайки по две стъпала наведнъж. Поиска да го свържат с жилището на доктор Уестфийлд, но никой не отговаряше. Момичето от централата каза, че Леандър е бил повикан в болницата, защото имало стрелба и ранените трябвало да бъдат лекувани. Кен веднага се свърза с болницата. Сестрата, която се обади, първоначално рязко отказа да повика Лий.

— Не ме интересува какво прави докторът — моето обаждане е по-важно. Съобщете му, че животът на жена му е в опасност.

Само след половин минута чу възбудения глас на Леандър:

— Къде е Блеър?

— Нямам представа. Хюстън лежи горе и трепери с цялото си тяло. Леглото почти се разпада под нея, а тя е студена като лед. Непрекъснато повтаря, че сестра й е в опасност. Нищо повече не знам, но реших, че веднага трябва да ти съобщя. Когато французойката отвлече Блеър, Хюстън не прояви признаци на вълнение. Възможно е този път опасността да е действителна.

— Ей сега ще разбера какво става — отговори Леандър, остави слушалката и веднага я вдигна отново.

— Мери-Катрин — каза той на момичето от централата, — моля ви да потърсите жена ми вместо мен. Позвънете на всички, у които би могла да бъде, и я намерете колкото е възможно по-скоро. Но, за Бога, не казвайте защо ви трябва!

— Не знам дали бива да поема подобна задача, след като тя само преди два дни ме обвини, че подслушвам разговорите й.

— Мери-Катрин, ако откриете Блеър, аз ви обещавам, че тя ще ви помага безплатно при всяко раждане, а също и на сестра ви. Аз пък ще излекувам брадавиците по ръцете ви.

— Дайте ми един час — отговори телефонистката и извади щепсела.

Лий беше убеден, че му предстои най-дългия час в живота му. Затова се върна в операционната и се зарадва, че мисис Кребс вече е приключила с шиенето на раните. Тя го посрещна с укор, че е излязъл посред операция, но днес Лий не я слушаше. Мислеше единствено за това, че този път непременно ще убие Блеър, ако я намери и я стисне за врата. Нищо чудно, че през последните дни беше толкова миролюбива: без съмнение през цялото време е обмисляла някоя рискована постъпка.

Върна се в голямата приемна на болницата, където беше телефонът, и запали една от дългите си тънки пури. Припалваше ги една от друга, докато сестрите почнаха да мърморят, че в болницата не може да се диша. Лий яростно изръмжа насреща им, така че всички се свиха и страхливо се отдръпнаха. Ходеше напред-назад из стаята, а когато един горд с новородения си син баща поиска да телефонира, Лий го заплаши със смърт, ако само докосне телефона. Всеки три минути вдигаше слушалката, за да разбере има ли нещо ново, докато раздразнената Мери-Катрин не му заяви, че не може да търси Блеър, ако непрекъснато трябва да отговаря на запитванията му.

Успя да издържи цели пет минути, преди отново да се хвърли към телефона. Но още докато посягаше към слушалката, телефонът иззвъня.

— Къде е тя? — пошепна Лий.

— Трябваше да се предположи подобно нещо. Един човек — няма да ви кажа кой, защото репутацията му ще пострада — ми каза, че я видял оттатък коловозите. Файтонът й бил спрян пред бар „Аптеки“. Аз, разбира се, не знам къде се намира този салон и никога не съм го виждала. Ако питате мен, и Блеър няма какво да търси там…

— Мери-Катрин, обичам ви — изкрещя Лий, хвърли слушалката в ръцете на дежурната сестра и хукна навън.

Жребецът му беше свикнал да препуска като луд, а градът винаги с готовност му правеше път, тази вечер обаче Лий надмина самия себе си, когато профуча из улиците и копитата на коня изтракаха пред моста на Тиерас към квартала, където Блеър не биваше никога да ходи сама. Опитваше се да убеди сам себе си, че някой е дошъл у тях с молба за лекарска помощ и Блеър лекомислено му се е доверила, но инстинктът му подсказваше, че този път става въпрос за нещо много повече, отколкото за спешен медицински случай.

Пред бар „Ацтеки“ Лий спря коня и без да си дава труд да го завърже, се устреми право към салона. Едно от предимствата на професията му беше, че навсякъде го познаваха, а ако досега не беше оказал услуга някому, то всеки можеше да се озове скоро в положение, когато ще има нужда от неговата помощ.

