УИЛЯМ УОРТЪН

ПИЛЕТО

Превод от английски: Тодор Вълчев, 1981

chitanka.info

На цялата моя рода

Има птичи пътища,

а дири по небето няма;

нещо е живяло, отминало,

оставяйки ни нещо.

— Хей, Пиле, виж ме! Това съм аз. Ал, цял-целеничък. Уф, стига де!

Облягам се и проточвам шия към коридора. Тоя съмнителен тип с бялата манта, хем пазач, хем санитар, все още стои на другия край.

Взирам се през вратата на клетката. Пилето клечи насред помещението и дори не ме поглежда. Клечи тъй, както имаше навика да клечи в гълъбарника, когато пришиваше перата на оня смахнат пернат костюм. Леле, ако майорът психиатър разбере за тоя негов костюм, като нищо ще му тури пранги.

Понякога ми изкарваше ума. Кача се аз в гълъбарника и си мисля, че вътре има само гълъби, а то: Пилето се сгушил в тъмното на другия край и пришива пера върху наполеонките си. Какви ли налудничави неща не му хрумваха на това Пиле.

Ето и сега, клечи насред тая бяла стая и никакво внимание не ми обръща. Крадешком хвърлям още един поглед към коридора.

— Хайде, Пиле, стига с тия номера! Много добре знаеш, че не си никакво пиле. Параграф осми[1] вече не ти е нужен. Войната, слава богу, свърши! Хитлер, Мусолини, Тоджо, цялата тая сган… капут!

Все едно, че не му говоря. Може пък наистина да е откачен. Чудя се дали психиатърът знае, че му викахме Пиле. Майката на Пилето едва ли е казала; а може и самата тя да не знае.

Пилето се обръща гърбом към мен. Както си клечи, и се завърта. Върти се, прилепил ръце към тялото. После се втренчва в небето — на другия край на стаята има високо прозорче.

Докторът ми каза, че очаквали от мен да разправя как сме живели с Пилето, какво сме вършили. Мене ме домъкнаха тук от дивизионната болница на Трийсет и първа пехотна. Главата ми е омотана в превръзки. Чака ме нова операция. Като ям или говоря, ме боли, а ето че плещя като шантав от девет сутринта. Не знам вече какво да кажа.

— Хей, Пиле! Помниш ли, като си направихме гълъбарник на онова дърво в гората?

Може, като му говоря за това, да се опомни. Старата — неговата — ни накара да разтурим първия гълъбарник, дето го бяхме направили в техния двор. Къщата на Пилето е част от имението Косгроув; някога в нея са живели пазачите. А големият дом на това имение и хамбарът са изгорели преди години. Къщата на Пилето е току до игрището за бейзбол. То е на мястото на някогашното пасище на Косгроув. Друго открито място в нашия квартал не е останало.

— Хей, Пиле! Какво направи старата с всички тия бейзболни топки?

Майката на Пилето прибираше всяка топка, която прехвърляше оградата и падаше в двора им. Играчите не се и опитваха да си искат топките. Безнадеждна работа. Падне ли топка в двора на Пилето, край, сбогом, топко. Пускаш в играта нова — и толкоз. Скъпичко излизаше на ония, които имаха силен удар.

Какво ли е направила старата с тия пусти топки? Ние с Пилето сме обръщали всичко наопаки да ги търсим. Може да ги е заривала някъде или пък да ги е продавала; голям черноборсов пазар на употребявани топки.

— Хей, Пиле! Помниш ли ония копелдаци от Грийнуд? Така и не можаха да открият гълъбарника ни на дървото. Ама и в нашия край ги имаше едни — здраве му кажи.

Ония от Грийнуд свиваха всичко, до което можеха да се докопат. Крадяха велосипеди, гълъби, всичко, което не е под ключ. Ама и нашият гълъбарник си го биваше, никой не можеше да се досети къде е. Имахме въжена стълба, която криехме в една дупка под храстите. Беше с кука на единия край и поискахме ли да се покатерим горе, мятахме куката на някой клон.

— Пиле, помниш ли въжената стълба, по която се катерехме? Много сме били щури, ей!

Все говоря и наблюдавам Пилето, мъча се да разбера дали ме слуша. Той не сваля поглед от високото прозорче на отвъдната стена. Става ми жал за него, като го гледам как клечи насред стаята с тази тъничка, бяла болнична пижама. Той клечи на цяло ходило, със събрани колене и изпъната напред шия, с прибрани до тялото ръце и подвити назад пръсти. Както е клекнал, ще речеш, ей сега ще скочи, ще размаха ръце и ще излети през прозореца, в който се е вторачил.

Страшен беше тоя гълъбарник, дето си го бяхме направили в гората. Вярно, беше по-малък от първия, онзи в двора на Пилето. В първия имахме много гълъби. Десет чифта и отделно два мъжки. И все отбрани, няма боклук, няма фурда, само породисти. Щом ще харчиш пари за храна, казвам аз, по-добре вземи хубави птици. А Пилето току донесе някоя никаква — само защото му харесвала. Колко пъти сме се карали за това.

Имахме три чифта сиваци, четири чифта синкави, един чифт червеникави и два чифта чисто бели. И никакви изгъзици — от ония, дето се премятат, или пък с опашки като ветрило; такива работи нямаше.

Сега аз мисля. Аз зная.

Зная. Мисля. Нищо.

Когато ги продадохме, майката на Пилето ни накара да очегъртаме курешките от предната веранда, където гълъбите спяха. И пребоядиса цялата веранда с парите, които взехме от продажбата.

Майката на Пилето е голяма кучка.

Тъй или инак, нямахме пари да купим гълъби за новия гълъбарник в гората. На Пилето изобщо му забраниха да се занимава с гълъби.

С първите два се сдобихме на Шейсет и трета улица, под железопътния надлез. Там се трупат много гълъби, питомни и почти все породисти. Ходехме да ги гледаме след училище. Вземахме безплатния автобус от гарата до Сиърс. Тогава бяхме тринайсет-четиринайсет годишни.

Гледахме как гълъбите пристъпват наперено, как кълват, как се чифтосват — нещо, което те вършат по цял ден, без да обръщат внимание на каквото и да било. Само като минеше влак, вдигаха се на облаци, сякаш влакът не минава всеки пет минути от петдесет години насам. Пилето ми обясняваше как обикновено се връщали на същото място и продължавали да вършат същото, с което се били заели преди това. Ние ги наблюдавахме и се мъчехме да разберем кои са главатарите на тоя рояк и къде точно са гнездата горе по гредите на надлеза. Мъчехме се и да различим двойките. Гълъбите са като хората, чифтосват се почти през цялата година и рядко някои двойки се разделят.

Обикновено мъкнехме цяла торба храна. За около две минути Пилето може да накара почти всеки гълъб да кацне в ръката му. Той ме караше да му посоча някой гълъб, после съсредоточаваше вниманието си върху него и започваше да му гука. И което е истина, гълъбът ще се завърти около Пилето и ще скочи право в ръката му. Веднъж ми разправяше, че просто ги викал. Хайде де, как може да повикаш точно определен гълъб от цял рояк? Пилето е страшен лъжец.

— Хей, Пиле, виж ме! Хайде стига! Говори ти Ал. Зарежи тия номера!

Все едно, че не му говоря. Та Пилето се сроди с един чифт сиваци. Красиви птици, само дето нямаха пръстени. Какво прави, какво струва, те взеха да кацат на главата и на раменете му, оставяха се да ги хваща в шепата си. Разтегляше ту едното, ту другото крило и разрошваше перата им. А гълъбите се държаха така, сякаш това е най-естественото нещо на света. Изглежда, им харесваше.

После Пилето ги оставяше, хвърляше ги сред другите гълъби, но те тозчас се връщаха при него. А гълъбите, както е известно, никога не се делят от рояка. Един ден ние с Пилето, вместо да вземем автобуса, тръгнахме пеша към къщи, а въпросните два все по него, та чак до нашия гълъбарник на дървото. Натрапиха му се на Пилето тия шантави птици.

Не бива да слушаш.

За да чуеш нещо, не бива да слушаш.

За да видиш нещо, не бива да гледаш.

За да схванеш нещо, не бива да мислиш.

За да кажеш нещо, не бива да слушаш.

Наложи се да ги затворим в гълъбарника, за да не влязат с Пилето в къщата. Паднеха ли на майка му, сигурно щеше да ги отрови.

— Хей, Пиле! Помниш ли сиваците, дето ти се натресоха? Господи, какво невероятно нещо!

Той пак не ми обръща никакво внимание. Ако е откачен, нека си е откачен, но как може да нехае за мен!

— Пиле, чуваш ли ме? Ако ме чуваш и не отговаряш нищо, значи, наистина си откачен, значи, си едно побъркано лайно.

Господи, само си губя времето. Държи се, сякаш е глух. Докторът каза, че чувал, да, чувал всяка моя дума. Много му разбира тиквата, тия негодници не всичко знаят. Може пък Пилето да е просто много уплашен и да не иска да слуша. Дявол го взел, какво ли се е случило с него?

Когато държахме първите гълъби, много обичахме да вземем един-два и да ги разхождаме с велосипедите си. Бяхме направили специална клетка за тая цел. Гълъбите вече си знаеха гълъбарника. Пилето беше опънал една жица през отвора му, закачена за един стар будилник, тъй че винаги разбирахме кога точно се прибират. Излизахме до Спрингфийлд или другаде и ги пускахме да летят със съобщение до самите нас.

Веднъж отидохме с нашите на брега на океана и аз взех с мен два гълъба. Нагазих там в прибоя и ги пусках. За по-малко от два часа бяха долетели до гълъбарника. Това са повече от деветдесет мили. В съобщението бях отбелязал часа и обяснявах на Пилето, че съм пуснал птиците да летят над Атлантическия океан.

Пилето седеше с часове в гълъбарника, за да наблюдава гълъбите. Боже, и аз обичам гълъби, но може ли да седиш по цял ден в мрачния гълъбарник? Да кажа и за пернатия костюм, който той носеше. Започна да го тъкми, когато още държахме гълъбите в задния им двор. Първо намери едни стари наполеонки и ги боядиса тъмносини. По-точно не наполеонки, а цяло бельо — фланела и дълги гащи в едно. После взе да събира, отдето му падне, гълъбови пера и да ги скътва в картонена кутия. След това дойде ред на клечането, за което споменах — клечи в дъното на гълъбарника и пришива пера върху бельото. Подхвана от врата и вървеше околовръст надолу, като перата се застъпваха така, както е при птиците.

Когато го завърши и го облече, приличаше на някакъв рошав гигантски гълъб. И вече не влизаше в гълъбарника без тоя костюм. А майка му съвсем се вбесяваше от това.

Като направихме гълъбарника в гората, Пилето още повече се смахна. Започна да носи ръкавици, покрити с пера, а върху обувките си надяваше оранжеви три четвърти чорапи. И като капак на всичко си направи качулка, също обшита с пера, и жълт клюн от картон. Клекнал в гълъбарника, понякога приличаше в полумрака на истински гълъб, само че по-голям, колкото едро куче. Ако някой вдигнеше случайно глава към дървото и го видеше в какъв вид се разхожда горе, сигурно щеше да полудее.

— Това, точно това ти е нужно тук, Пиле, старият пернат костюм. Тогава дебелогъзият ти доктор съвсем ще се побърка.

Пилето нямаше никакъв усет за породисти птици. Един бог знае по какво преценяваше и избираше гълъбите. Да вземем например третия гълъб, който донесе за гълъбарника в гората; по-грозна твар надали можете да си представите. Толкова пършива, че да се погнусиш. А Пилето казва: не, красив е.

Около месец след като се сдобихме с първия чифт, Пилето се връща в един дъждовен ден и мъкне тоя женски гълъб — видял го да се бие на бунището с един плъх и го прибрал. Кой ще ти повярва такова нещо? Лъжите на Пилето са толкова тлъсти, че никой не му се хваща. От друга страна, той винаги вярва на хорските приказки. Готов е да приеме за истина всякаква лъжа.

Земята се върти и ние сме впримчени. Тежестта приижда и ние се бъхтим в клетката от тонове, които ни притискат с различна сила.

Тази пършива гълъбица беше съвсем черна, ама не лъскаво черна, а като опушена. Да не бяха човката и походката й, човек би могъл да се закълне, че е гарга. И толкова беше малка, че аз я мислех за гардже дори след като знаех, че е гълъб. И не исках да я приберем в гълъбарника. Една женска: в повече е лоша работа, ама Пилето настоява, та настоява. И все ми навира в носа колко красива била тая гълъбица и колко хубаво летяла.

Първото, което направи тя, беше да откъсне сивака от женската му. Той така и не разбра какво го е сполетяло. Скъсваше се да се перчи, да я гони, да й се качва; престана дори да яде. А горката негова женска се сви в гнездото си и толкоз.

На мен ми писна; да я изхвърлим, викам, тая пущина. То не е гълъбица, а вещица. Пилето се съгласи, ама не му беше приятно. Изхвърлихме я ние на другия ден. И аз си представях, че ще се зарее нанякъде и повече няма да я видим.

Когато следобед отидох при гълъбарника, Пилето вече беше там. Вещицата също! С един едър червеняк. Те се перчеха из гълъбарника и червенякът й го навираше, а сивакът се мъчеше да стори същото, обаче нула. Наблюдавахме ги цял следобед. Най-накрая сивакът се прибра при своята си женска. Добре, викам, нека вещицата остане, щом вече си има мъжкар. Трябва да беше живяла в гълъбарника не повече от два дни.

Никой не знае повече от това, което се допуска да знае. Всеки от нас е заграбен в гроба на земното притегляне.

Та казвам, тая вещица беше невероятна. Излита следващия път и се връща с чифт красиви гълъби от най-чиста порода. Такива птици струват цяло състояние, осем-девет долара чифта. Не в гълъбарник, ами на сцена да ги сложиш. Не можехме да си представим, откъде ги е домъкнала. Влизат в гълъбарника — мъжкият след вещицата, а след тях неговата женска. Двата нови са толкова красиви, че гълъбарникът просто светва. Но какво става: мъжкият започва да се качва на вещицата, а нейният червеняк си отива. Това никак не е естествено.

Нещата продължават по същия начин. Излита вещицата и се връща било с мъжкар, било с някой чифт. В повечето случаи това са породисти птици. Хубавите гълъби, изглежда, намираха тая вещица за сексапилна. А тя доведе ли мъжкар, оставя го да й се качва, докато не доведе нов, после не дава на предишния да я докосне. Три месеца живя в нашия гълъбарник и нито веднъж през това време нямаше признак, че ще мъти. Може би е курва, казваше Пилето, но аз съм сигурен, че беше вещица.

В самотата си стигам до познанието, края на умението; надига се въздушно течение; движение към необходимостта.

Щура работа: докато се усетим, имахме толкова гълъби, че вече не се побираха в гълъбарника. Обаче никой не знаеше, че държим гълъби, затова и никой не ни подозираше. А с нашата вещица ние бяхме най-големите спецове в маменето на чужди гълъби.

Започнахме да носим излишните с влака до Челтнам или Мидия и там ги продавахме. Толкова далеч нямаше опасност някой да си ги познае. В края на всяка седмица прибирахме по три-четири долара. По цял ден да разнасяш вестници, пак не можеш да спечелиш толкова.

Ама какви гълъби имахме в тоя гълъбарник! В сравнение с него старият ни се струваше кочина. Пилето настояваше да запазим първия чифт сиваци; разбира се, запазихме и ония два красавеца, дето вещицата ги доведе. После се сдобихме с чифт невиждани синяци. От чисти по-чисти, едри, но стройни, с дълги шии. Краката им червени като мак. Красива работа, и двата с пръстени. Не можех да им се нагледам. Аз страшно си падам по качествени гълъби. Имахме и два чифта червеняци, не по-лоши от тия; всеки би разменил три чифта породисти за чифт като тях.

Вещицата ту вън, ту вътре. Понякога изчезваше за три-четири дни. Макар да ни носеше толкова пари, случваше се да си казвам: дано се не върне вече. Тръпки ме побиваха от нея. И не ми харесваше поведението на Пилето към нея. Гадно ти ставаше да ги гледаш особено когато той носеше тоя невъзможен пернат костюм.

Оглеждам още веднъж коридора. За лудница тук е адски спокойно. Повечето стаи имат двойни врати. Външната е само с едно малко прозорче, през което може да се наблюдават лудите; вътрешната представлява в същност желязна решетка. Аз съм се настанил в пространството между двете врати.

Тая болница изглежда много по-хубава от дивизионната. Аз съм там в пластичната хирургия и всеки влиза и излиза, когато му скимне. Налага се да чакаме между една и друга операция по две-три седмици, понякога и месец. И понеже не сме болни, докато дойде ред за операция, пускат ни. Помежду операциите аз запрашвам към къщи; в снекбара ме имат за голям герой. Докторите казват, че след още една операция ще се оправя, само нямало да ми порасне брада на нараненото място. Глупости, кой ти мисли за брадата?

— Хей, Пиле! Помниш ли оная, пършивата гълъбица. Тя май ти действуваше сексуално, друже. Какво ще кажеш да ти пуснат сега една гълъбичка, а?

За миг ми се стори, че той разбира — пръстите на ръцете му се отпуснаха и свиха отново. Може наистина да разиграва театър. Но защо, дявол да го вземе? Сега параграф осми не му е нужен. Нали и без това освобождават всички.

Оная пършивата имаше навика да се пъчи напред-назад пред Пилето, да гука нежно и да потръпва гръб, както правят гълъбиците, когато искат мъжкият да им се качи. Направо флиртуваше с него, вещицата му с вещица. Когато Пилето пръснеше храна на пода, тя не се юрваше да кълве с другите; о, не, ще кацне в ръката на Пилето и ще го накара той да я храни. И правеше същите движения, които женската прави, когато мъжкият я храни. А Пилето ще сложи някое и друго зърно между устните си и тя ще го вземе оттам. Господи, понякога си мислех: Пилето наистина си вярва, че е гълъб.

Да нагласиш мачтата или да уловиш вятъра в платното, е нищо. Знание само, не умение. Птицата познава простора без знание.

Ще ми се да проверя дали Пилето ще си спомни как ходихме да търсим съкровището. Това беше след скока от газовия резервоар и след като ни накараха да разтурим гълъбарника. Вече бяхме завършили прогимназия и Пилето ходеше в едно частно католическо училище. Аз пък — в гимназията в Ъпър Мериън. То и моите родители са католици, само че италиански католици, та много-много не ходят на черква. А на старите на Пилето само литургия им дай и всякакви такива глупости.

Тъй или инак, трябваше да напиша едно съчинение за часа по литература и понеже нямам въображение, реших да изиграя един номер на Пилето и после да опиша всичко, както си е било. В час четяхме „Златният бръмбар“ на Едгар По и, изглежда, оттам ми хрумна.

— Хей, Пиле! Помниш ли като търсихме заровеното съкровище на стария Косгроув? Адска смехория.

Отивам аз у Пилето с една карта. Бях изгубил почти цяла седмица, за да я направя и да подготвя всичко останало. Бях я пожълтил на огън и обгорил краищата й. Просто шедьовър. Всичко в нея е шифровано и ще я разгадаваме в стаята на Пилето. За да можем да я разпрострем, махаме от писалището модела на птица, с който Пилето се занимаваше. Тоя ден валеше.

Пилето все правеше някакви щури модели на птици. Правеше ги от балсово дърво и хартия, както се прави самолетен модел, само че неговите бяха птици с ластици, та да може крилете да се размахват. Някои от тях бяха много сложни, крилете им се извъртаха вертикално при мах нагоре и хоризонтално при мах надолу. И вярно — някои от тях наистина летяха. Обаче работата е там, че нито една от тия „птици“ не можеше да лети толкова надалеч, колкото един редовен самолетен модел.

— Ама ти, Пиле, се хвана като шаран на тоя номер с картата.

В обяснителната част имаше какви ли не сложни указания, както си му е редът за такива карти — от това дърво до онази скала и прочие. С нейна помощ трябва да стигнем до една стена, където се предполага да намерим друго сведение. Пилето и това глътна; ама той си е такъв, всичко вярва. Взе да разправя какъв огромен птичарник щял да направи със своя дял от съкровището. Просто ми идваше да му кажа истината. Не исках да го оскърбя с тоя номер, исках само да се пошегувам и да си напиша домашното по литература.

Тръгнахме да търсим съкровището още същата вечер. Валеше адски. Аз се мъчех да убедя Пилето да отложим тая работа, но нищо не е в състояние да го спре. Така дълбоко беше повярвал, че и аз започнах да вярвам. И дори взех да се надявам, че ще открием съкровище.

Щураме се ние в мрака без фенерчета, мокри до кости. Пилето ме води към несъществуващото съкровище. Намираме наистина старата тенекиена кутия от тютюн, в която бях скътал второ съобщение. Бях я пъхнал между камъните в развалините на някогашната къща — там, дето е била камината. Пилето пъха в джоба си кутията и хукваме с все сили към тях. Промъкваме се през избата, за да не ни види някой. Пилето е малко дребничък, обаче търчи като вятър.

Вмъкваме се пак в неговата стая и разгъваме новата карта. Използувал съм същия шифър и съм прогорил част от обясненията, но съм оставил достатъчно, за да се разбере, че именно това е необходимата карта. Съкровището е отбелязано на нея с кръстче. Пилето настоява да продължим търсенето още сега. Аз го увещавам да отложим за другата вечер — нали трябва да набавим необходимите инструменти и други неща. И си викам: що ми трябваше да започвам тая щурава работа. Дори съжалих, че нямам някакво съкровище да го заровя някъде, та Пилето да го открие, съкровището уж е зарито в североизточния ъгъл на някогашния хамбар, който е в развалини. Това е указано по сложен начин — нали при такива карти винаги е така, — тъй че трябва да си поблъскаме главите. Помагам на Пилето да преодолее най-трудното, но по-голямата част той сам разгадава. Заслужава си той едно съкровище като нищо.

Разбираме се да се срещнем на другия ден след вечеря, като се мръкне. За мен нищо не е да се измъкна от къщи, но Пилето скроява за себе си страшно изискан план — ще сложи чучело в леглото си и ще заключи вратата отвътре. Много по-просто е да каже, че идва у нас, но той изцяло се е потопил в тая авантюра. Том Сойер от Ъпър Мериън.

Имаме лопата, той е взел компас и канап, а аз нося стария револвер, за всеки случай. Разбира се, пак заваля. Цял ден нито капка, а сега порой. Нощта е непрогледна. Прекосяваме игрището, спускаме се по хълма зад флагщока и продължаваме по пътеката към хамбара. Късна есен е, тъй че няма много трева и гъстаци. През лятото трудно можеш да се провреш по тоя път. Дори няма да забележиш развалините.

Когато правих картата, не идвах да огледам мястото. Само маркирах: „североизточен ъгъл на хамбара“. Оказа се — с компаса, — че североизточен ъгъл наистина има. Оказа се още, колкото и необяснимо да е, че точно на мястото, отбелязано с кръстче в картата, има лека вдлъбнатина. И ето че самият аз се готвя да изровя злато. Дали пък не получавам съобщения от другия свят? Може би старият Косгроув се е свързал по някакъв начин с мен. Всички разправят, че бил заровил парите си. От дълги години иманярите копаят наоколо с надежда да намерят нещо.

Залавяме се и ние да копаем, като се сменяме на всеки пет минути. Напушва ме такъв смях, че или ще ми се пукне пикочният мехур, или ще се посера. Пилето е сериозен като сфинкс и току гледа часовника ми да не би да копая повече от определеното време. По едно време той удари на нещо. „Това е!“ — извика. Аз станах жълт-зелен. Ами ако наистина има съкровище? Ще рече, има и духове. Пилето копае като луд и се показва крайчеца на нещо метално. Идва моят ред и аз го доизкопавам. Тенекиена кутия от автомобилно масло. Започвам да се смея. Викам си: сега е моментът да му кажа. Оплескан съм с кал до задника. Мястото е глинесто и хлъзгаво. Не е шега работа да копаеш в мрака и да не виждаш на две педи от носа си.

„Слушай, Пиле — викам му, — няма никакво съкровище, всичко това го съчиних аз.“

Той взема лопатата и пак започва да копае.

„Чуваш ли бе, човек, безсмислено е да копаеш, тук няма никакво съкровище. Аз натъкмих картата и всичко останало. Направих го за училище.“

Пилето продължава да копае.

„Хайде, Пиле, дай да вървим вкъщи и да се изсушим.“

Пилето престава да копае и ме изглежда продължително. После казва уверено, че съкровището е тук и не бива да се отказваме.

Нямало как да не бъде тук, а аз само съм си бил въобразявал, че съм направил картата. Това вече беше прекалено. Казвам му, че е луд и че аз си тръгвам. Той пак копае. Аз се въртя наоколо още пет минути и си обирам крушите. Той продължава да копае като смахнат и нищо не продумва.

Не го видях две-три, седмици след това. Реших да не пиша домашно за търсенето на съкровището. Един ден отивам до мястото, дето бяхме копали, и какво да видя — яма, дълбока най-малко шест фута, като гроб. Един дявол знае как се е измъкнал от тая яма, след като я е изкопал.

Когато най-после се видяхме, отначало не продумахме дума за съкровището. Подир няколко дни Пилето каза, че според него някой се е добрал до имането преди нас; затова в земята там имало хлътнатина. Той все още не искаше да повярва, че всичко това е моя измишльотина, дори след като му обясних подробно как съм го направил. Само запремигва насреща ми като смахнат.

Искам да помисля за осъществяването на онова, което зная и не мога да задържа в себе си. Нещо ме притегля надолу. Земята в мен е силна. Носеният от вятъра прах е в костите ми.

Гълъбите така добре се харчеха, че решихме да не разчитаме само на вещицата, ами и ние да приберем някоя и друга птица. Ето защо в оная вечер се качихме на газовия резервоар. Това е едно голямо хранилище на Маршъл Роуд и Лонг Лейн. Там спят и мътят няколко различни ята гълъби.

— Помниш ли, Пиле, като се качихме на резервоара. Адски щура работа. Нея вечер почти се убедих, че може и да си птица.

По дяволите! Никакво внимание не ми обръща.

— Слушай, пилешка главо! Писна ми да говоря на тила ти. Не може да си чак толкова луд. Ако дойда да ти ударя два тупаника, сигурно ще започнеш да чуваш по-добре.

Какви ги говоря. Ако някой ме чуе, ще ме турят и мен зад решетката. Във всеки случай Пилето не се плаши, от неща, от които другите хора се плашат. И няма начин да го накараш да направи нещо, ако той не иска. Нищо не помага тогава. Не ще ли да направи нещо, той като че ли става безчувствен. За да се разбере какво имам пред вид, ще разкажа как се запознахме с Пилето, то е показателно.

Марио, братчето ми, идва един ден и ми се оплаква, че оная скица от Косгроув му взела ножа. Питам го откъде се е снабдил с тоя нож; той казва, че го намерил. Досещам се аз, че го е откраднал отнякъде, ама нали все гледам да се сбия с някого. Аз съм си як по рождение, а и вече бях започнал да вдигам тежести; имах си дори собствено гимнастическо салонче в избата. В ръцете си все стисках пружини, та да ми заякне хватката; и редовно четях „Здраве и сила“. С всички тия неща започнах да се занимавам още когато бях около единайсетгодишен — може би защото старият много често ме пердашеше. Тъй или инак, бях много силен и все исках да изпробвам юмруците си.

Та тъкмо когато бях откачен на тая тема, Марио ми се оплака, че Пилето му свил ножа. Тогава бях на тринайсет. Пилето да е бил не повече от дванайсет. Но си въобразявах, че сме големи, а не такива мочковци.

Излизам аз и прекосявам игрището. Дуя се с новото си кафяво кожено яке, а Марио тепа след мен. Показва ми къщата. Навеждам се над портата и гледам: Пилето седи на стъпалата пред задната веранда и почиства ножа. Викам го да дойде при мен. Той се приближава с такова изражение, сякаш се радва на тая среща.

Всичко, което съдържа живот, расте нагоре, но не е свободно. Най-високите клони улавят въздуха и светлината, но само подхранват безкрайната тирания на земята. Растежът сам по себе си е безсмислен.

Викам му да ми даде ножа. Той казва, че бил негов; купил го от някакво момче на име Зигенфъс. Ако искаш, казва, питай самия Зигенфъс. Настоявам да ми даде ножа. Той ми го подава. Разговаряме през дървената порта. Къщата им е оградена със зид, от другата страна на който е бейзболното игрище.

Веднага разбирам, че това е много хубав нож. Сгъваем, отваря се автоматично. Опитвам го да видя как действува. Нещо заяжда, пружината, изглежда, е развалена. Пилето посяга към ножа да ми покаже как действува. Аз бързо го отдръпвам и му казвам да не пипа с мръсните си ръце моя нож. Той ме гледа с мигащите си очи, като че съм луд. Обръщам се и си тръгвам заедно с Марио. Пилето отваря портата и се понася след нас. Ние не му обръщаме внимание. Той ни изпреварва, започва да ходи заднешком и си иска ножа. Аз го размахвам в ръка. „Тоя нож ли? — викам му. — Хайде, вземи го де.“ Той посяга към ножа. Аз го държа в лявата си ръка, за да мога да му стоваря един с дясната. Но не успявам да го улуча и той се докопва до ножа. Аз го грабвам от ръката му и го държа високо. Той пак посяга към него. Замахвам и отново не успявам да го ударя. Мутрата му уж е пред мен, но докато юмрукът ми я достигне, тя просто изчезва. Мога да се закълна, че той се отдръпва едва след като съм замахнал. Слагам ножа в джоба си, за да са свободни и двете ми ръце. Мисля си, ще го направя на кайма тоя глупак. Той непрекъснато посяга към джоба ми, просто ми се навира в ръцете. А аз, колкото пъти замахна, все не мога да го цапардосам. Опитвам се да го хвана с едната ръка и да го фрасна с другата. Нищо. Все едно, че аз върша всичко със забавени движения, а той действува с пълна скорост. И да речеш, че ми прави някакви финтове, не. Само се отдръпва, както човек се отдръпва, когато насреща му иде кола, и юмрукът ми попада в празно пространство.

Решавам да го сграбча. Щом е така, ще го сваля на земята, ще го затисна, та да не може да мърда, и тогава ще го направя на пихтия. Марио само гледа и нищо не казва. Когато Пилето отново посяга към джоба ми, аз се хвърлям напред и му правя ключ на главата. Навеждам се, за да го хвърля през крака си, и… него го няма. Така се чувствува човек, когато е уловил змия и тя се изплъзне от ръката му. Беше се изсулил някак.

Какво ли не опитах, какви ли хватки не му прилагах. Напразно.

По-късно, когато Пилето влезе в гимназията в Ъпър Мериън, го навивах да участвува в състезанията по борба, но той не щеше и да чуе. Само веднъж се съгласи, по време на училищното първенство, когато нямаше кой да се бори срещу Фогел. Фогел, сто трийсет и пет паунда, беше шампионът на областта. Пилето каза, че ще участвува, за да запълни празнината.

Цялото училище излезе да гледа мача. В Ъпър Мериън тия състезания са голяма работа. В началото на първия рунд Фогел на два пъти се опита да го свали, но безуспешно, после се хвърли да го улови ниско. Но Пилето се отмести и се метна върху Фогел, за да го свали на тепиха. Пилето я имаше, я нямаше сто двайсет и пет паунда с мокър балтон. Фогел побесня. Опита се да го превърти. Пилето се изплъзна и остави Фогел да се валя по гръб. Сега Пилето трябваше само да се стовари върху него, да го притисне и ето ти туш или почти туш. Пилето се изправя и се хили на Фогел. Фогел едва успява да се вдигне. Две точки за Пилето и една за Фогел.

Същото се повтаря още веднъж и Пилето получава още две точки. В края на рунда Фогел отново се измъква. Резултат: четири точки за Пилето и две за Фогел. Публиката започва да се кикоти. Всички крещят за Пилето. Той пристъпва от крак на крак и гледа опулено, а костюмът му за борба виси на него като на закачалка.

Вторият рунд започва от положението, в което е завършил първият — Фогел е отгоре. Той просто е възседнал Пилето. Пилето дори не се оглежда, само се усмихва под мустак. Рекох си: тоя път ще бъде туширан. Фогел е яко немско копеле; а лицето му — кръв червено, толкова беше побеснял.

Съдията удря с ръка о тепиха и извиква: „Борба!“ Фогел тегли ръката на Пилето, за да го смъкне на тепиха, но той — и аз не зная какво точно направи — някак се превъртя напред и след миг стоеше прав, а Фогел остана да лежи на тепиха. Боже, публиката подлудя. Фогел лази на четири крака като мечок, а Пилето стои и го гледа отвисоко.

Фогел се хвърля напред към Пилето, заема уж положение за борба, после се мята да го хване за крака. Пилето се завърта като пумпал и след секунда седи върху главата на Фогел. Това вече надминава всичко. Аз толкова пощръклях от радост, че без да искам, забих коляно в гърба на момчето, което седеше пред мен. А то да има подострен молив в задния си джоб. Върхът на молива се наби в коляното ми и остана да стърчи там. Още имам белег — спомен от деня, в който Пилето победи областния шампион от категория сто трийсет и пет паунда. Би го с дванайсет на шест точки, без дори да пролее капчица пот. А Фогел целия сезон се мъчи да навакса загубеното. Но не му достигнаха две точки, за да стане шампион на щата; биха го на финала в Харнсбърг.

Като го анализираш, всяко важно нещо става незначително — както животът изглежда нищо пред смъртта. Умението се унищожава, не, стерилизира се от мисленето; дестилира се в познание. Да мислиш, то е да превърнеш умението в познание.

Най-накрая толкова се уморявам от тия опити да докопам Пилето, че спирам и само го гледам. А той ми се усмихва. Значи, продължава да ми играе номера. Разбира се, ножа си той иска, но не го е яд на мен. Аз го отварям бавно, за да го сплаша. Прикляквам, като че се готвя да го убия. Той само стои и ме наблюдава. Започвам да си мисля, че дори наистина да искам, никога не мога да го достигна с ножа. Да го метна по него, той ще скочи и ще го улови във въздуха. И започвам да си давам сметка колко смешно е цялото положение. Марио все още е при нас и гледа. Хвърлям ножа в краката на Пилето. Той го вдига. Почиства го, затваря го, пристъпва към Марио и му го подава. Ако наистина е негов, казва, нека си го вземе. Възможно е, казва, Зигенфъс да го е намерил или да го е откраднал, а пък ножът да си е на Марио. Крясвам на Марио да не се докосва до тоя нож. Поемам го от Пилето и му го подавам обратно. Чувствувам се като генерал Лий, когато е предал сабята си. И тогава Пилето ме попита дали обичам гълъби и ме покани в техния двор да видя гълъбарника, който си строеше. Марио си тръгна сам към къщи, а ние с Пилето станахме приятели.

— Пиле, знаеш ли, че ако искаше, можеше да станеш шампион на щата. Само с един пръст можеше да надвиеш всички ония скариди от категория сто двайсет и пет. Можеше да счупиш и всички рекорди в леката атлетика.

В съботни дни отивахме с него на улицата срещу газовия резервоар и гледахме гълъбите горе. Пилето имаше голям бинокъл, който беше купил от магазин за заложени вещи. Тоя бинокъл беше само за тая работа — да наблюдаваш гълъби. Наблюдавахме ги по цял ден, като се редувахме с бинокъла и лапахме огромни сандвичи, които купувахме от Лонг Лейн.

Пилето рисуваше гълъбите. Той все рисуваше гълъби и всякакви други птици, както другите момчета рисуват състезателни автомобили, мотоциклети или момичета. Изписваше с подробности перата или краката, изобщо рисунките му на птици приличаха на технически чертежи със стрелките му там, с поглед отгоре, поглед отстрани и прочие. А речеше ли да нарисува гълъба като гълъб, и това можеше. Каквото и да говорим, Пилето е и художник.

Един ден ни издебват няколко фантета. Били се получили оплаквания, че сме надничали с бинокъла в хорските къщи. За щастие Пилето имаше цял куп от тия рисунки на гълъби и казахме, че готвим доклад за училище. Това е нещо, което дори един полицай може да разбере. Иначе ще му е много трудно да обясни на някоя дама защо предпочитаме да наблюдаваме гълъбите, вместо да гледаме с бинокъла през прозореца как тая дама пишка.