— Искам да поговоря с вас — обърна се Лий към великана зад тезгяха.

Мъжът не обърна внимание на поставената пред него празна чаша от един клиент и с кимване покани Лий да го последва в задната стая.

— Момент, момент! — обади се един каубой, който тъкмо сваляше панталоните си. Пред него на изтърбушения дюшек лежеше мръсна жена с отегчено изражение на лицето.

— Изчезвай — нареди кратко кръчмарят. — Ти също, Бес.

Жената тежко се надигна и тръгна към вратата.

— Мислех си, че днес ми е проработил късметът и ти си дошъл при мен, а не при него — промърмори тя и се усмихна на Лий. Мръсните й пръсти нежно докоснаха бузата му.

Когато двамата излязоха, Лий нетърпеливо се обърна към кръчмаря:

— Чух, че тази вечер жена ми е чакала някого зад бара. Вие сигурно знаете какво я е довело тук.

Мъжът подръпна брадичката си и потърка небръснатите си бузи.

— Не ми се иска да ме въвличат в техните игри. Льо Голт и жената, с която се е сдушил…

— Но какво общо има оня негодник? — попита смаяно Лий.

— Вашата жена очакваше именно него.

Лий се извърна настрана. Беше се надявал, че се е излъгал и Блеър е дошла да лекува някой ранен, но щом е чакала Льо Голт…

— Вие просто нямате избор — обърна се отново той към великана. — Няма да ви шантажирам или да викам шерифа, но разберете, че е прибягна към всяко средство, за да узная къде е жена ми.

— Шерифът вече е уведомен и тръгна да гони Льо Голт и жената. Само че в нищо не може да ги обвини, защото този път женичката ви ще свърши мръсната работа.

Леандър се приведе напред.

— Кажете ми всичко, което знаете — веднага!

— Нямам нищо общо с тази работа. Продавам на хората уиски и бира, но не ме интересува с какво се занимават. Добре де, добре — не се вълнувайте толкова. Ще ви кажа всичко, което искате да узнаете. Значи онзи Льо Голт нае стая при мен и скри в нея една жена. Не я познавам. Видях я само веднъж. Говори странно. Сигурно е чужденка.

— Французойка? — попита Лий.

— Вероятно. И е доста красива.

— Значи Льо Голт и тази французойка са забъркани в нещо — проговори замислено Лий. — Какво друго знаете?

— На минаване чух разговора им: трябвало да изнесат нещо от града и търсеха човек, който да не събуди подозрението на полицията. Често си говореха за това.

Леандър се обърна и удари с юмрук по дървената стена. Болката от удара го облекчи.

— Значи са намерили някой достатъчно глупав да им повярва. Къде отидоха двамата и какво искаха да измъкнат от града?

— Нямам представа. Смятам, че Льо Голт ще си признае пред вас. Той е в някоя от съседните кръчми. Изгоних го, защото не търпя жени в кръчмата си. Те създават само ядове.

Без да каже повече нито дума, Лий хукна навън и претърси три кръчми, преди да открие Льо Голт в четвъртата. Дори не си даде труд да го заговори, а сграбчи мъжа за ризата и го издърпа от стола му.

— Ще дойдете ли доброволно, или трябва първо да ви избия няколко зъба?

Картите паднаха от ръцете на играча и той е усилие запази равновесие. Кимна кратко на Лий, който с няколко силни тласъка го подкара към вратата. Никой не посмя да ги последва на улицата. Хората или не се интересуваха от спора им, или предпочитаха да не се замесват в разправията с известния доктор Уестфийлд.

Лий беше побеснял от ярост и едва говореше.

— Къде е тя?

— Вече е късно. Трябваше да дойдете преди няколко часа.

Лий го сграбчи отново за ризата и го запрати срещу задната стена на кръчмата.

— Не съм убивал никога. Заклел съм се да спасявам човешкия живот, но, уверявам ви, Льо Голт, днес без всякакви угризения ще наруша клетвата си и ще ви извия мръсния врат, ако веднага не отговорите на въпроса ми.

— Междувременно жена ви е попаднала в ръцете на шерифа. Сигурно са я прибрали в килията. Откраднала е облигации на стойност един милион долара.

Лий беше дотолкова смаян от разкритието, че пусна ризата на играча и отстъпи крачка назад.

— Къде? Как? — пошепна едва чуто той.

— Нали ви казах, че ще си платите, задето ме напъхахте в затвора преди години. Жена ви беше лесна плячка. Смята, че ви спасява живота, а вместо това изнася от града откраднатите облигации. Шерифът е уведомен за деянието й и е по петите й. Най-вероятно вече я е заловил. Надявам се, че ще ви бъде приятно да я гледате зад решетките.

Лий вдигна ръка да го удари, но Льо Голт подигравателно се изсмя:

— На ваше място не бих посягал. Пистолетът ми е насочен право в корема ви. По-добре се успокойте и вървете да потърсите жена си в затвора, както подобава на примерен съпруг. Сигурен съм, че това ще е първото от многото предстоящи посещения.

Лий не искаше да губи повее време. Тръгна заднешком към изхода на уличката, без да го изпуска от очи. После хукна към мястото, където послушно го очакваше конят му, но по пътя му хрумна нещо друго и набързо отмъква един черен жребец, завързан пред кръчмата. Метна се на седлото и препусна като луд в югозападна посока. Единственото място, където можеха да бъдат депозирани облигации на стойност един милион долара, беше гарата.

Изкачи се на билото и забеляза на лунната светлина вдясно от себе си карета, а вляво група ездачи, вероятно шерифът и помощниците му.

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Лий заби шпори в слабините на коня, изкрещя като луд, изпразни пистолета си, измъкна пушката от калъфа на седлото и даде няколко изстрела във въздуха, за да отклони вниманието на ездачите от жена си и да го привлече към себе си. И успя.

Когато няколко „заблудени“ куршума вдигнаха прах пред групата ездачи, мъжете спряха и се опитаха да укротят разбунтувалите се коне. Така Лий спечели няколко минути и успя да стигне пръв при жена си.

Въпреки това всички се озоваха почти едновременно при кабриолета й. Лий хвърли поглед към сериозното лице на шерифа и веднага разбра, че Льо Голт е казал истината — отрядът беше тръгнал да се увери, че една от близначките Чандлър е участвала в ограбване на банков сейф.

— По дяволите! — изрева той, обърнат към Блеър, дръпна юздите и скочи на земята. — Човек не бива нито за минута да те изпуска от очи.

Покатери се до нея на капрата, издърпа поводите от ръцете й и се обърна към шерифа.

— Дайте на жената собствена карета и тя непременно ще си счупи главата.

Шерифът втренчи очи в него и Лий почувства, че се изпотява.

— Момче, нали ти казах да внимаваш за жена си — заговори сериозно шерифът. — Иначе друг трябва да се заеме с това.

— Разбрано, сър — отговори Лий. — Всичко ще бъде уредено най-късно до утре сутринта.

— Шест часа, Леандър! Давам ти шест часа. После ще се намеся аз.

— Разбрано, сър — повтори Лий и усети такова облекчение, че от очите му потекоха сълзи. — Ще се справя и по-бързо, сър. — После изплющя с камшика, отклони кабриолета от шосето и потегли към товарната гара.

След минута Блеър се осмели да отвори уста.

— Значи все пак дойде на срещата. Откъде знаеш, че тази нощ трябваше да стане предаването?

Лий не я погледна.

— Мълчи сега, ако искаш да останеш жива. Само мълчанието ти може да ме възпре от намерението да те просна на коленете си, да те натупам както трябва и да те затворя за цял живот в къщи.

— Мене? Мене? — изплака тя и се залови с две ръце за облегалката. — Та аз дойдох само заради теб!

Лий се обърна към нея със святкащи от гняв очи.

— Нима вярваш, че аз крада ценни книжа? Че работя с тип като Льо Голт?

— А какво друго правиш? Не печелиш нищо като лекар, а закупи скъпото оборудване за болницата, купи къща и две дузини нови рокли за мен. Освен това се връщаш у дома с рани от куршуми и… — Тя замлъкна, когато Лий рязко спря кабриолета точно пред тъмната канцелария на товарната гара.

— Я да видим с какво се опитваше да те забърка Льо Голт. — Той скочи на земята и докато Блеър слизаше, измъкна от сандъка на файтона малко дървено ковчеже. Отвори го и извади пакет изкусно отпечатани ценни книжа. Вдигна ги и прочете написаното на тях в светлината на уличния фенер.