Между ятата на газовия резервоар имаше и хубави екземпляри и ни се щеше да се сдобием с няколко от тях. Пилето сигурно би могъл да ги склони да влязат в джоба му, но и на двама ни беше влязла мухата да се качим на резервоара. Това трябваше да стане нощем, когато гълъбите спят. Резервоарът беше ограден, а имаше и нощен пазач, но ние бяхме разузнали откъде можем да се промъкнем.

Трудно ми е да върша това: трябва да убивам всяка птица, да я оскубвам, да я изкормям заради една само хапка. Трябва. Гладен съм, гладен съм за знание. Главата ми се върти. Човек е готов на всичко заради знанието.

Използувахме нашата въжена стълба с куката, за да придърпаме долната секция на стълбичката на резервоара, която е откъм задната му страна. Пръв се закатерих аз. Носехме торби от зебло, в които да слагаме гълъбите. Имахме фенерчета, та да можем да виждаме птиците и да избираме онези, които ни харесат.

Добрахме се благополучно, догоре. Оттам се откриваше приказна гледка; виждаха се театър „Тауър“ и светлините по пътя към Филаделфия. Седнахме и си обещахме да дойдем някой път още веднъж, за да гледаме звездите. Такова нещо досега не беше ни идвало наум.

Леле, какво шубе ме раздруса! Трябваше да се надвесим над края на резервоара и да бъркаме във вдлъбнатината, където спяха гълъбите. Пилето ме хвана за краката и пръв опитах аз, но нищо не излезе. Покривът на резервоара е скосен към края и толкова трябва да се надвесиш, че раменете ти да излязат извън ръба. Ето това не можах да направя. Колкото и за силен да се мислиш, има неща, които просто не можеш да направиш.

А за Пилето това нищо не беше. Пресяга се той и ми подава птиците. Ако не струват, връщам му ги, а хубавите пъхам в торбата. Така обиколихме целия резервоар, като спирахме и проверявахме, щом усетехме, че има гълъби. По този начин при първия тур се сдобихме с десетина прилични птици.

В по-долната вдлъбнатина, казва Пилето, могат да се намерят още. И се завлачва по корем, докато увисва надолу, кажи-речи, до кръста. Аз оставям торбата с гълъбите и сядам върху краката му, за да не се изхлузи.

Иде ми да зарежа тая работа. Умирам от страх, както само съм седнал на краката му толкова близо до края. А той вече толкова е увиснал надолу, че не може да ми подава гълъбите. Затова взема другата торба, та да си ги слага направо. Мисля си, щом Пилето ги избира, кой знае какви чудовища ще отнесем, но нищо, после винаги можем да ги пуснем.

Точно в тоя миг чух някакъв шум, в тъмнината зад мен изпърхаха гълъби. Обръщам се и виждам два да се измъкват от торбата. Без да съобразя, пресягам се назад да затворя торбата. И пред погледа ми се размахват краката на Пилето и изчезват отвъд края на резервоара!

Всички гълъби се размърдват и политат нагоре в мрака. Посрал съм се от страх. Седя и не смея да се мръдна. Имам чувството, че целият резервоар се люлее. Нищо подобно. Примъквам се по корем до края. Пилето се е хванал за вдлъбнатината. Торбата все още виси на ръката му. Той вдига глава и ми пуска една широка усмивка. Протяга едната си ръка.

„Подай ми ръка, Ал.“

Пресягам се, но не съм в състояние да се наведа толкова, че да го хвана. Затварям очи, но ми се завива свят и ми се струва, че политам надолу. Той отдръпва протегнатата си ръка и се хваща с нея за вдлъбнатината, за да освободи другата. Опитва се да се изхвърли и да се залови с крак за ръба, но не успява. Аз се разтрепервам.

„Ще отида да доведа някого, Пиле.“

„Няма да издържа толкова дълго. Но нищо, ще се справя сам.“

Притегля крака нагоре и се опитва да достигне ръба с едната си ръка. Аз искам да му помогна, но съм напълно парализиран. Не смея да се доближа до края. А Пилето виси там, издупил се в мрака. Лягам пак по корем и се мъча да изпълзя колкото е възможно по-напред. Протягам ръка така, че да може да я достигне, ако се пусне с едната. Пилето казва: „Като река три, ще се пусна и ще се хвана за ръката ти.“

Той брои, пуска се и аз го хващам. Ега ти крика. Река ли да го изтегля, ще полетя надолу. Просто балансираме на ръба; но при всяко негово помръдване аз се изхлузвам надолу. И ето че намокрих гащите. Господи, какъв страх! А Пилето се обръща и гледа надолу.

„Ще опитам върху купа въглища.“

Не разбирам какво иска да каже; или може би не искам да разбера.

Със свободната си ръка Пилето намества торбата пред себе си, после се пуска от мен. За секунда увисва и се обръща с гръб към резервоара, после се отблъсква и полита във въздуха. Проследявам целия му полет. Изопнал тялото си, той рита с крака, сякаш плува. Ръцете му са широко разперени, а между тях е опъната торбата.

Първият ми полет. Да летиш, значи да живееш. Нищо не те подпира отдолу. Живееш във всеобемния въздух; около теб само въздух, никаква опира не нарушава пространството. Заслужава си да жертвуваш всичко, за да останеш сам във въздуха, жив.

Пилето наистина се е устремил към купа въглища и точно преди да се приземи, се свива на кълбо, обръща се и пада по гръб. И не става. Едва го забелязвам — някакво бяло петънце върху черните въглища. То е толкова далеч.

Бях сигурен, че не се е пребил. Което е глупаво, понеже резервоарът трябва да е висок повече от сто фута. Дори не забравих да взема торбата с гълъбите. Спуснах се по стълбичката на резервоара, без много да се размислям, само все още уплашен. И хукнах към въглищата. Нощният пазач трябва да беше заспал.

Пилето беше седнал. На фона на въглищата изглеждаше блед като мъртвец. От носа му капеше кръв и се стичаше в ъглите на устата му. Седнах до него. Седим тъй двамата и аз не зная какво да сторя. Не мога да повярвам, че всичко това наистина се е случило. Отдолу резервоарът изглежда дори по-висок, отколкото отгоре.

Пилето се опитва два-три пъти да заговори, но не му достига въздух. Когато най-сетне проговаря, гласът му някак чегърта.

„Успях. Летях. Каква красота.“

Той не падна от резервоара, сто на сто съм сигурен. Ако беше паднал, щеше да стане на кайма.

„Да, летя и още как. Искаш ли да повикам някого?“

„Няма нужда, много съм добре.“

Пилето се опитва да стане. Лицето му пребледнява още повече; започва да повръща кръв. После се отпуска пак на въглищата и изпада в безсъзнание.

Сега вече умирам от страх. Хуквам към бараката на нощния пазач. Той не ми вярва. Налага се да го завлека насила до Пилето. Пазачът повиква линейка. Линейката идва и откарва Пилето в болницата.

Оставам сам, с торбата с гълъбите. Никой не ми обръща внимание. Санитарите дори не ми повярваха, че той е паднал от резервоара; мислеха, че ги лъжа. По пътя към къщи се отбивам до гълъбарника да оставя гълъбите. Мотая се там известно време. Смърт ми е да се прибера у дома. Случи ли се нещо такова, всичко друго отпада, колкото и да ти се е струвало важно.

Пилето се потътря към двете нули в ъгъла да кенза. В клозета няма ни дъска, ни дявол. Не става за усамотение. Господи, какво отвратително място за човек като Пилето.

Обръщам се. Оглеждам коридора от единия до другия край и в тоя миг санитарят или пазачът, или дявол го знае какъв е, ме забелязва. Сигурно е гадна работа да шляпаш нагоре-надолу по коридора и да дебнеш какво правят лудите.

— Как е той?

— Отиде да кенза.

Тоя тип наднича към килията. Може би му доставя удоволствие да гледа как някой кенза. Възможно е да е временно луд. Питам го дали е цивилен. Тия тук не можеш да ги различиш — всички носят бели мантии. Може да е офицер, знам ли го? В болницата никога не можеш да ги разбереш. Отговаря ми, че бил ПеСе. Отначало помислих, че се опитва да се представи за командуващ офицер. Но се оказа, че ПС означавало противник по съвест, ще рече, противник на избиването на хора. Работел в тая болница почти от началото на войната.

— Ти няма ли да отиваш на обед? Всеки случай, аз трябва да го нахраня.

— Какво искаш да кажеш, той не може ли сам да се храни?

— Не може. Не кусва нищо. Иска да го хранят. И аз трябва да му давам с лъжица. Но той не е като някои други, не ми създава главоболия. Клечи си и аз само му пъхам в устата.

— Господи, той наистина е откачил! Да не ще да се храни!

— Неговото е нищо. Има един отсреща, който не ще да носи никакви дрехи. Само клечи насред килията като твоя приятел, но опита ли се някой да влезе, той се изсира в шепата си и го замеря с лайна. Иди, че го храни такъв. Това отделение е зоологическа градина, а не болница.

Той поглежда в килията. Поглеждам и аз. Пилето си е свършил работата. Сега клечи на пода, почти на същото място — като гълъбите след отминаването на влака. Санитарят идва с поднос храна. Взема ключа, отваря вратата и влиза. Казва ми да остана навън. После кляка до Пилето и започва да го храни. Не вярвам на очите си. Пилето приплясква с ръце, сякаш са криле — също като малко гълъбче, когато го хранят. Санитарят ми хвърля един поглед и свива рамене.

— Забравих да ти кажа, доктор Уайс иска да те види след обеда.

— Благодаря.

Уайс е психиатърът с чин майор. Поглеждам още веднъж към Пилето и тръгвам по коридора. Зная къде е ресторантът, понеже вече закусвах там. Макар и на самообслужване, това е истински ресторант, не стол; в него се хранят докторите и сестрите; кухнята е добра. Ям и си мисля как хранят Пилето като гълъбче. Ай, дявол да го вземе, какво може да се е случило с него?

Когато влизам при Уайс, най-напред го питам какво е положението с Пилето, но той е хитрец и отбягва да отговори. Изведнъж става майор, който разговаря с някакъв си сержант.

Наблюдава ме с педерастка усмивка на лицето, сякаш и на мен ми хлопа някоя чивия. Разпитва ме какво са ми правили в Дикси. Разправям му как челюстта ми е била смазана и как са ми сложили метална част.

Когато най-напред ми казаха, помислих, че ще остана цял живот със стоманена челюст. Докторите ме предупредиха, че трябва да бъда много, много внимателен, защото един удар можел да размести гвоздеите и да ми повреди мозъка. А ето че сега вече имам стъклена челюст. Така е горе-долу добре.

Разправям всички тия работи на Уайс и изведнъж той ми става ясен. Той се усмихва, хъмка и ахка, само и само да говоря. А за мен лично пет пари не дава. Решавам да не му казвам; твърде много неща за Пилето.

Пита ме от колко време сме близки приятели с Пилето. Приятели сме, казвам, от тринайсетгодишна възраст. Разпитва ме по такъв начин, че веднага разбирам какво в същност иска да знае: дали ние с Пилето не сме малко по-инак; пита дали сме си правили чекии един на друг, дали сме си духали. Откровено казано, много от тия гадости ги има в пехотата. Стой четири часа в едно стрелково гнездо с някой, дето е по другата част, пък после ще те питам как се чувствуваш.

В същност не помня Пилето изобщо да се е интересувал от секс. Да вземем оня случай с Дорис Робинсън. Щом нищо не можа да направи с нея, значи, е безнадежден. Може пък да му действуват само птиците. Тоя шарлатан ще подскочи до тавана, ако му кажа това.

Докторът майор продължава да ме помпа, за да му кажа нещо за Пилето. Но аз не включвам на тая вълна. Да имаше поне малко по-искрен вид. Той разбира, че се въздържам да говоря. Не е чучело. Трябва да внимавам. Под тая бяла мантия се крие пагон. Той всеки миг може да вземе мерника на пикливото сержантче срещу него. Досега разговаря като лекар, но аз очаквам военщината да надделее отново. Всички доктори в армията трябва да ги направят редници.

Тъкмо си мислех това, и той си каза думата:

— Добре, сержант, върнете се при него следобед и вижте дали не можете да установите някакъв контакт. По-добър избор нямаме. А с вас ще се видим отново тук — утре сутрин в девет.

Стана. Аз отдадох чест, псувайки го наум, и не свалих ръката си, докато той не отвърна на поздрава. Копелето му с копеле!

На връщане от доктора се поразговарям със санитаря. Симпатяга; и май си е редовен. Накарах го да ми разправи за ПеСе. После ми разказа как го подложили на глад, за да експериментират с него; целта била да се докаже колко малко храна е нужна на човека. След това отишъл в някаква планина да засажда дръвчета, а в болницата работел от година и половина. Разказа ми всичко това, сякаш то е напълно естествено. Той е малко като Пилето, издържа на всичко. Истински губещите никога не губят.

Той взе да ме пита за лицето ми и аз му обясних. Прояви истинско съчувствие човекът, не като Уайс. То личеше по изражението му, да не говорим, че дори се попипа по челюстта, за да се увери, че е на мястото си. Сетне ми отвори вратата на Пилето и ми донесе стола от коридора.

Когато влязох, Пилето пак клечеше в средата на стаята с поглед, вперен в прозорчето.

— Хей, Пиле! Току-що имах дълъг разговор е Уайс. Ама и той е един гадник! Ако бях луд, щях да се преструвам, че не съм, само и само да се измъкна от тлъстите му ръчички. Какво ще кажеш?

Пилето обръща глава. Ама не я обръща изцяло, за да ме погледне в очите. Обръща я наполовина, както правят птиците, когато искат да погледнат нещо с едно око. Не, той не гледа мен, а гледа отсрещната гола стена.

— Пиле! Помниш ли, когато фъснахме и отидохме в Уайлдуд? Никога няма да забравя как скачаше сред вълните.

Струва ми се, че Пилето ме слуша. Както е отпуснал рамене, прилича на птица, която дреме, а не се готви да отлети. Може и да си въобразявам, но ми се струва, че ме слуша. Продължавам да говоря.

След случилото се при газовия резервоар Пилето прекара в болницата повече от месец. Вестниците се скъсаха да пишат как паднал от резервоара и останал жив. Имаше и снимка с пунктирана линия, която показваше как е паднал, а с кръстче беше отбелязано мястото, където се е забил. Репортерите ме разпитваха как е станало всичко, но аз не продумах, че той е летял.

Естествено, цялата работа с гълъбите излезе наяве. Бащата на Пилето разби гълъбарника и изгори дъските. Гълъбите се въртяха цяла седмица около дървото и търсеха гълъбарника. Нали това беше техният дом. Първите два сивака се преселиха в двора на Пилето, но скоро майка му ги отрови. Не зная какво стана с гълъбицата вещица.

Дечурлигата в училище ме питаха все едно и също — как е летял Пилето. И още преди да излезе от болницата, те му лепнаха това име — Пиле. Сестра Агнес ни накара да му пишем писма, че и пари събирахме да му пратим цветя. В моето писмо спестих някои работи; не му казах какво е станало с гълъбарника и със сиваците.

Когато излезе от болницата, Пилето сякаш се беше смалил, само косата му беше станала много дълга. И беше бял като момиче. Казах му за гълъбарника, а за отровените сиваци премълчах. Той и не попита за тях. Карахме осми клас. Пилето навакса загубеното и завърши заедно с нас.

След станалото при резервоара разбрах, че на всяка цена трябва да летя. Без да разсъждава, птицата мигновено отхвърля всичко само с един безусилен мах на крилата. Заслужава си да пожертвуваш всичко, за да постигнеш това.

Ако мога да се доближа до птиците и да изпитам тяхната радост, това ще бъде почти достатъчно. Ако мога да гледам птиците така, както гледам един филм, и да вникна в тяхната същност, тогава ще съм постигнал нещо. Ако мога да се сближа с птицата като приятел, да я следя как лети и да долавям какво мисли, тогава в известен смисъл и аз ще летя. Аз исках да зная всичко за птиците. Исках да бъда като птица и все още искам да летя. Да летя истински.

Онова лято ние с Пилето духнахме от къщи, без да го бяхме замислили предварително. Имахме навика да излизаме с велосипедите към Филаделфия и Паркуей. Там играехме около Музея на изобразителните изкуства, аквариума и Франклиновия институт. На едно място на Чери Стрийт има зала, пълна с рисунки на птици. Често ходехме там да ги гледаме. Рисунките на Пилето са по-хубави. Пилето казваше, че художниците нямат понятие от живите птици. Мъртвата птица, казваше той, вече не е птица; то е все едно да рисуваш огън, като гледаш пепелта.

Ходехме по Саут Стрийт и Фрънт Стрийт, където има заложни къщи и магазини за живи пилета и гълъби за ядене. Един ден купихме чифт от тия гълъби. Цял ден обикаляхме магазините, докато ги купим. Занесохме ги при общината, където се събират страшно много гълъби. Отскубнахме по едно перо от всяко крило, пъхнахме перата в джобовете на ризите си и хвърлихме гълъбите при другите. Чакахме цял следобед, докато те си намерят място в ятото.

Показах на Пилето как, ако статуята на Уилям Пен[2] на покрива на общината се погледне от определен ъгъл, изглежда, че отпреде му стърчи нещо огромно. А-а, голям смях падна на площада с гълъбите: зададяха ли се жени, ние започвахме да сочим към статуята и те вдигаха глави и виждаха стърчилото на Пен.

Един ден решихме да минем с велосипедите по големия мост и да отидем в Ню Джърси. Минахме отвъд и се завъртяхме из Камдън. Мислехме да се върнем още същия следобед, но не щеш ли, видяхме една табела със стрелка, сочеща към Атлантик сити.

Носехме цяла пачка пари — всичките двайсет и три долара, спечелени от продажбата на гълъби. Обикновено държахме тия пари в дупката, дето криехме въжената стълба, но този път ги бяхме взели със себе си.

Понесохме се по странични пътища към Атлантик сити. Понеже знаехме, че вършим нещо нередно, непрекъснато се озъртахме за полицаи. Искахме да намерим място за спане, преди да се е стъмнило.