— Не само си откраднала. Тези ценни книжа са собственост на Тагърт и Националната банка на Чандлър. Половината град щеше да фалира.

Мина цяла минута, преди Блеър да проумее какво й казват. Тя се отпусна на стъпалото на файтона и проплака:

— О, Лий, но аз не знаех! Исках само…

Той я хвана за раменете и я издърпа да стане.

— Нямаме време за изблици на разкаяние. Донеси лекарската си чанта. — После грабна фенера на файтона от поставката му и хукна. Блеър го следваше по петите с тежката лекарска чанта.

Имаше само един вход към тъмната канцелария и когато двамата нахлуха вътре, видяха огромния празен сейф, чиято врата зееше отворена, и проснатия на пода мъж.

Лий се наведе над изпадналия в безсъзнание служител.

— Това е Тед Хинкел. Жив е, но е получил силен удар по главата.

Блеър посегна към чантата си и извади амонячната сол.

— Щом не работиш с Льо Голт — тогава къде ходиш нощем?

Лий въздъхна дълбоко и дръпна шишенцето от ръката й.

— Исках да те предпазя от самата теб, защото се боях, че ще направиш същата глупост като днес. В действителност от известно време прекарвам нелегално профсъюзни агитатори в миньорските лагери.

— Синдикалисти? — промълви смаяно Блеър. — А пък Льо Голт…

— Как можа да повярваш, че ще се забърка с бивш затворник като него! Нали самата ти твърдеше, че той ме мрази! Сигурно е разбрал е какво се занимавам и е употребил знанията си, за да те изнуди. Ако успееш да измъкнеш ценните книжа от града — чудесно, ако не успееш — още по-добре. Така ще ме накаже, задето едно време е лежал в затвора.

— Но парите… — започна Блеър и вдигна фенера над главата на Тед. Все още не проумяваше напълно думите на Леандър.

Лий изгледа със смръщено чело безжизнения млад мъж на пода. Трябваше бързо да се погрижат за него.

— Как можа човек като мен да се влюби в такава като теб! Майка ми е от богато семейство и наследих от нея достатъчно пари. Не съм милионер като Тагърт, но имам достатъчно средства. Още първия ден ти го казах.

— Да. Но клиниката струва много!

Лий изскърца със зъби и повдигна главата на Тед.

— Ако се измъкнем невредими от тая бъркотия, ще ти покажа банковата си сметка. Мога да си построя двадесет болници.

— О! — проговори почтително Блеър и подаде на мъжа си карбола и кърпа, с която да почисти раната на Тед. — Значи напразно съм откраднала… Колко откраднах всъщност?

— Един милион долара.

Блеър едва се изпусна бутилката с карбол.

— А ти как узна? Защо шерифът се появи така внезапно? И какво ти каза за някакви шест часа?

— Хюстън усети, че те заплашва опасност, а Мери-Катрин откри къде си. Льо Голт те е издал на шерифа, а шерифът ми даде шест часа да върна ценните книжа по местата им.

Блеър скри лице в ръцете си.

— О, божичко, какво направих! Смяташ ли, че ще ме затворят?

— Не, ако върнем облигациите.

— А как ще уредиш това?

— Имам въже. Ще направя клуп от долните ти гащи, ще пъхна вътре ковчежето и ще го спусна през камината. Ти пък ще убедиш Тед, че сам е спасил ценните документи.

Блеър мълчаливо се изправи, свали дългите си копринени гащи и ги подаде на Лий. После седна на пода и взе главата на Тед в скута си, докато Лий изтича навън.

— Тед, Тед! Какво стана? — попита загрижено тя, когато младежът отвори очи.

— Нападнаха канцеларията — отговори той, седна на земята и посегна към главата си. — Трябва да уведомя шерифа…

— Най-добре е да седнете — отговори тя, помогна му да се изправи на крака и го отведе до един стол. — Първо ще прегледам раната на главата ви.

— Но шерифът…

— Момент! — Блеър изсипа йод в раната и младият мъж прималя от болка. Когато се отпусна назад в стола си, тя продължи: — Най-добре ми разкажете какво се случи.

Двама мъже нахлуха в канцеларията и опряха револвер в слепоочието ми.

С крайчеца на окото си Блеър забеляза нещо бяло да се спуска в камината.

— Обърнете се малко към светлината… Така. Какво стана после?