Нея вечер спахме в една доматена градина. Беше студено, макар да беше лято. Излапахме по десетина домата с малко хляб и кока — бяхме си ги купили в Камдън. Като се събудихме сутринта, бяхме премръзнали. Мисля си: да се връщаме. Но Пилето настоява да отидем до океана, никога не бил го виждал. Неговите родители бяха по-бедни от моите и нямаха кола. Викам си: и без това ще ми вземат здравето, задето не съм се прибрал цяла нощ, какво повече от това? Дъртият Виторио ще ме напердаши още веднъж, но може ли да ме убие?

Същия следобед стигнахме до Атлантик сити. Като видя океана, Пилето просто пощръкля, толкова му хареса. Хареса му всичко: шумът на океана, мирисът му, чайките. Хукна по плажа покрай самата вода, размахал ръце като птица. Добре, че беше късен следобед, та нямаше много хора да го гледат.

После съвсем пощуря, продължи да тича, да хвърчи, да рипа във водата. Беше с дрехите. Първата вълна го плесна по задника и обратното течение го повлече навътре. Уплаших се да не се удави, но той изскочи мокър до кости, започна да се смее като луд и точно тогава над него се разби следващата вълна и го повали. Да беше нормален човек, щеше да го убие. А той се върти във водата, цапа, мята се срещу вълните. Няколко момичета взеха да го гледат и да се смеят. Но на Пилето не му пука.

Като излезе, тръшна се на пясъка и почна да се въргаля. Въргаля се, въргаля се, докато се довъргаля пак до водата, и потъна в нея, заливан от вълните. Остави се прибоят да го подмята като греда или като труп. Най-накрая се наложи да го измъкна насила. Захладяваше, ще вземе да изстине с тия мокри дрехи.

А Пилето пет пари не дава. Бутаме велосипедите по дъсчената пътека до Стийл Пиър. Там си прекарваме чудесно, купуваме колкото си щем сандвичи с кренвирши и обикаляме всички колоездачни алеи. После купуваме за вечеря голяма кутия с дъвчащи бонбони и се връщаме на плажа, където избираме едно безлюдно място. То е закътано, пясъкът е топъл и ние се зариваме в него.

Тогава казвам на Пилето как майка му е отровила сиваците. Решаваме да не се връщаме вкъщи и да не им обаждаме къде сме. Пада им се, нали старата все се оплаква, че съм ядял много; где й спестя необходимостта да ме храни. А и до гуша ми е дошло старият да ме бъхти. Пилето каза, че ако не се смята това, дето се метна от резервоара, плуването в океана може би най-много се доближава до летежа. И се зарече да се научи да плува.

Сигурно никой не се е учил да плува по този начин — както Пилето. За разлика от всички той не се мъчеше да се задържи на повърхността на водата. Гмуркаше се под вълните и както се изразяваше той, летеше във водата. Поеме въздух и изчезне; и тъкмо си помисля дали не се е удавил, изскочи някъде, където най-малко го очакваш, като морска костенурка. Именно тогава започна тия смахнати тренировки за по-дълго задържане на въздуха.

Във водата се чувствувах свободен. С едно леко движение можех да се отправям без усилие във всяка посока. Но във водата се движиш по-бавно, тя е по-плътна и по-тъмна. И не можеш да издържиш дълго. При всеки опит успявах да издържа не повече от пет минути.

Човек е напуснал водата. Въздухът е неговата естествена среда. И макар че сме принудени да се движим в най-долния му слой, ние живеем във въздуха. Връщане назад няма. Живеем в ерата на млекопитаещите и птиците.

Сто милиарда птици, петдесет на всеки човек. И това не прави впечатление никому! Живеем в тинята на безкрайността и няма кой да възроптае. Как ли изглежда нашето робство в очите на птиците, чиято среда няма граници?

Решихме да запрашим покрай брега, та до Уайлдуд. Нашите ходят там почти всяко лято. Атлантик сити е по-голям, но Уайлдуд е по-открито, по-природно място.

Тръгваме с колелетата. И пак се озъртаме за полицаи. Но иначе е адски приятно, чувствуваш се свободен, няма го връщането вкъщи, няма кой да те чака да се прибереш и да ядеш; няма никакви задължения, само си караш колелото и се радваш на пейзажа. Никога досега не бях дори подозирал, че съм бил затворник.

По пътя към Уайлдуд решихме да спим по плажовете нощем, а денем да се печем на слънце. Каквото ни е нужно, ще го свием от магазините. А зад ресторантите има купища изхвърлени консервени кутии, в които може да се намери храна, колкото щеш. От Армията на спасението ще купим две стари одеяла и една тенджера, в която да си готвим.

Всичко стана точно тъй, както го мислехме. Просто да се не надяваш. След като купихме одеялата и тенджерата, харчехме пари само вечер за въртележките и влакчетата и за дъвчащи бонбони. Пристрастихме се към тях като към наркотик. И двамата много обичахме ония с червени или черни чертички и с остър вкус.

Нямахме главоболия с полицаите. По крайбрежието летуват какви ли не хора, тъй че две шляйкащи се момчета едва ли могат да направят впечатление. Нощем свивахме гнездо под дъсчената пътека, като избирахме такова място, където тя е само на два-три фута над пясъка. Сгушвахме се там, а през деня заривахме тенджерата в пясъка.

Пилето съвсем се побърка с неговото плуване. По цял ден тренираше да издържа по-дълго, без да си поеме въздух, дори когато не плуваше. Седя аз до него и му говоря нещо и гледам — очите му ще изхвръкнат; после той изпуска въздуха си и казва: „Две минути и четирийсет и пет секунди.“ Понякога ме караше да му броя. И то по такъв начин: Мисисипи — едно, Мисисипи — две, Мисисипи — три и тъй нататък. Луд човек. По цял ден „летеше“ във водата, гмурне се, появи се отново след доста време, поеме дълбоко въздух и после пак. Откри къде е местната обществена библиотека и изчете всички книги за китове, морски костенурки и делфини. Маниак. Запали ли се за нещо такова, не можеш го озапти.

Най-лошото беше, че Пилето изхарчи цяло състояние да гледа номерата на един ненормален, наречен „Зими, човекът риба“. Отвратителна история. Двата крака на тоя Зими бяха отрязани догоре, тъй че мязаше на яйце с глава и ръце. Дебелак с огромен гръден кош. Показваше се в нещо като плувен басейн със стъклена стена, все едно златна рибка в аквариум, и хората се трупаха пред стъклото да гледат номерата му. Тоя тип стана бог за Пилето. Зими, разбирате ли, можеше да стои под водата до шест минути и през това време правеше разни номера, да речем, пушеше цигари.

На мен ми омръзна да гледам Зими, та започнах да убивам времето в съседния павилион. Там двама луди мотоциклетисти се надпреварваха във вътрешността на нещо като каца. Фантастично. После имаше една жена, която се качваше на мотоциклет с кош, а в коша настаняваха един огромен рошав лъв. Надува тя мотора и обикаля в хоризонтално положение вътрешността на кацата, а лъвът през цялото време реве, та ще се скъса. На какви неща са способни хората, ей! Имаше и едно младо момче, което правеше акробатически номера на същия мотоциклет — изправи се на кормилото с краката нагоре и после обикаля кацата също в хоризонтално положение. Ама имаше страхотии перки и целите му ръце бяха татуирани. Биваше си го тоя, опитай се само да го измаризиш.

Вечер се возехме с Пилето на въртележките и влакчетата. Той все избираше такива, дето те запращат в небето. Имаше една, като я засилят, засилят, засилят — и ти се обърнеш надолу с главата, само че не си вързан за седалката. Тогава всички започваха да пищят, но не и Пилето. То само се хили. Опитах на тая само веднъж, повече — мерси.

Една вечер изпробвах силите си на една от ония машинарии, дето размахваш огромен ковашки чук, докато един звънец звънне. Три пъти поред накарах звънеца да звъни и спечелих едно мече. Наблизо стояха и ни гледаха две засукани мацета и аз подадох на едната. Заговорихме си. Бяха от Ландсдаун. Пилето стои, но явно не му е интересно. Аз ги навивам да се качат с нас на влакчето. Едната е с червеникави коси и хубави, току-що напъпили гърди, които издуват пуловера й. Другата не е толкова отворена, тя по̀ подхожда за Пилето, ако изобщо има момиче, което да подхожда за Пилето.

Във влакчето държа ръката на моята в скута й, като я натискам надолу, между краката. През роклята не мога да усетя иска ли й се. Прегръщам я и тя отпуска глава на рамото ми. Докато влакчето се катери едва-едва нагоре за следващото спускане, обръщам се да видя какво правят Пилето и неговата. Той се е надвесил от вагончето и зяпа надолу, а тя гледа право напред, стиснала ръце в скута си. Усмихва ми се. Пилето нищо не забелязва. Може би си мисли дали да не скочи от вагончето, от него всичко може да се очаква.

След това ги навивам да се разходим по плажа и лека-полека стигаме до нашето гнездо. Изваждаме одеялата и ги разстиламе. Момичетата нещо нервничат. Те са тук с родителите си и до десет часа трябвало да се приберат. Питам Пилето колко е часът; той поглежда небето и казва: около девет и петнайсет. Няма начин Пилето да не познае часа. Неговото момиче нервничи повече от моето. Настоява да си тръгнат незабавно. Моята, тя се казваше Шърли, предложи Пилето и Клеър, тоест другото момиче, да се разходят до паркинга и да погледнат часовника там. Сега и аз започнах да нервнича. Вече бях готов, напирах.

Щом се отдалечиха, ние се хвърлихме на одеялото и взехме да се целуваме. Тя отваря уста и пъха език между зъбите ми. Аз започвам да я опипвам и бам! — изцърках се. Гледах да не разбере, но тя сигурно разбра. Продължихме да се мляскаме, но вече не беше същото. Тя повдига пуловера си и пъха ръката ми под него. Опипвам през сутиена и усещам малкото твърдо зърно. Тя се оглежда, протяга ръка отзад и разкопчава сутиена. Хващам с ръка цялата й цица. Олеле, пак ми се иска. И точно в тоя миг чуваме стъпките на Пилето и Клеър. Шърли се отдръпва и закопчава сутиена си. После си оправя косите и става. Ставам и аз.

„Вече е близо девет и половина, Шърли.“

Клеър се подава изпод дъсчената пътека. Пилето се изтяга на одеялото, от което ние с Шърли току-що сме станали.

„Добре де, щом искаш да развалиш компанията — казва Шърли. — Довиждане, Ал. Лека нощ, Пиле. Какво ще кажете да се видим утре вечер към осем при въртележката?“

Съгласявам се и те си тръгват. Аз все още треперя от възбуда, а гащетата ми лепнат отвътре. Отивам до водата уж да се изпикая и се измивам хубавичко.

Срещнахме се още два пъти, преди те да си заминат. Пилето се отегчи от цялата работа, Клеър се отегчи от Пилето, но ние с Шърли го ударихме на любов. Една вечер, когато пак се въргаляхме на одеялото, подпъхнах пръст под пликчетата й. Поопипах я. Това се казва интимна близост. Но тя ме избута и… толкоз.

Щом момичетата си отидоха, и аз бях готов да си вървим, но Пилето беше пощурял с това негово плуване. То и аз плувам, ама той по цял ден стоеше във водата. Стои, докато водата го изсмуче и той посинее от студ. После излиза, полежи по корем на пясъка, колкото да се посвести, и пак влиза. Гледам го и си мисля, че това не е никакво удоволствие, пък той през цялото време е ухилен до уши. Плува, а говори за летене. Вари го, печи го, Пилето си е такъв.

Така. След няколко седмици свършваме парите и решаваме да продадем велосипедите. И това беше нашата голяма грешка. Влизаме в един магазин за велосипеди и докато се мъчим да пробутаме нашите, забелязвам как жената минава отзад и се обажда по телефона, но това нищо не ми подсказва. През това време мъжът се занимава с нас и се инати за цената; и тъкмо когато се готвехме да си излезем, влизат две фантета.

Те ни отвеждат в участъка, като оставят колелетата в магазина. Най-напред ни обвиняват, че сме откраднали велосипедите, и искат да докажем с някакви документи, че са наша собственост. Простаци! Къде се е видяло и чуло да се издава документ, че притежаваш велосипед! После намериха имената ни в списъците за избягали. Беше ни наклеветила майката на Пилето. Хем и двамата бяхме писали, че сме добре и ще се върнем навреме за училище. Ама че кучка!

И така всичко завърши с това, че ни натовариха на влака, първа класа, с един тип, плешив полицай. Той много се надуваше, отиде да яде във вагон-ресторанта и прочие. После родителското тяло се изръси с деветдесет и два долара, а велосипедите повече не видяхме.

Моят старият ме размаза от бой. Като ме подгони в избата и удря къде свърне — било с големия си кожен каиш, било с юмруци, било с ритници. А старата стои горе на вратата и пиши: „ВИТОРИО, ВИТОРИО! БАСТА, ВИТОРИО!“ Но нищо не може да го спре, ще ме убие. Накрая не ми оставаше друго, освен да се свия на кълбо на пода и да се престоря на умрял. То, кажи-речи, наистина бях умрял. Но сгърчен на пода, се заклех пред себе си, че втори път никому няма да се удаде да ме бие така. И ще правя, ще струвам, но ще си го върна на Виторио така, че името няма да може да си каже. И ще го направя, преди да е престарял, та да може да го оцени. Той продължава да размахва каиша, а аз съм се сгърчил, закрил съм с ръце очи и уши и си мисля тия работи. Отвратително!

Лежах на легло цяла седмица. Имах вид, като да съм паднал от три газови резервоара. Целият бях син, та черен, всичко ме болеше. Но най ме болеше душата. Старата не ме пусна да се покажа навън, докато не спаднаха големите отоци по лицето ми. Виторио е много як, кучият му син. Ти припойвай и режи по цял ден шестцолови тръби, та да видим няма ли да си як. Но на шестнайсетия си рожден ден му го върнах.

[1] Съгласно този параграф получилите психически разстройства се уволняват от военна служба. — Б.пр. ↑

[2] Уилям Пен (1644–1718) — знатен английски квакер, комуто английската корона предоставила като частно владение в 1681 г. сегашния щат Пенсилвания, който носи неговото име. — Б.пр. ↑

Тя е толкова красива! Тя е всичко, за което съм мечтал, всичко, което искам да бъда. Не мога да повярвам, че е моя, не, не че е моя, а че е при мен. Ако не й се ще да остане, ще я пусна. Как искам да ме обича. Как искам да бъдем близки, толкова близки, колкото могат да си бъдат само живи същества. Доколко ли можем да се сближим?

Когато най-сетне върнахме с Ал парите, баща ми каза, че ми разрешава да държа птица в стаята си, стига да си уча уроците и да помагам в къщната работа. Гълъб в стая не се държи, затова се спрях на канарче.

Най-напред изчетох всичко, каквото намерих за канарчетата. Открих, че истинската им родина е Африка, а на Канарските острови се развъдили след едно корабокрушение. Ония канарчета били тъмнозелени. Канарчето го ценят, защото може да пее. Обаче само мъжкото канарче пее. На вид женското е също като мъжкото, но не може да пее. Него го държат в клетки само за развъждане. Това, струва ми се, е несправедливост спрямо женските.

Обичам канарчетата не за друго, а заради летежа им. Летежът на канарчето е вълнообразен. То хвръква нагоре, замира, после се устремява надолу, после нагоре, замира и пак надолу. Все едно, че Тарзан лети между дърветата, само че без помощта на лианите. Няколко сипки имат навика да се навъртат около изгорелия хамбар. Наблюдавал съм ги с моя бинокъл; те летят по същия начин.

Никога не бих държал дива птица в клетка. Щом една птица е познала полета към небето, не мога да я затворя в клетка. Знаех, че трябва да купя птица, родена в клетка, птица, чиито родители и родителите на родителите й, и прародителите й са живели само в клетка.

Канарчетата биват най-различни. Има едни, които пеят високо, с отворени човки, но завършват всеки тон, като затварят човката. Има други, които пеят със затворени човки, песента им излиза издълбоко, от гърлото. Срещат се разновидности и на едните, и на другите. Уреждат се и конкурси по пеене. Канарчетата биват различни също по форма и големина; някои са така необичайно оформени, че едва могат да летят.

Реших да купя млада канарка, понеже те са по-евтини. А и нали ме интересува летежа, не пеенето. Купих един брой от месечно списание за птици; в него дават адресите на птицепродавци. Започнах да обикалям всички птичарници, които можах да открия и до които можех да се дотъркалям с велосипеда. Минаха цели два месеца, докато попаднах на моята канарка.

Открих я в големия птичарник в задния двор на една жена на име Превост. Мисис Превост е дебела, с малки крачета. Птичарниците й са в задния двор, а клетките за разплод държи на слънчевата веранда. За нея почти няма значение как пеят канарчетата й, какъв цвят имат или как летят. Но и не може да се каже, че ги отглежда само за пари. Просто обича канарчета.

Влезе ли в птичарника, птичетата литват към нея и кацат по ръцете й и на главата. Така ги е дресирала, че някои умеят да подскачат нагоре и надолу по малки стълбички и да звънят на камбанки, когато искат храна. А други изважда от клетката, като им подава пръчица, на която кацат. И дори да размаха пръчицата, те се държат за нея.

Преди да извади някое канарче, мисис Превост се оглежда внимателно да не би наоколо да се въртят котки или ястреби. Страшна е тая мисис Превост, само е за някой цирк.

Мисис Превост ме оставяше да седя в птичарника, колкото си искам и да наблюдавам птичките й. И именно в нейния птичарник реших, че канарчетата ми харесват повече от гълъбите. Има нещо особено в шума на крилете. Крилете на гълъбите свистят и перата им някак пукат сухо. А крилете на канарчетата в същност не шумят или ако се чува нещо, то е като шепот на ветрило, когато го вееш бързо, само натиск върху въздуха.

Всяка събота — повече от месец — седях в птичарника с женските канарчета. Рядко виждах мисис Превост. Понякога ще ми донесе в термос студен чай. Друг път ще си наметне палтото и ще седне при мен. Показваше ми различните птички и ми обясняваше кои са родителите, кои са мътили в гнездата и кои са се заплитали в мрежата или са били болнави, та е трябвало да ги спасява. Обясняваше ми още кои смята да развъди и защо се е спряла тъкмо на тях. Готвеше се да заплоди трийсет женски идната година. Беше ги избрала, защото били добри майки или били родени от добри майки. Тя развъждаше канарчетата не за друго, а с единствената цел да станат повече. Мисис Превост сигурно би станала добра майка, но нямаше деца; не я питах, тя сама ми каза.

Веднъж ми показа една канарка, шестгодишна, която беше дала живот на повече от шейсет птичета. Тази канарка идваше и кацаше на пръста на мисис Превост. Един път тя я прехвърли на моя пръст. Птичката постоя няколко минути, а през това време мисис Превост й шепнеше нещо. Мисис Превост говори на птичките си. Не им цвърчи, нито им свирука, ами им говори тихичко, както се говори на пеленаче.

Мисис Превост ненавижда котките и ястребите. Във вечна война е с тях. Все се намират безстопанствени котки, които дебнат наоколо с надежда за лесна плячка. Опитвала е да вдигне ограда, но това пречка ли е за котките? А не й давало сърце да ги изтрови. На два пъти пред птичарника се домъкваха котки, които току въртяха глави след летящите канарчета. И двата пъти мисис Превост се спуска да ги гони с тънките си крачета. Казах й, че трябва да си вземе куче.

Веднъж, както си седях в птичарника, една котка, която явно не ме забеляза, взе да обикаля наоколо. Птичките сигурно умират от страх при вида на котка, която ги гледа с примижали зелени очи и размахва опашки.

Въпросната котка не се стърпя и след малко се хвърли върху мрежата. И увисна на нея, заловила се с острите нокти и отворила червената си уста, от която стърчаха страшни зъби. Тоя път почти се зарадвах; че не съм птичка.

Забелязах Пилето още когато за първи път влязох в птичарника. Откровено казано, продължих да ходя там само заради тая птичка, но не казах това на мисис Превост. На височина птичарникът е по-голям, отколкото на дължина и ширина. Пилето бе единствената птичка, която летеше и обикаляше из горната част на птичарника. Всички останали прехвръкваха от пръчка на пръчка или пък направо до пода, за да си клъвнат нещо, а само Пилето летеше горе в кръгове, наклонено на една страна. Ако бях птичка и живеех в тоя птичарник, самият аз щях да летя по същия начин.

Пилето е много любопитно същество. От покрива на птичарника виси някаква връвчица, не по-дълга от пръст. Пилето се обръща наопаки, за да я улови с човката, виси на нея по няколко минути, тегли и дърпа, прави всичко възможно да се задържи, пърха с криле и се мъчи да издърпа връвчицата.

Има и още нещо, заради което канарчетата ми харесват повече от гълъбите. Гълъбът много ходи. Пристъпя на късите си крака и поклаща като патица късото си тяло; а когато задиря женската, изопва се някак и започва да върви с отсечена маршова стъпка като войник. Канарчето никога не ходи. Ако се движи по земята, то подскача. И обикновено всеки подскок е свързан с незабележим мах на крилата. Това го прави да изглежда толкова свободно и независимо. Подскочи на място, после хоп — на друго място. Забелязал съм, червеношийката и ходи, и подскача, но канарчето никога не ходи.

Понякога и Пилето подскачаше из клетката. Ще вземе някое пясъчно зрънце от едно място и ще го премести на друго. Или ще почне да рови в пясъка с човчицата си. Нищо не изважда оттам, само рови. Сякаш това е птичето разбиране за разтребване на къщата.

Друг път ще приклекне и ще отскочи с полет до най-високата пръчица. Това изисква голямо внимание, защото пръчици в птичарника има къде ли не. Мисис Превост е поставила сума пръчици; тя и не помисля, че трябва да се оставят свободни пространства, за да могат птиците да летят. Но Пилето лети между пръчиците, сякаш те не съществуват. Красавица.

Слязох в града и обърнах всички вехтошарски магазини, докато намерих клетка. Взех я за двайсет и пет цента. Вкъщи се заех да я подновя. Първо очегъртах старата боя и ръждата. Поправих две от телчетата, които бяха скъсани. Изправих и почистих тенекийката на пода. Изварих и измих съдчетата за храна и вода. Клетката не беше голяма: петнайсет — на трийсет — на двайсет инча. Ставаше ми противно, като си помислех, че трябва да извадя горката канарка от големия птичарник, да я откъсна от другарчетата й и да я оставя сама в тази малка клетка. Но знаех, че ще го направя някак.

След като почистих всичко, боядисах клетката бяла. Минах я два пъти, та съвсем заприлича на нова. На дъното сложих вестник и поръсих пясък. Купих смесено семе и го сипах в една чашка, а другата напълних с прясна вода. И тъй, бях готов да доведа Пилето у дома.

Докарах я с велосипеда в кутия от обувки, на която бях пробил дупки отстрани. Лошо ми ставаше, като я слушах как дращи в кутията и как се хързулка по гладкото й дъно. Чудех се какви ли мисли се въртят в главата на птицата, когато целият й живот най-внезапно се променя по такъв начин. Тя нямаше и една година и беше прекарала целия си живот или в гнездото, или в клетката за мътене, или в птичарника при другите канарчета. А сега се намираше в тъмна кутия, в която нямаше пръчици за кацане, в която нито можеше да вижда, нито да лети. Натисках педалите с всички сили.

Минах през задната врата и през задната стълба се промъкнах в стаята си. Не исках никой да види Пилето.

Изрязах внимателно дупка в предния край на кутията и я долепих до вратата на клетката. Само след няколко секунди тя скочи в клетката. Кацна на пода и застана разкрачена. Озърна се наоколо. Сега ми се струваше по-красива, отколкото в птичарника. Не исках да я плаша, затова се оттеглих към другия край на стаята, където беше бинокълът ми. Обърнах стола с облегалката напред и опрях на нея бинокъла, та да не отмалеят ръцете ми, докато наблюдавам Пилето.

След няколко ситни подскока, от които вестникът с пясъка зашумя, тя скочи на средната пръчица и изцвърча. Това беше кратък, слабичък звук, който започна ниско и завърши високо. За първи път чувах гласа й. В птичарника е толкова шумно, че не можеш да различиш гласа на която и да е от птичките.

После вирна глава и се заоглежда ту на една, ту на друга страна. Тя знае, че съм в другия край на стаята, и ме поглежда първо с едното око, после с другото. Канарчетата никога не гледат определено нещо едновременно с двете очи. Така е и с повечето други птици. Гледат ли с двете очи, тогава в същност нищо не гледат. А когато искат да спрат поглед върху нещо определено, тогава гледат с едното око, а другото го изключват. Не го затварят, просто го изключват.

Пилето се движи леко и пъргаво, няма значение, че въздухът в стаята е тежък. Мята се на най-горната пръчица, бърше човката си, точи я, проверява нещо — както кучетата душат дърветата.

Тя е жълта, лимоненожълта. Перата на опашката и краищата на крилата са по-светли, почти бели. Перушинките в горния край на краката също са по-светли. А краката, изящно тънки, са оранжево-розови, по-светли от краката на гълъб. Както всички дървесни птици, има по три предни пръста и по един заден, с дълги и тънки прозрачни ноктенца, по средата на които минава тъпичка жилчица. За канарче е средно голяма и има заоблена, много женствена главица; очите й са искрящо черни, а човката й по цвят не се различава от краката. Розовите й ноздрички са вкопани под перушинката на главата в горния край на човката.

Пилето изцвърчава още веднъж и се обръща върху пръчицата на обратната страна. Като прави това, не личи да използува крилата си. Само подскача леко нагоре, извива тяло и се обръща на другата страна. Същото движение прави кънкьорката, когато се обръща със скок, само че с много по-голямо усилие. През всичкото това време Пилето продължава да ме попоглежда ту с едното, ту с другото око и току клати глава напред-назад — на птичи език това означава „не“.

После престава да съсредоточава погледа си и преминава в онова състояние, когато всичко гледа и нищо не вижда. Дори вече не поглежда към мен. Скача върху най-долната пръчица и забелязва чашката с вода. Навежда глава, потапя човка във водата, сетне отмята главата си назад. Направи това три пъти. Подобно на гълъбите тя не може да преглъща. Само оставя водата да се стече в гърлото й. Изглежда, загребва в човката си известно количество вода, не повече от капка, после я държи, докато се отъркали в гърлото й.

Като си утоли жаждата, скочи на дъното на клетката. Птицата се нуждае от остър пясък, който да смели храната й в гушата. Хоп-хоп-хоп, заподскача моята канарка, при което пясъкът отново задрънча върху вестника, после клъвна няколко зрънца от него и пак се върна на долната пръчица, за да си вземе и семенце.

Смеската, която купих, съдържаше рапица — едно такова черно, дребно, кръгличко семе, канарено семе, което отвън е светлокафяво и лъскаво, а отвътре бяло, мачкан овес и ленено семе. Тя навря глава в чашката и разпръсна сума зърна, докато не намери овес. Тогава взе едно зърно от него, обели люспата и изяде вътрешността. Всичко това стана много бързо. Докато ядеше, два пъти ме погледна. Птиците са много подозрителни, когато ядат. Изяде около пет зърна: едно от овеса, две от рапицата и най-малко едно от канарското семе. И за обелването на всеки вид използува различен похват. До лененото семе не се докосна. То се дава за поддържане на перата.

Птиците олющват семето само с човките си, няма ръце, няма пръсти. Изумително!

След известно време реших да проверя какъв е вкусът на храната за птици. Изгубих часове да пукам всяко зрънце със зъби. За една глътка се оказа необходим цял час. А не можеш да ядеш люспите, защото много горчат.

След като се наяде, Пилето отскочи от долната пръчица и само с един лек, почти незабележим мах на крилата се озова на най-горната. Височината на Пилето може да се нанесе четири пъти в разстоянието между двете пръчици. То е все едно аз да скоча от земята право на покрива на нашата къща. Пилето ми цвърчи от горната пръчица. Опитвам се да й отвърна.

Тя проверява с човка теловете на клетката и си клъвва рибена черупка. Това е вътрешната черупка на сепията, която съдържа калций и други полезни за птиците минерали. Пилето непрекъснато се опитва да ми говори или може би се мъчи да открие други птички наоколо. Цвъртежът й звучи тревожно, въпросително и завършва с едно пииИИП? Когато го произнася, отваря човка наполовина и често пъти го произнася при преминаването от една пръчица на друга. Възможно е по този начин да уведомява другите птички, че променя местоположението си. Право казано, не съм много добре запознат с канарчетата.

Когато се свечери, покрих клетката с парче платно, за да предпазя Пилето от течение.

На другия ден беше неделя. Забелязах я, че се мъчи да се окъпе в чашката с водата, затова налях вода в една чиния и я сложих в клетката. Тя веднага се спусна към нея и изцвъртя, но някак различно, по-кратко, нещо като ПИип. Застана на ръба на чинията, разтърси светкавично бързо перушината си, после разпери криле, за да се види добре всяко перце, и се хвърли във водата с повторно кратко ПИип. Ту влизаше, ту излизаше, като цапаше и се тръскаше. Цялото й внимание бе погълнато от това, нито за миг не остана в бездействие. Виждал съм стотици гълъби да се къпят или да се валят в праха, но при тях движенията са бавни в сравнение с движенията на Пилето.

След като разплиска цялата вода от чинията, от което вестникът на дъното на клетката подгизна, полетя така бясно в кръг, че едва не се преби в теловете. Перата й бяха толкова мокри, че когато кацна, увиснаха тежко. А перушинката около лицето й се беше сплъстила на фъндъчета. Тогава тя започна да се хвърля от пръчица на пръчица, да се тръска и да трепери с цялото си тяло. Опръска с вода стаята, дори лещите на бинокъла ми. Тия пръски напомняха на комети, втурнали се в моя мъничък свят.

Най-накрая, след като се отърси от водата, Пилето се зае с тоалета си. Поема всяко перо с човка и го реше — от основата към върха. От време на време посяга към маслената торбичка в края на опашката и смазва леко току-що умитите пера. Цялата баня, която завърши със самодоволно наперване, отне близо два часа.

Сега наистина съм влюбен в Пилето. Тя е толкова нежна, толкова пъргава, способна и лети така грациозно. Иска ми се да я пусна да си похвърчи на воля из стаята, но се боя, че като я върна в клетката, може да се натъжи или уплаши. Колко е трудно да чакаш.

Същия следобед дадох на Пилето за първи път обогатена храна. Като й я подавах, опитах се да пипипна, да издам онова въпросително пииИИП. Поднесох й храната в специална съдинка, която е така направена, че влиза между теловете на клетката и опира върху средната пръчица. Когато Пилето се приближи да яде, гледах да държа ръката си колкото е възможно по-близо.

Тази храна е сладка и мирише на анасон. Турям само няколко зрънца в съдинката. Пилето поглежда към мен и към ръката ми, която е близо до храната. Приближава се, после отхвръква. Прави се, че тази храна изобщо не я интересува, и скача долу при обикновената. Но аз зная, че е любопитна. Най-после се приближава и открадва едно зърно от съдинката. После отива да го изяде на другия край на пръчицата. И оттам ми праща едно въпросително куииИИП, на което аз отвръщам. Приближава се отново и взема второ зърно. Яде го и поглежда към мен. Аз не помръдвам.

После застъпва с краче съдинката, та да не мърда, и изяжда останалите зърна. Крачето й е почти до моите пръсти. Редом с техните огромни спирали виждам микроскопичните розови люспици на краката й и тъпичките жилки по тях. Дори усещам мириса й — мирис на не счупени яйца. Може би така миришат перата. Гълъбите нямат такъв мирис. Техният е малко нещо мускусен, примесен с дъх на стар прах. А това е нежен парфюм.

Като изяде храната, пусна съдинката и обърса човка о пръчицата, но не се отдалечи.

КуииИИП — обаждам й се аз, обаче тя само ме гледа. КуииИИП — повтарям аз. Тя ме разглежда; пита се що за човек съм в същност. Това продължава десетина секунди, доста време за една птица. После слиза на дъното на клетката и клъвва няколко песъчинки. Аз съм много щастлив.

На другия ден съм на училище, но умът ми е все в Пилето. Не ми се ще дори да погледна хора. Хората са толкова груби, особено възрастните. Те непрекъснато сумтят и охкат, мляскат и пъшкат. И вонят на развалено месо. Движат се тежко, тромаво, а застанат ли на едно място, имаш чувството, че са приковани за земята.

На обяд, като се връщах по железопътната линия, взех да упражнявам скок с обръщане. Това е доста трудно. Много по-лесно е, ако го правиш със засилване. Но да скочиш от място и да направиш пълно завъртане, е почти невъзможно. Трябва да се изметнеш много силно, за да можеш да се завъртиш в краткото време след отскока, което все не ти достига, и ти тупваш на земята, преди да си направил пълно завъртане. Нужно е да се изметнеш и да се завъртиш, докато още си във въздуха. Само веднъж почти успях да го направя, като силно приклекнах, преди да отскоча и да се завъртя плавно. За секунда ми се стори съвсем добре, почувствувах се поосвободен, но после се изкривих и тупнах на земята. Трябваше повече да се стегна. А трябва да развия и по-бързи рефлекси.

Когато се прибрах в стаята си след училище, Пилето ме посрещна с цвъртеж. Докато се преобличах, разменяхме си онова въпросително_ КуииИИП_. Но после трябваше да сляза долу и да измия задната веранда. Ако на майка ми само й хрумне, че губя прекалено много време заради някаква си там птичка, ще се повтори историята с гълъбите.

След случая с газовия резервоар скрих пернатия си костюм горе на гредите в гаража. Тя и досега продължава да го търси и все повтаря, че ще го изгори — щяла да го изгори за мое добро, така казва.

Не разбирам защо тя мисли, че не е редно да се занимавам с птици. Нима иска да гоня по цял ден момичетата или да си губя времето като Ал, за да стана най-силният човек на света!? Или да човъркам непрекъснато коли и да ги карам като щур? Това по-хубаво ли е?

Във всеки случай не искам да си имам никакви разправии. Затова измих хубавичко верандата и полях цветята на прозореца. После обрах от задния двор разхвърляните по него вестници и ръждясали консервени кутии. Дечурлигата все хвърлят през оградата такива кутии, да ни мърсят двора. Ако майка ми престане да ги гони и да размахва срещу тях я парцала, я метлата, те няма да го правят. Все още не мога да разбера къде крие тя бейзболните топки. Сигурно струват цяло състояние.

Като се върнах в стаята си, извадих от обогатената храна и се приближих тихичко до клетката. Куип-куип — посреща ме Пилето. Вслушвам се да чуя дали има да ми каже още нещо. Но ми изглежда все същото. Канарският ми е все още чужд език. Виж, с гълъбите бях толкова свикнал, че им разбирах почти всичко. Те всъщност не говорят, само си подават сигнали.

Пъхнах съдинката между теловете и я закрепих на пръчицата. Пилето кацна на другия й край. Този път има определена промяна в гласа й. Пак куип, само че много по-високо, сякаш някой възкликва: „Така ли?“ То е по-скоро кърИИП и идва някак издълбоко. Чувам го добре, обаче не мога да го възпроизведа. Отвръщам й с едно обикновено куииИИП. Тя повтаря още пет-шест пъти своето кърИИП, после заподскачва наляво-надясно по пръчицата и се приближава към мен. При всеки подскок положението на тялото й спрямо пръчицата се променя напълно, но главата си държи право напред, към мен. Само че при всеки подскок ме поглежда ту с едното, ту с другото око. Това е нещо невероятно, почти невъзможно да се опише, а тя го прави, все едно че нищо не е.

Когато стига до съдинката, застъпва я както предишния път, взема едно зърно и го олющва, без да отстъпи назад по пръчицата. Мускулите на крилете и краката са свити, за да може да отскочи, ако направя някакво движение. А аз жадувам да пъхна пръст между теловете и да докосна крачето й. Извън нейната клетка се чувствувах в клетка.

Тя се наяде, а аз стоях с ръка върху съдинката и доближих лице до клетката, тъй че можех да наблюдавам Пилето от една педя разстояние. Тя остана на мястото си и взе да ме попоглежда, накланяйки глава ту на една, ту на друга страна. Пусна едно кърИИП, после скочи на долната пръчица. Клъвна няколко семенца, сетне малко пясък. Да я наблюдаваш толкова отблизо, беше къде по-добре, отколкото да я гледаш с бинокъла.