— Стоях като вцепенен. Дребният отиде до сейфа, отвори го и измъкна ковчежето. Нямам представа какво съдържа то. Тогава ме удариха с все сила по главата и се събудих едва когато дойдохте вие. Трябва да повикам шерифа!

— Но това не е цялата история. Сигурно сте се съпротивлявали.

— Не. Но сега трябва…

— Тед, моля ви! Легнете за минута на земята. Загубили сте много кръв. Да, така е добре. Полежете зад шкафа, а аз ще почистя инструментите си.

Блеър изтича до камината, издърпа въжето и клупа и ги натъпка в лекарската си чанта.

— Добре, станете сега. Най-лошото остана зад вас. Ще ви предложа нещо. Станете, вземете револвера си и елате с мен. Ще ви отведа право при шерифа.

Тед се измъкна иззад шкафа, държейки се с ръка за главата, и невярващо се взря в пепелта на камината.

— Но то е тук!

— Кое?

— Ковчежето, което откраднаха. Ето го там! Откога е тук?

— Беше си там, когато влязох. Нима искате да кажете, че крадците не са го взели със себе си? Божичко, Тед, нали казахте, че енергично сте се съпротивлявали. Вие сте успели да им попречите, нали?

— Аз… Не знам… Мислех си…

— Но ето го доказателството. Вие сте спасили сандъчето, Тед. Вие сте герой.

— Аз… Може би да. — Той изпъчи гърди. — Защо не всъщност?

Блеър прибра ковчежето в сейфа, заключи вратата, помогна на Тед да седне на един стол и хукна навън. Лий я очакваше край кабриолета. Имаше само една миля до следващия телефон, а той предполагаше, че шерифът очаква обаждането му в кабинета си.

Лий благодари на кръчмаря, който му позволи да телефонира, и скоро излезе навън. Блеър нетърпеливо го очакваше в кабриолета и го посрещна с вик:

— Нима всичко свърши?

— Шерифът каза, че Льо Голт, придружен от някакъв слабичък мъж — най-вероятно Франсоаз, — се е качил във влака за Денвър само преди час. Не мисля, че скоро ще ги видим отново по нашите места.

— А ти през цялото време си вкарвал нелегално профсъюзните агитатори — промърмори Блеър. — Знаеш ли, Лий, аз също размишлявах как бихме могли да помогнем на миньорите да осъзнаят положението си. Двамата с теб ще…

— Само през трупа ми! — изпухтя той и дръпна юздите от ръката й.

— А какво ще правя аз? Ще си седя в къщи и ще кърпя проклетите ти чорапи?

— Та ти съвсем не ги кърпиш лошо. Освен това на всяка цена трябва да знам къде си и какво правиш.

— Тогава знайте едно, господин докторе: ако мислите, че ще водя живот на домакиня и съпруга, жестоко се лъжете. В събота веднага след закуска отивам в моята клиника да се грижа за моите пациенти!

— Чак в събота? Защо не днес? Защо да не те сваля пред болницата?

— Защото възнамерявам да прекарам целия ден в леглото с мъжа си. Имам да наваксвам толкова много.

Лий учудено я изгледа, после се ухили и подвикна на коня си:

— Хайде, дий! Училището свърши, учителката иска да си поиграе!

Така започна пътуването към щастието.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

ПРОЛОГ

ГЛАВА ПЪРВА

ГЛАВА ВТОРА

ГЛАВА ТРЕТА

ГЛАВА ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ПЕТА

ГЛАВА ШЕСТА

ГЛАВА СЕДМА

ГЛАВА ОСМА

ГЛАВА ДЕВЕТА

ГЛАВА ДЕСЕТА

ГЛАВА ЕДИНАДЕСЕТА

ГЛАВА ДВАНАДЕСЕТА

ГЛАВА ТРИНАДЕСЕТА

ГЛАВА ЧЕТИРИНАДЕСЕТА

ГЛАВА ПЕТНАДЕСЕТА

ГЛАВА ШЕСТНАДЕСЕТА

ГЛАВА СЕДЕМНАДЕСЕТА

ГЛАВА ОСЕМНАДЕСЕТА

ГЛАВА ДЕВЕТНАДЕСЕТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ВТОРА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ПЕТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И СЕДМА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ОСМА

ГЛАВА ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА

ГЛАВА ТРИДЕСЕТА

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ВТОРА

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА

ГЛАВА ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА

Заслуги