Ето че се изака. Курешката й представлява някаква полутвърда маса и е много по-малка от курешката на гълъба. Изхвърля я с лекичко тръсване на дупето. В повечето случаи го тръсва само веднъж, но понякога се налага да направи това два-три пъти. — Ака, кажи-речи, на всеки пет минути. Различавам три съставки на курешката й. Първата, външната, е прозрачна като вода, това й просто слуз, после идва нещо бяло и по-гъсто, като крем, и накрая средата, която е черно-кафява и така оформена, че да може да излезе от дупето, както е при човека. Миризма фактически няма.

Тази седмица всеки ден се занимавах с Пилето — връщам се от училище, ошетвам и се качвам при нея в стаята. Първо сменям храната и водата; после, ако се опита да се окъпе в прясната вода — а то е почти неизбежно, — наливам й вода в чиния. След това я гледам как се къпе, говоря й, сетне й давам малко от обогатената храна, която поставям на края на пръчицата. Пилето вече не се бои от мен. Искам да кажа, доколкото това е възможно за една птица.

Единственото, от което една птица не може да се отърси, е желанието да отлети. Ако Пилето разбере колко уязвима я прави животът в клетка, това сигурно ще бъде ужасно. Но тъй или инак, тя винаги е готова да избяга, въпреки че няма къде да отиде. Аз се мъча да си представя какво ли би било, ако някоя исполинска птица долети и през прозореца на моята стая ми подаде с хищните си нокти пържени картофи или сандвич. Как ще постъпя аз тогава? Дали ще посегна да си взема, при положение че някъде наблизо ми е оставена по-обикновена храна?

След първите няколко дни при всяко влизане в стаята заварвах Пилето на дъното на клетката, където тичаше напред-назад и поглеждаше над ръба на тенекията, в която е насипан пясъкът. Струва ми се, че ме посрещаше с радост — не само защото й давах по-специална храна, а и защото се чувствуваше самотна. Сега аз бях единственият й приятел, единственото живо същество, което тя виждаше.

В края на седмицата прикрепих с ластичета съдинката с обогатената храна към една допълнителна пръчица и пъхнах всичко това в клетката през вратата. После с кламер закрепих вратата отворена. Отначало Пилето се притесни, но сетне скочи на пръчицата, която държах в ръка, и пристъпи към съдинката. Фантастично — между двама ни няма никакви телове, никаква преграда! Тя седи досами вратата, кълве от съдинката и току ме поглежда. Защо ме гледа право в очите и не обръща внимание на големия ми пръст до нея?

След като утолява глада си, отстъпва към средата на пръчицата. Аз повдигам леко пръчицата, за да създам на Пилето усещане, че тази пръчица е част от мен, а не от клетката. Тя променя положението на тялото си и трепва с криле, за да запази равновесие, после ме поглежда и издава някакъв нов звук, нещо като пииИП, но много остро. И скача на дъното на клетката. Измъквам пръчицата от клетката и се опитвам да й говоря, но тя не ми обръща внимание. Напива се с вода и ме поглежда едва след като е обърсала човката си и е разтегнала първо едното крило, после другото. Прави го с помощта на краката си. След туй издава едно кратко куиИП.

Общо взето, Пилето ме гледа повече с дясното око, отколкото с лявото. Независимо от коя страна на клетката се намирам, тя се извръща така, че да ме гледа с дясното око. И си служи с десния крак, когато рече да застъпи съдинката с обогатената храна или чашката с обикновеното семе. Значи, тя е деснокрака и десноока. Ако имаше ръце, без друго щеше да бъде деснячка. Защото повечето неща върши откъм дясната страна. Дори когато разтяга криле, разтяга първо дясното. Само дето спи на левия си крак — това е единственото изключение. Трябва да видиш как спи една птица, за да разбереш какво е птичето мнение за земята. Обикновено птицата търси за спане възможно най-високото място, а после заспива на един крак, за да се отдели максимално от всякаква опора; а Пилето дори спи на по-слабия си крак. От друга страна, и мисъл няма да ти мине за летене, като гледаш птица, свита на топка, с разрошени пера и застанала на един крак. Ще речеш, един гущер по е способен да хвръкне, отколкото една заспала птица.

Като гледах как спи Пилето, реших да си направя легло до самия таван на стаята. Майка ми вдигна пара и се разтревожи, но баща ми каза, че нямал нищо против, стига да съм си платил сам дървения материал и да не пробивам дупки по стените или на пода. Щото къщата не е наша.

Задигнах малко дъски от склада за дървен материал. По-рано двамата с Ал се бяхме снабдили по същия начин с дъски за гълъбарника. Промъкнах се една нощ в склада и избутах дъските под оградата откъм задната страна, после изобиколих отвън и ги прибрах. Купих болтове и използувах инструментите на баща ми. Понеже не можех да използувам стената и тавана, наложи се да направя леглото на крака. Работих цели две седмици. Когато го свърших, наместих пружината и дюшека в рамката горе. Стария таблен креват изнесох в гаража. Междувременно прегледах пернатия си костюм и пак се поогледах за бейзболните топки.

Направих и стълба за леглото — пробих дупки в две дъски и после набих в тях прелките. Също като корабна стълба. Дори прокарах електричество горе и закрепих корниз на тавана. Задигнах малко плат от „Сиърс“, от който направих завески. Знаменито гнезденце стана, дори по-хубаво от гълъбарника на дървото. Покатериш се в него, дръпнеш завеските и запалиш лампата. Истинско кътче за усамотение.

По това време Пилето вече скачаше направо на пръчицата, когато я пъхнех в клетката, дори без да слагам на нея съдинката. Обогатената храна вземаше от пръста ми. Намокрям пръста си, мушкам го в торбичката с храната и тя полепва по него. После го поставям на същото място на пръчицата, дето по-рано закрепях съдинката, и Пилето идва и кълве: Кълве бързо, лекичко и без страх. И обира всичко, дори трошките, попаднали под нокътя.

На другия ден, щом Пилето скочи на подадената пръчка, аз я изтеглих внимателно от клетката. Бях правил вече много опити, движейки пръчицата вътре в клетката нагоре и надолу, напред и назад, тъй че Пилето знаеше как да се крепи на нея, и не се плашеше.

Но като я изтеглях от вратата, канарката погледна нагоре, разбра, че излиза навън и скочи обратно в клетката. Започнах отново, обаче пак стана същото. След още три-четири опита хрумна ми да сложа храна на пръста си, та тя да се залисва с храната, докато я изтегля навън.

Това даде резултат и когато Пилето се озърна, беше вече навън. Като разбра къде се намира, нададе едно силно кърИИП. Аз се старая да държа пръчицата, колкото е възможно по-неподвижно, а птичката стои на нея и само ме гледа. После погледът й се зарейва в пространството и стаята явно й се завъртва. Сигурно е изпитала чувството, че лети с космически кораб и се откъсва от земната атмосфера.

Държах я така около минута, сетне внимателно вкарах пръчицата пак в клетката. Щом мина през вратата, Пилето скочи на дъното на клетката. Завтече се на една страна и клъвна едно зрънце, после подскочи в обратна посока и пийна водица. Сякаш проверяваше дали нейният свят е все още такъв, какъвто го беше оставила. После си поцвърчахме взаимно около половин час. Тя е не по-малко възбудена от мен. Какво вълшебство: да я видя свободна пред мен, да зная, че всеки миг може да разпери криле и да полети из стаята! Сега всичко е толкова различно, сега стаята ми се струва голяма колкото небето.

Вече съм усъвършенствувал и цвъртенето. Това се прави със стегнато гърло, издълбоко, като се използуват и устните. Но със свиркане не става.

На другия ден пак изваждам Пилето от клетката. Този път тя само прикляка на минаване през вратата. Слагам на пръста си малко храна и тя се приближава да я изяде. Докато яде, слага краче на пръста ми и това е първото й докосване до мен. Държа я на пръчицата близо пет минути, като през цялото време движа бавно пръчицата нагоре и надолу, напред и назад. При всяко движение тя цвърти и следи погледа ми.

Занасям я до клетката, но вместо да я вкарам през вратата, опирам пръчицата на покрива и Пилето отскача от нея. После вкарвам пръчицата във вратата. След няколко куиип и пиИИП тя скача на пръчицата и си влиза в клетката. След всичко това просто ме е срам да затворя вратата.

Тя знае, че се е проявила като умна и смела птичка. Отива до пръчицата, на която обикновено закрепвам съдинката с обогатената храна, и се разнасят две силни КРИИП. В същност тя казва нещо ново, нещо като КРИИП-А-РИИП. Слагам няколко зрънца на пръста си и тя ги изяжда.

След няколко секунди вече я бях приучил да излита сама от клетката, щом й отворя вратата, а после да каца на пръчицата, когато и я подам. Лети навред из стаята, каца на леглото ми, на прозореца, на скрина. После се връща на пръчицата, която държа. Ах, колко красиво лети — с изпъната шийка и подвити назад крачета. В стаята крилете й издават звук, подобен на шепот. Искам ли да се върне, трябва само да подам пръчицата и да я повикам: пиип-куИИП. Тя познава този звук. Може би това, а не Пиле е нейното име. Мислено аз продължавам да я наричам Пиле, но когато я викам, произнасям пиип-куИИП.

Отначало, като се връщаше при мен, давах й някое и друго зрънце, но не след дълго престанах. И аз, и тя разбирахме, че сме равни в играта.

Понякога се опитва да ме дразни: връща се към пръчицата и уж да кацне на нея, в последния миг свърне и кацне другаде. Веднъж дори кацна на главата ми. По цял ден мога да я гледам как лети, но ми прави удоволствие и да я гледам как подскача. Претърсва целия под и намира нещица, които аз изобщо не мога да забележа. Много внимавам да не мърси. Ако майка ми намери някъде в стаята курешка, всичко ще отиде по дяволите.

Едва след много дълго време Пилето ми позволява да я погалвам по главата и гърдите. Птиците са такива, те дори не се галят една друга. Но Пилето свикна и с това, хареса й. Ще дойде в ръката ми и ще са накокошини, когато прокарам пръст по главата й или надолу по крилата. Ноктите й трябва да се изрежат, но колкото пъти се опитвам да я хвана с ръка, толкова пъти тя изпада в паника.

Обикновено когато я пускам от клетката, спускам транспаранта, но един ден забравих. Щом й отворих, тя излетя и право в прозореца. Блъсна се в стъклото с пълна скорост и падна трепереща на пода.

Хвърлих се към нея и я вдигнах много внимателно. Тя лежеше в шепата ми безчувствена и неподвижна. Няма нищо по-мъртво от мъртва птица. Защото птицата е преди всичко движение. Умре ли, остават само пера и въздух.

Едното й крило ми се видя изместено. Прибрах го внимателно към тялото и я взех в двете си ръце, за да я стопля. Все още диша, макар и много слабо. Усещам в шепата си ударите на сърцето й. Проверявам да няма някъде кръв или нещо счупено. Шийката й виси отпуснато през пръстите ми и аз съм сигурен, че е счупена. Друго не може да бъде, понеже тя лети самоуверено със силно изопната напред шия.

Бледосинкавите, почти прозрачни клепачи скриват очите й. Какво да направя? Нищо не ми идва наум. Милвам я лекичко по главата. Викам я: пиип-куИИП дъхам й да я стопля. Убеден съм, че умира.

Но — ето първият признак за живот — тя размърдва увисналата си глава и я вдига. После отваря очи и ме поглежда. Не се опитва да избяга. Примигва бавно и пак затваря очи. Викам я още няколко пъти: пиип-куИИП. Галя я по главата. Тогава тя отваря очи и съвсем изправя глава. Ако шията й е счупена, как ще направи това? Значи, има надежда. Обточвам с пръсти крачетата й, да ги изправя, и ги опирам на дясното си бедро, като продължавам да я държа. Тя отново затваря очи, обаче държи главата си изправена. Все още не може да се залови за бедрото ми. Пръстите й са свити безчувствено.

Държа я тъй още известно време, галя я по главата и я викам. И изведнъж тя отговаря с едно уморено, едва чуто куииИИП. Аз отвръщам, тя също. Поотпускам я и тя успява да стъпи и да се задържи на бедрото ми. Прилича на чорлаво кълбо, перата й са се разрешили в изпотената ми ръка. Прикрепям я с две ръце, за да не падне. Вземам я отново и се мъча да пригладя перата й. Така, едно по едно, оправям перата на двете крила. Сега изглеждат добре. Пускам я и тя застава без моя помощ на бедрото ми. Накокошинва се и също започва да оправя перушината си. Извръща глава и прокарва човка по всяко махово перо. Изаква се. После се изопва и започва да подскача на коляното ми и да цвърти, сякаш нищо не е било. Отвръщам й и й подавам пръст. Тя скача на него и се обръща. Обърсва човката си о пръста ми. За първи път прави това. Прекрасно, тя се движи отново! Не съм усетил, че плача, но лицето ми е мокро. Занасям я до клетката, Пилето скача от пръста ми и влиза вътре. Радва се, че отново е на сигурно място. Наяжда се и утолява жаждата си.

Наблюдавах я в течение на един час, след това се успокоих — нищо й няма. Какъв късмет! Просто не можех да повярвам. Без нея животът ми щеше да бъде ад. Оттук нататък никога не отказваше да я взема и да я подържа в ръце. А след няколко дни изрязах и ноктите й.

Сега вече жадувах да разкажа някому за Пилето и за всички неща, които тя умее да върши. Опитах се да разправя на Ал, но той повече не се интересува от птици.

А тя е такава наслада! Понякога вечер я оставям навън и я приучвам да спи отгоре на клетката, та да цвъка в нея, а не из цялата стая. За да се чувствува по-спокойно, преместих клетката на полицата зад леглото ми. Това е най-високото място в стаята. Сутрин Пилето скача на главата ми и ме кълве по носа и по устата, докато се събудя. Но никога не ме кълве по очите.

Научих сума ти канарски думи и зная как да й кажа „стой там“ или „ела“, или, да речем, „яж“, „здравей“, „довиждане“. Започвам и да различавам нейните, които тя казва.

Тази нощ ме сложиха да спя при санитарите. ПеСе-то от отделението на Пилето се залови да ми покаже квартирите им. Подпитвам го за Пилето. Той ми обяснява, че Пилето е тук вече близо три месеца. Дълго време дори не го знаели кой е; наложило се да проверяват всички картотеки и да търсят имената на изчезналите в Уайхеке, където Пилето е загазил. Това бил някакъв остров край Нова Гвинея. На всичко отгоре Пилето бил прекарал и малария.

Същата нощ ме подгониха страшни кошмари. Събудих се, крещейки с всичка сила. Там в дивизионната, в отделението за пластична хирургия, нощем е по-голяма лудница от тая тук; насън изчезват задръжките. По едно време се появи ПеСе-то, но аз му казах, че нищо ми няма. А пак ме беше избила пот, цялото легло беше прогизнало. Преместих се на друго. Чудя се дали ПеСе-то ще каже някому; майчице, те са в състояние и мене да турят в клетка.

На другата сутрин отивам при Уайс. Той още не е дошъл, но вътре седи един дебелак с пишеща машина „Ъндъруд“, бричетайка. Искал, казва, само да вземе някои сведения, които трябвали на доктора. Опитвам се да му обясня, че аз не съм от лудите, но той вече е измъкнал един син формуляр и го пъха в машината. Седи и се хили насреща ми. Мисли ме за луд, сто на сто.

Задава ми много умни въпроси, да речем: колко души в моя род сами са си видели сметката; или изпитвам ли удоволствие, като кензам. Ама че щурави въпроси! Но това не е най-странното. Най-напред ме пита за името. Написа го — кълве с четири пръста, — после го погледна и плюна. Изплю се направо върху името ми, на хартията. Факт! Викам си: може нещо да е било залепнало на устната му. И се правя на разсеян. После ме пита за номера ми и за частта. Написва и това, погледна написаното — и пак плюна! Рекох си: тоя е от лудите и се е вмъкнал тук, докато доктора го е нямало. А може пък всичко това да не е истина, може самият аз да съм луд. Опитвам се да разгледам по-добре дебелака, без той да забележи. А той пак се хили. На бърната му все още има плюнка. Дали това не е някакъв нов психологически тест, нещо като плювателен тест? Знае ли човек?

Започва да ми задава нови въпроси. И всеки път се повтаря същото. Плюнката му не е тлъста, не е като балон, а сякаш излиза от пулверизатор. Машината трябва цялата да е ръждясала отвътре. Задава нов въпрос, написва, поглежда и плюе. Поглеждам вратата и преценявам разстоянието. Светлосиният формуляр, който попълва, е станал вече тъмносин. Дебелакът почти беше свършил, когато докторът мина покрай нас и влезе в кабинета си. Пусна ми психиатричната си усмивка; тази сутрин беше изключил военната.

Свършихме. Дебелакът изтегля внимателно формуляра. Знае си той работата — колко такива мокри формуляри е изваждал от машината. Хваща го за крайчеца и го занася на доктора в кабинета. После излиза, поухилва ми се и потрива ръце — вероятно ги бърше от плюнката. Казва ми да вляза. Докторът майор е забил поглед в мокрия лист и го чете. Дава ми знак да седна. Листът лежи на бюрото му и той не, го докосва.

Чакам го да каже нещо за плюнката. Може да ме поздрави, че съм издържал плюнковия тест, или да ми се скара, или нещо друго. Нищо! Явно е свикнал с наплютите листове. Може самият той да е луд и да не иска да чете нищо, ако то не е наплювано; може да е взел нарочно тоя дебелак, за да плюе по листовете. Всичко е възможно. Той вдига глава; толкова е сериозен и тържествен, че не му отива на дебелината. Очите му блещукат зад очилата; психиатърът в действие, това ще е тази сутрин.

— Тук казваш, че си бил съден от военен съд.

— Тъй вярно, сър.

Нека му пусна аз едно „сър“, какво ще го докторосвам. Трябва да се измъкна оттук с цяла кожа. Ах, защо не излъгах за тоя шибан съд!

— Какъв точно военен съд, сержант?

„Сержант“! Сега я втасахме.

— Дисциплинарен, сър.

— А в какво беше обвинен?

— Побой на подофицер, сър.

Той пак почва с неговите „хм-м“ и „аха“.

После поглежда да види дали вратата на кабинета е затворена. Тя е затворена. Почти очаквам да скочи и да я отвори. Та той е затворен тук с един луд офицер, с един убиец. Пускам му с едно око най-убийствения си поглед, поглед на сицилианец, мафиот и наемен убиец, всичко това в пакет. На времето съм го тренирал пред огледалото. Най-после трябва да имам някаква аванта от това, че съм италианец.

Седя и не трепвам. Мисля си да се надигна бавно от стола и да му размажа физиономията. Той се покашля и скръства ръце на бюрото току до купчината наплюти листове.

— А често ли изпадаше в подобни буйства, Алфонсо?

Това е друго, сега отново говори психиатърът. На лицето му се появява усмивката на Дядо Коледа. По дяволите, аз мога да бъда по-добър психиатър от тоя малоумник! На него не му е съвсем ясно как да постъпи. И на мене не ми е ясно накъде да я завъртя. Де да се беше случило това посред войната, а не сега, когато тя вече свърши. Сигурно щях да пипна голяма пенсия като маниакален убиец. Така де, ужасната военна машина е превърнала махленското гаменче в опасен маниак. Щях да си живея царски до края на живота, най-много да изръмжа от време на време или да напердаша някой старец.

Той продължава да ми се хили; психиатричната му усмивка не изчезва нито за миг; изработил я е до съвършенство. Иска да изкопчи нещо от мен. Иде ми да му разкажа с каква радост обезобразих с лопатата мутрата на онова копеле. Черните в камиона се бяха насрали от страх.

— Не, сър, не много често.

— А би ли ми разказал как стана това? Защо да не му кажа? Освен това аз разбирам от заповеди.

— Бях само от четири дни в армията, сър. Един ефрейтор във Форт Къмбърланд ме сграбчи за рамото и аз реагирах инстинктивно.

— О, разбирам.

Нищо не разбира и знае, че не разбира. Отвръщам на усмивката му. Изобщо играем си на усмивки. Голяма работа е това да си италианец; всеки ти има страха — то е от филмите. Говори ли се за злодей, хората си представят италианец. Стрелвам го още веднъж със застрашителния поглед. Очите му шарят по мокрия формуляр и той пак хъмка и ахка. Доникъде не сме стигнали.

— Да се върна ли в отделението тази сутрин, сър?

— Разбира се, сержант. По-добър избор нямаме.

Чакам. Не мога да стана и да си изляза, преди да е станал той. В армията ли си, все си вързан с нещо. Не мога да си обясня защо не ме пита дали съм дънил някога Пилето. На негово място първо това щях да попитам.

Най-после той става, ставам и аз и му отдавам чест. Имам чувството, че ме праща по дяволите и праща и себе си по дяволите, защото е допуснал да го пратят по дяволите. Той се страхува от мен и това ме радва. Все се надявам, че тая дивотия ще свърши, но щом някъде стане засечка, всичко започва отново.

— Добре, сержант, ще се видим утре по същото време.

— Разбрано, сър.

Копелето му с копеле, ще иска от дивизионната сведения за мен. Господи боже мой, кога ще се измъкна от тая проклета армия!

Връщам се при Пилето и въпреки че той продължава да клечи на пода, нещата сега са по-различни. Той знае, че аз съм тук, убеден съм в това. А аз зная, че той е Пилето, а не някоя друга, фалшива птица.

— Пиле, имах още един сеанс с твоя доктор. Решиш ли да проговориш, ще се забавляваш знаменито с него. Но каквото и да правиш, не му казвай, нищо за гълъбите, за канарчетата и за всички тия пилешки глупости. Защото тогава ще влезеш в графата „много особен случай“.

Зная, че този път ме чува, и ми се ще да стоя тук и да го курдисвам.

— Хей, Пиле, а помниш ли, като продавахме списания? Какви картинки бяхме само!

След като се върнахме от Уайлдуд и аз най-сетне се съвзех от отмъщението на стария, трябваше да измислим някакъв начин да върнем парите. Дължахме на родителите си деветдесетте и два долара за влака. И тогава се сетихме да продаваме списания от врата на врата по жилищните блокове.

Измислихме го много добре. Портиерите ни гонеха, но ние натискахме всички звънци и все се намираше някой достатъчно мързелив, който да отвори вратата чрез домофони, без да пита кой е. Вмъкнехме ли се веднъж вътре, единият от нас само караше асансьора, а другият тичаше от апартамент на апартамент и продаваше списанията. Продавахме „Либърти“, „Сатърди ивнинг пост“, „Колнърс“, „Космополитън“. Най-удобното време за продажба беше веднага след училище до към пет и половина, когато мъжете започват да се прибират. А много от жените бяха и сами, защото мъжете им бяха отишли на война. Някои купуваха редовно от нас. Обикновено аз се занимавах с продажбата, а Пилето работеше с асансьора, докато портиерът го гонеше по етажите. Ще го хванеш Пилето, ама друг път.

Повечето от тия жени умираха от скука и все ме канеха на чашка чай или кафе. Ако бях по-голям и знаех как се постъпва в такива случаи, щях да намажа нещо, ама на.

Пилето вече беше започнал тия откачени номера със задържането на дъха. Дъската му се разхлопваше все повече и повече. Веднъж ми показа как може да издържи пет минути с едно поемане на въздух. Взе, та си пъхна главата в един леген с вода в нашата изба. Обясняваше ми, че всичко се свеждало до това да престанеш да мислиш за дишането. Луд човек!

И кой какво прави, той само за летене говори. Веднъж ми разправя: „Хората не могат да летят, защото не вярват, че това е възможно. Ако не са те научили да плуваш, нали ще се удавиш, щом те пуснат във водата?“ Ето такива ми ги разправя. Откачена работа.

По това време учеше в една католическа гимназия на Четирийсет и девета улица във Филаделфия. Като ми разказваше за тая гимназия, започна да ми става ясно защо толкова се е смахнал. Та това си беше чист затвор.

А се захвана и с тия канарчета. Все за женското си канарче говореше и правеше някакви тъпи упражнения. Аз му викам да вземе да дига тежести, та да натрупа малко мускули, а той само рипа и пляска с ръце като птица. Понякога така ми говореше за канарката си, сякаш ставаше дума за човек. Викам си, може пък най-после да е забелязал, че на тоя свят има момичета. А се оказва, че той ми говорел за канарката. Наричаше я Пилето, изглежда, й беше дал собственото си име.

Неговото училище беше бедно и не разполагаше с автобуси, затова Пилето ходеше на училище с колелото. Един ден се чупих и отидох с него. Мизерна работа. Учениците се качват и слизат по външни стълби — такива, като за бягане от пожар. И непрекъснато си крадат нещата от шкафчетата. Учителите им — братя християни. С дълги черни поли като на свещениците, само че на шиите им стърчат колосани лигавничета; смахната пасмина, типове, които са искали да станат свещеници, но или са били тъпи, или не им е държал задникът.

А как смърдеше това училище! Все едно, че беше огромна фабрика за сперма. Няма ли момичета, така е, страшна воня. Пилето казваше, че във влажни дни миришело толкова лошо, че ти трябвала газова маска.

Да не говорим как обядваха — въртят се в кръг като затворници, кога ги изкарат да вземат въздух. А братята стоят в средата като звероукротители. Ако ти се примоча или нещо друго, трябва да вземеш пропуск. Пет пропуска — едни такива дървени — за повече от триста души. Въртят се ония ми ти ученици с чантичките за храна, ядат и се стискат да не пикаят.

Пилето беше започнал сам да си произвежда пропуски, за да влиза в библиотеката по време на обеда. Беше изрязал отвътре една книга и в нея си слагаше сандвичите. Тоя номер беше минавал три месеца, но точно преди великденската ваканция го бяха хванали. Един от братята го издебнал в библиотеката и го хлопнал изотзад по главата. Пилето хвърлил по него книги, сандвичи, всичко и хукнал по ония външни стълби. Изхвърлиха го, разбира се. И той се прехвърли в училището в Ъпър Мериън, да си довърши годината сред нормални хора. Сега, мислех си, ще се отвори на момичета и на всичко, но той все повече откачаше. Всички ученици взеха да му викат Пиле. Ама той вече наистина приличаше на пиле.

Измършавя още повече и ребрата му стърчаха, като че са счупени. Изпънал шия напред, а очите му така се въртят, сякаш са откачени от орбитите — ще речеш, не се спират върху нищо. Аз обаче зная, че всичко вижда, въпреки че уж не гледа. Ами времето! Пилето, дявол знае как, винаги познаваше времето. Вестникът пише, че ще вали, а Пилето вика — няма да вали. И се оказва прав.

През лятната ваканция се хванахме на работа като кучкари. Пилето съвсем се беше ошашавил вече с неговите канарчета. Стоим прави отзад на камиона с ония големи мрежи, а Пилето все за канарчетата говори: колко яйца имало в това гнездо, коя птичка вече се е научила да си лющи семето и прочие. Изобщо не го търси.

На другата година не се виждахме с Пилето много често. Аз се занимавах с лека атлетика, хвърляне на диск, борба, влязох и в училищния отбор. Пилето не се интересуваше от спорт. На него птици му дай.

Предпоследната година, щом навърших седемнайсет, записах се в щатската гвардия. Исках да се науча да стрелям с пушки, с пистолети и други такива. Всеки четвъртък вечер ходехме да се обучаваме на плаца на гвардията. Понякога Пилето идваше с мен. Сядаше на пейките и ни гледаше. На мен ми бяха зачислили една стара карабина „Спрингфилд“ и аз веднага се научих да я разглобявам. Страшно копеле — войник и патриот, няма що. Виках си: дано ми падне случай да изкормя няколко от жълтичките япончета, преди да е свършила цялата дандания.

По същото време започнах да ходя с Луси. Тя беше един от главните викачи на училището — ония, дето при състезания дават тон на другите какво да крещят; адски тъпа, учеше в търговския. Един ден седя на училищния паркинг в колата на Хиг и се натискам с Луси; и точно в тоя момент Пилето се дотърколва на своя велосипед. Вече сме предпоследна година, а той още върти това скапано колело, с него се беше снабдил, след като се простихме с нашите велосипеди в Уайлдуд, когато се опитахме да ги продадем. Ако го подкараш по-бързо от три мили в час, ще се разпадне. Само Пилето можеше да кара такова чудо; дори не го заключваше на велосипедните стойки. Само го закрепваше на тях. Та кой ще открадне такова колело? Във всеки случай друго колело на стойките не можеше да се види; те са правени през двайсетте години, когато на училище се е ходело с велосипеди. Пилето — вали не вали — всеки ден се мъкнеше на училище с това колело. Кажете, какво да го правиш такъв човек?

Та идва Пилето с колелото и се заговаряме за изпитите. Много от предметите, които учехме, съвпадаха, защото и двамата бяхме в общообразователния отдел. Луси нещо оглежда Пилето. Тя май изобщо не знаеше, че с него сме приятели. За нея аз бях големият сваляч Ал, борец и футболист, човек, за когото можеше да се крещи.

Пилето започна да говори за своите канарчета. Всички в училище знаеха, че той вече има около сто канарчета. Веднъж беше донесъл от тях в час по химия за изучаване на кръвта им, а по физика беше построил летящ модел, който наистина работеше — един щур орнитоптер. Дори пишеше за тях по литература. Страшен маниак. Аз все още се интересувах по малко от гълъби, но неговото не се траеше. Бях ходил у тях да видя птичарниците му, но това беше почти същото, както той идваше с мен на учебния плац.

Просто бяхме свикнали един с друг, иначе друго не ни свързваше.

Пилето взе да разправя за някакво канарче, което научил да лети с тежести, вързани на краката. Така то тежало почти три пъти повече от нормалното и въпреки това хвърчало. Шампион по вдигане на тежести в птичия свят. Започнал да обучава това нещастно канарче още щом се излюпило. Луси каза нещо, в смисъл че това е жестокост, и Пилето й хвърли бърз, беглив поглед и една почти незабележима усмивка — да не излезе, че не й обръща внимание. Но Луси загрява много бавно и никога не може да долови такова нещо.

Пилето беше толкова изтънял, че почти прозираше. Беше към края на май, та носеше риза с къси ръкави, под която се очертаваха изхвръкналите му ребра. Изобщо, добиваше все по-невъзможен вид. В цялото училище само той носеше такава дълга коса — тя затулваше очите му и въпреки това никога не си даваше труд да я отметне назад. Как не се спъваше с тая коса!

Докато разговаряхме, той описваше малки кръгчета с колелото. Аз седя в колата и подпъхвам ръка към Лусиния чатал. Тя ту стяга, ту отпуска мускулите си. Луси имаше страхотно силни крака. Можеше да подскочи и от раз да направи шпагат. Това беше коронният й номер като викачка. Как само го правеше — шапката да ти падне!

Най-после Пилето си тръгна. Тогава Луси взе да ме разпитва за него. Обяснявам й, че сме съученици от прогимназията. Тя поотваря крака, вече е готова… Мисля да я заведа в парка зад училището. Знам там много готино място под един мост. Цялото е осеяно с презервативи. Луси залепва уста върху моята и ми удря един език, после се отпуска на облегалката.

— Той да не би да е по другата част? — казва тя. — Вижда ми се нещо като хомисексуалист.

Бога ми, така го рече, „хомисексуалист“!

С Пилето се сдобих в навечерието на Коледа, а през февруари вече пролича, че й е време да се чифтоса. Застане на едно място и пляска криле, без да лети, някакво нервно пърхане. Освен това започна да примъква хартийки и конци. И взе да издава едно ново, късо пейп, а понякога и трели. Когато поема храна от пръста ми, цвърти, прикляка като за чифтосване, трепти с криле и иска да я храня. Аз слагам малко храна на края на пръста, а Пилето зяпва и чака да пусна храната направо в гърлото й, сякаш е пиленце. Когато искат да се чифтосат, женските много заприличват на малки пиленца.

Горе-долу по същото време майка ми разбра, че пускам Пилето да хвърчи извън клетката, и направи страхотна сцена. Въпреки нейните истерии баща ми каза, че мога да си направя птичарник в свободното пространство под леглото ми. Майка ми разигра още един припадък, но трябваше да се помири. Понякога баща ми е разбран човек.

Щеше ми се птичарникът да бъде колкото е възможно по-незабележим, затова го направих с тънка стоманена тел. Забих скоби в пода и отдолу на рамката на леглото. После опънах между скобите тънката стоманена тел от пиано. Опънах я нагъсто, като тел на клетка за канарче. Направих и врата, достатъчно голяма, да мога да се провирам през нея, и я закачих на рамката на леглото.

Когато всичко бе готово, телта едва се забелязваше. Двете стени от вътрешната страна облепих със светлосиня мушама, а от леглото спуснах крушка. Пода застлах също с мушама, която покрих с бял пясък. Натъкмих най-различни пръчки за кацане, а в задния ъгъл закрепих един чепат храст — все едно дърво. Тогава взех Пилето от клетката и на пръста си я вкарах в новата й къща. Тя литна от пръста ми и кацна на една от пръчките. После захвърча напред-назад из птичарника. Провери дървото, яде от новите съдинки на пода. Окъпа се. Още мокра, кацна на коляното ми и така се отръска, че цял ме намокри.

Все още имах двайсет долара от продажбата на списания. Другите бяха отишли, за да изплатя на родителите моя дял от деветдесетте и два долара. Исках да купя мъжкар за Пилето, и то първокачествен, майстор в летенето.

В съботни дни започнах да обикалям с колелото различни места, дето продават птици. Носех Пилето със себе си в малка преносима клетка. Бих могъл да я нося и направо на рамото си, но знаеш ли откъде може да изскочи било котка, било ястреб?

Недалеч от госпожа Превост има и други птицепродавци. Най-известният от тях е господин Тейт. Той държи шест-седемстотин птици. Нисък човек, почти глух, въпреки че не е много стар. Слага си слухово апаратче и е женен, но не съм забелязал да има деца. Много ми е чудно, че глух човек отглежда пойни птички. Нещо като Бетовен.

Птиците са професията на господин Тейт и той не се интересува от нищо друго освен от едно: колко ще произведе и колко ще му струват. Той има големи клетки, пълни с птици, и страхотна поредица от клетки за развъждане. Слага по две женски на едно мъжко, за да намали разходите за храна. Вижда му се странно, че нося с мен Пилето, но не възразява.

Заставам пред клетката с мъжките и изваждам Пилето, за да може да ги разгледа. Тя пърха по мрежата и някои от мъжките се приближават до нея. Няколко дори започват да й пеят или се опитват да я хранят. Разглеждам ги внимателно, но нито едно от тях не ми харесва кой знае колко.

Търся зелено мъжко, понеже в книгите пише, че жълта птичка трябва да се съеши с тъмна, за да се получат хубави пера. От две жълти се ражда канарче с тъпички, одърпани, недоразвити пера, а от две тъмни — с дебели, къси, кочанести пера. Сигурен съм, че ще разбера — а Пилето също — кое мъжко е подходящо, стига да го видя.

Наблизо има още една птицепродавка, която държи само петдесетина канарчета за разплод. Мисис Кокс. Мистър Тейт отглежда канарчетата си в задния двор, а мисис Кокс е настанила своите в покритата задна веранда. Тя обича птичките си и познава добре всяка една от тях. Тя е като мисис Превост; обяснява ми кои от женските са добри майки и кои от мъжките — добри бащи. Знае бащата и майката на всяко канарче. Като заговори за птичките, все едно че говори за хората в някой малък градец. А когато ми разказва за някое канарче, извършило според нея нещо нередно, шепти. На всяка птичка е дала име. Мисис Кокс се радва, че нося Пилето със себе си, за да ми помогне в избора на мъжко; и казва, че мога да пусна Пилето да си хвърчи в клетката с женските.

Мъжките стоят в едната половина на голямата клетка, а женските — в другата. Разделя ги само една телена преграда. Мисис Кокс казва, че наблюдава внимателно канарчетата и когато види, че две се обичат, отделя ги в клетката за разплод. Като я слушаш, имаш чувството, че четеш „Отнесени от вихъра“ или нещо подобно. Тя знае кое с кое флиртува и кое кое задиря. Послушаш ли я малко, започваш да вярваш на думите й.

Мисис Кокс няма определена система за разплод. Единственото й правило е да не се чифтосват братя и сестри от едно люпило. Това го има и в Библията, обяснява ми тя. В клетките за разплод държи само по едно мъжко и едно женско. Според нея мистър Тейт не постъпвал много добре, като оставя на две женски едно мъжко. Веднъж ми говори почти цял следобед на тази тема.

Мисис Кокс и мисис Превост са приятелки. Мисис Кокс веднага позна, че съм взел Пилето от мисис Превост. Понякога двете си разменяли канарчета, за да влеят свежа струя в птичарниците си. Те си приличат в много неща, само че мисис Кокс е кожа и кости.

Тя ме убеждава да оставя Пилето в клетката при женските и да идвам, когато пожелая. Ако Пилето, казва, си харесало някое от мъжките, щяла да ми продаде избраника й. Това е много мило от нейна страна, но на мен не ми дава сърце да оставя Пилето.

Затова ходя всяка събота там и пускам Пилето да хвърчи с женските. Много от мъжките се приближават до преградата и пеят на Пилето, но тя не проявява предпочитание. Има едно обаче, което лично на мен ми харесва. Гърбът му е зелен, гърдите — жълто-зелени, а маховите му пера отгоре са бели. Има плоска глава и дълги крака. Под гушата личи ясно очертана извивка, но не съм го видял да пее. Лети много грациозно и с голямо достойнство. Мисис Кокс казва, че това канарче пеело много силно, но не особено мелодично. Това било родова черта. Прапрадядо му бил голям певец, обаче останалите от рода не ги бивало.

Мисис Кокс ми каза за още един птицепродавец — мистър Линкълн. Бил чернокож и живеел през един площад от Шейсет и трета улица, от другата страна на парка. Всичките си птици държал в спалнята на втория етаж. Бил женен и имал пет деца. Не се занимавал с друго освен с отглеждане на птици и цялото семейство получавало помощ по бедност. Мисис Кокс ми разказа всичко това по същия начин, по който говореше за птичките си, за това, което те били направили или не били направили.

Когато отидох първия път при мистър Линкълн, той с нищо не издаде, че отглежда птици. Едва когато се поразговорихме на тази тема и видя Пилето, показа ми три-четири птички, които държеше в клетки на първия етаж. Поговорихме известно време за тях, а после той ми смигна и каза да го последвам горе.

Ама какъв страхотен птичарник има тоя мистър Линкълн! Лошото е само, че е на затворено и вътре мирише ужасно. Поддържа го много чист, но двеста птици без никакво проветреше може ли да не миришат? Обясни ми, че не можел да отваря прозорците заради съседите. Страхувал се да не го обадят, че отглежда птици — тогава щели да му спрат помощта.

Всичките птици са в една стая. На едната страна — клетките за разплод, а на другата — обикновените клетки. За стаята се минава през едно преддверие. Мистър Линкълн си прави сам клетките за разплод и ги боядисва в различни цветове в зависимост от това, какви птичета иска да развъди. Него най-много го интересува цветът. Каза ми за различните си проекти. Той прави опити — чифтосва канарчета с други видове птички, за да получи нови цветове. Показа ми канарчета от кръстоска с конопарки; много красиви, кафеникаво-червеникаво-оранжеви, с по-бледи ивици. Други пък са от кръстоска с щиглеци; те са тъмни с ярки, червеникавооранжеви гърди. Има и трети, от кръстоска с нещо, което той нарича австралийска сипка; те пък са с червени глави и тъмни тела.

Мистър Линкълн говори за първа кръстоска и втора кръстоска и ми показва птички, които нарича мулета. Обяснява ми, че муле — това била птичка, която е безплодна. Аз не му казах, че винаги съм смятал мулето за особен вид кон с дълги уши. Добавя, че повечето от първите му кръстоски са мулета. Казва, че понякога е правел по десет опита, докато получи плодовита птичка. И единственият начин да провери дали може да ражда, е да я чифтоса.

Мистър Линкълн има страхотни тефтери с диаграми и схеми за неговите кръстоски. Обяснява ми какво е това линеен подбор. Той е разработил специални хранителни смески, които засилват у птичките желанието да се съешават. Казва, че ако и човек яде от тези смески, сигурно ще може да се чифтоса с птица. В такива случаи мистър Линкълн никога не употребява мръсната дума. Той неизменно говори за „чифтосване“, „съешаване“ и тъй нататък. Изглежда, не употребява другата дума, защото съм малък, или пък се докарва, понеже съм бял, но не ми се вярва да е второто.

Главното, което той иска да постигне, е да получи съвсем черно канарче. Толкова черно, казва, та чак да синее. Според него в зелените птички се криело много черно и той се опитвал да го извади. Как го прави? Чифтосва с бели най-зелените птички, ония, дето имат най-малко жълто. Така се получават бели, сиви или петнисти птички. После взема най-тъмните от петнистите и ги чифтосва с тъмнозелените бащи или майки. Девет години е работил по този линеен подбор и сега има птички, които са по-черни от улични врабчета. По тях няма нито едно жълто перце; потъмните им пера са наситеночерни, а по-светлите — тъмносиви. Мистър Линкълн ми показа едно перце, което пази в портфейла си. Казва, че когато получел цяла птичка, черна като това перце, можел да умре спокойно. Това перце трябва да е от врана или от кос, толкова е черно.

Най-интересното е, че тъмните му канарчета пеят великолепно. Това не прави никакво впечатление на мистър Линкълн, но повечето от мъжките в черните кафези се скъсват да пеят и имат много хубави гласове. Това е така, казва мистър Линкълн, „щото ние черните винаги пеем“. Инак от него почти не можеш да чуеш такива приказки. Като казва това, той се усмихва и ме гледа право в очите.

Позволява ми да пускам Пилето в женския птичарник. Виждам, че няма особено високо мнение за нея; в неговите очи тя е само една няма блондинка, но на него му прави впечатление, че се оставя да я вземам и да правя с нея, каквото си поискам. Казва, че не бил виждал толкова опитомена птичка и че аз сигурно съм много добър към птиците. Можеш да стоиш, казва, в птичарника и да гледаш птиците, колкото си искаш. Аз ходя много често при него и наблюдавам не само птичките, но и как почиства и поддържа клетките. Ръцете му са уверени и бързи като самите птички.

След известно време жена му започва да ме оставя понякога на обед у тях. Дечурлигата на мистър Линкълн се възхищават от баща си, това веднага личи. И той сигурно е достоен за възхищение. Когато се застоявам у тях, казвам после на майка ми, че съм бил с Ал. Ал обещава да не ме издаде. Пита ме дали най-после не съм си намерил гадже, но аз му обяснявам, че ходя да гледам птици във Филаделфия. Разправям му за мистър Линкълн. Ал казва, че майка ми ще ме убие, ако разбере къде ходя. И е прав.

Мистър Линкълн не желае да ми продаде нито една от птичките, които са заведени в неговите тефтери, но казва, че от останалите мога да избера, която си искам. Между тях има едно мъжко канарче, което наистина ми харесва. Мога да го наблюдавам по цял ден и то разбира, че го наблюдавам. Единствено то се доближава до мрежата и се мъчи да ме клъвне по пръста.

И непрекъснато се бие с всички останали мъжки. Искам да кажа, все се мъчи да ги предизвика на бой. Ще кацне на някоя пръчка и ще разгони всички там първо от лявата си страна, после от дясната. После ще прелети на друга пръчка и ще повтори същото. Види ли някое канарче да се застои повече от две секунди при хранилката, спуска се върху него като ястреб. Посочвам го аз на мистър Линкълн, а той клати глава и казва: „Това е калпава порода.“

Оказва се, че тоя вид се е пръкнал при опитите да се получи черно канарче. Това птиче има доста черно по него, дори съвсем черно, но то е примесено с жълто, тъй че общият му вид е тъмнозелен. Мистър Линкълн казва, че опитвал какво ли не, за да отдели това черно, но накрая се принудил да се откаже. Това канарче беше последното от този вид. Другите разпродал. Лошото, казва, е, че мъжките с такава окраска са по-зли от оси. Така се биели помежду си, че едва не се избивали. Дори започвали да се бият, преди още да са излезли от гнездото. А с другите птички се биели, докато победят или докато капнат от умора.

Мистър Линкълн разправя, че те водели началото си от едно женско канарче от Германия, дъщеря на ненадминат певец. Купил го само заради цвета — било много тъмно; платил за него десет долара преди пет години. Това по начало са много пари за женско, да не говорим, че то било шестгодишно, болнаво и перушината му непрекъснато падала. Но мистър Линкълн го излекувал, започнал да му дава храна за полово усилване и получил от него две люпила, след което то умряло. Мистър Линкълн е убеден, че лошата кръв идва от него. Няма нищо по-лошо и по-проклето от немското, рече той.

И тогава ми каза, че бил расист. Според него хората и расите биват различни, защото кръвта им е различна, и това открай време си е било така. Той казва, че всеки народ трябва да живее в собствената си естествена среда и да остави на мира другите. Питам го защо тогава кръстосва канарчета с конопарки и щиглеци. Той пак ме поглежда право в очите и заявява, че е расист, доколкото това се отнасяло за хората, но не и за птиците; после се засмива. Казва, че повечето хора са нещастни, защото се мъчат да живеят неестествен за тях живот. Много му се искало да се пресели с цялото си семейство в Африка. Никога не беше ми минавало през ум, че черният народ в Америка е дошъл от Африка. Понякога с изненада откривам, че не зная неща, които са съвсем очевидни.

Нарекох това канарче Алфонсо, защото все налита да се бие, също като Ал. Струва ти се, че винаги е готово за схватка и ако не победи, ще умре. Мъча се да накарам Пилето да му обърне внимание, но тя не проявява интерес към него.

Веднъж обаче бе принудена да го забележи. Две-три от мъжките редовно преследваха Пилето. Тя ще се приближи до мрежата, отделяща мъжките от женските, и въпросните мъжки веднага ще долетят и ще започнат да й пеят. А тя обикновено подскача от пръчка на пръчка и се прави, че не ги чува, но току се връща на най-близката до тях пръчка и пърха с криле. Добре, ама Алфонсо реши веднъж да разпердушини тази сган. Приближи се той и започна да кълве най-близкото, докато то млъкна и избяга на най-долната пръчка. Второто се обърна, подскочи, разпери криле и отвори човка, както правят птиците, когато се готвят за бой, но Алфонсо го клъвна светкавично два пъти между очите и това му стигаше. През това време третото успя да избяга. Пилето, горката, трябваше да наблюдава как унищожават нейното трио. Алфонсо я изгледа, после полетя към мрежата с широко отворена човка, което при канарчетата е все едно лъвски рев. Пилето едва не падна от пръчката.

Както и да е, аз решавам, че ще взема Алфонсо, никое друго. Пилето ще трябва да свикне с него и да го заобича. Алфонсо е тъмен, с плоска като на ястреб глава и с издължено тяло; разликата между тревистозеленото на гърдите и мъховозеленото на гърба е много малка. По него няма нито едно бяло или дори жълто перце. Черните му крака са дълги, с перушина около кълките, а коремчето му — много стегнато. Наистина е страшен на вид. Очите му сякаш те пронизват; те са искрящо черни и сравнително близко разположени за птица. Просто да не повярваш, че е само канарче, което не яде друго освен семе.

Когато казах на мистър Линкълн, че него съм си избрал, той се опита да ме разубеди. Тия пущини, казва, не стават за чифтосване, понеже пребиват от бой женските, а се нахвърлят и върху малките, щом те излязат от гнездото. Само главоболия ще си имаш с него, казва. Женските от тая порода стават добри майки, но мъжките могат да те побъркат.

Но каквото и да ми говореше, все тая. Аз бях луд за Алфонсо. Какъв летеж! Лети, сякаш в пространството изобщо няма въздух. Като рече да хвръкне от дъното на птичарника, краката са му във въздуха, преди още да е разперил криле. А когато се спуска от най-горната пръчка, прибира криле и ги отваря само веднъж, току преди да кацне на земята. Струва ми се, че дори цял да го оскубеш, пак ще може да хвърчи. Той лети, защото от нищо не го е страх, а не само защото летенето е присъщо на птиците. Неговият летеж е индивидуално творчество, предизвикателство.

Мистър Линкълн ми го даде за пет долара. А той струва най-малко петнайсет. Виж там, опитай, казва мистър Линкълн, и ми кажи какво става. Ако не върви, казва, върни ми го и аз ще ти го заменя. Страшен човек е тоя мистър Линкълн! Жалко, че толкова рядко ги има такива като него.

Щом се прибрах у дома, пуснах Алфонсо в кафеза, в който държах Пилето, преди да направя птичарника. После окачих кафеза в птичарника, при Пилето. Беше ме страх да ги оставя направо заедно. Мистър Линкълн ме предупреди да внимавам, щото Алфонсо може да я убие.

Какво нещо беше само докато го хванем! Той хвърчи като бесен и когато мистър Линкълн най-сетне го притисна в ъгъла, взе да пищи и да протяга глава, за да ухапе ръката, която го държеше. Накрая грохна и изглеждаше съвсем безпомощен, но когато посегнах да го погаля с пръст, той извърна глава и здравата ме клъвна. В този момент Пилето стоеше на рамото ми и наблюдаваше всичко това. Питах се какво ли си мисли. След като я прибрах в кутията, тя наистина нададе няколко тревожни, въпросителни куииИИП. За да пренеса Алфонсо до нас, сложих го в друга кутия от дебел картон; но ме беше страх, че може да прогризе картона и да избяга.

Боже, каква наслада е да ги наблюдаваш! Разбира се, Пилето е възбудена до крайност. Току прелита до неговата клетка и се мъчи да се залови за нея. А той я кълве ожесточено по краката и гърдите. Веднъж дори отскубна няколко перца от гърдите й.

Алфонсо изглежда напълно доволен от новото си жилище; яде, пие и, общо взето, се чувствува у дома си още от първия ден. Единственото му желание, струва ми се, е да бъде оставен на мира. Чакам да чуя гласа му. У мистър Линкълн нито веднъж не съм го чул да пее. Мистър Линкълн духна под опашката му, за да ми покаже, че е мъжко, сякаш някой се е съмнявал. Но аз не зная дали може да пее. Мистър Линкълн каза, че не помни да го е чул да пее, но той не се вслушва. Него изобщо не го интересува дали едно канарче пее, или не. Това и мен не ме интересува особено, аз само горя от нетърпение да го пусна в птичарника и да го гледам как лети.

Тоя следобед пак отидох да стоя при Пилето. Започвам да си мисля, че от това няма кой знае каква полза. Работата е там, че самият аз не съм сигурен дали искам Пилето да се съвземе. Светът е толкова гаден и колкото повече го наблюдавам, толкова по-гнусен ми се вижда. Може би Пилето знае какво прави. Не е нужно да се тревожи за нищо, други се грижат за него, хранят го. Цял живот може да си живее така, преструвайки се на канарче. Какво толкова страшно има в това?

Ох, защо ли и аз не си измисля някаква лудост? Да речем, да се правя на горила като оня, оттатък коридора; само си кензаш в шепите от време на време и после замеряш някого. Ще ме сложат под ключ и ще се грижат за мен, както се грижеха в болницата в Мец. Мога да го направя като нищо. Дали пък не съм луд, щом ми минават такива мисли? Не знам, но в едно съм сигурен: не е толкова лошо да оставиш други да решават вместо теб.

Господи, какво удоволствие ще е пак да играя в отбраната; калта да лепне по подметките ми, да вдъхвам мириса на пръстта, набила се под щръкналите до ушите нараменници, да чувам собственото си дишане под шлема. Всичко е толкова просто, само поваляш всеки, който носи фланела с другия цвят.

Един дявол знае кой е луд и кой не. Според мен тоя Уайс и неговият дебелак са луди. Те пък са убедени, че Пилето е луд, а може и мен да ме мислят за луд. Ще трябва да поговоря с ПеСе-то. Той доста се е мотал между откачени, та сигурно разбира повече от докторите. Аз едно знам: искаш ли да разбереш къде е ДЗОТ-а, не питай офицер. Ще те изпрати в Минесота.

Започвам дори да се чудя дали приятелството ни с Пилето през всичките тези години не изглежда малко подозрително. Не познавам друг, който да е имал толкова близък приятел; то е все едно, че бяхме женени или нещо подобно. Частен клуб за двама. От тринайсет до седемнайсетгодишна възраст съм прекарал повече време с Пилето, отколкото с всички други, взети заедно. Вярно, аз гонех момичетата, а Пилето си играеше с птичките, но той фактически е единственият човек, който ми е бил близък. Хората казваха, че дори гласовете ни си приличали; двамата говорехме едни и същи неща, и то едновременно. Пилето много ми липсва. Как ми се е искало да си говорим!

Седя повече от час между двете врати и не продумвам. Дори не може да се каже, че наблюдавам Пилето. Това е нещо като продължителен караул, вглъбил съм се в себе си и само наполовина съм тук. Не зная как ми дойде наум за нашето кучкаруване; може би съм си спомнил, че за нас то беше като гръм, особено като висяхме пред стаята на полицейското отделение и разговаряхме с полицаите. Това си беше една инжекция за опознаване на живота.

— Хей, Пиле!

Той се напряга; явно ме чува. По дяволите! Нямам намерение да му говоря за това. Каква полза? Не, не за това искам да му говоря. Пилето подскача и се обръща с лице към мен. Килва глава на една страна, после на друга и ме гледа ту с едното, ту с другото око, като гълъб.

— Хайде стига, Пиле; зарежи тия шибани номера!

С него се хванахме на работа като кучкари през лятната ваканция, преди предпоследната ни година. Може да се каже дори, че ние измислихме тая работа. Преди това в Ъпър Мериън никога не бе имало кучкари, та затова из града вилнееха цели кучешки глутници. Особено пък в бедняшкия му край, в нашата махала.

В тия глутници се събираха по десет-двайсет безстопанствени кучета. За Коледа или за рожден ден някои хора подаряваха на дечурлигата си кутрета, а после, като разберяха колко много ядат, изхвърляха ги на улицата и те се надушваха едно друго. Същинска джунгла. Повечето от тия псета приличаха на крастави. Обикновено бяха мелези с къси крака и дълги опашки или с изострени муцуни и гъста козина; каква ли не твар.

Рано сутрин те обикаляха улиците, преобръщаха боклукчийските кофи и мърсяха навред. През деня обикновено отбягваха хора и се шляеха поединично или спяха. Случваше се някои от тях да се връщат при някогашните си стопани. Обаче нощем бяха същински вълчи глутници.

Понякога се нахвърляха върху някое дете или котка или пък върху боклукчиите и тогава вестниците вдигаха голям шум. Нещо такова се случи точно когато щяха да ни разпуснат за лятната ваканция. Тогава си спомних дали да не взема да ги избивам с моя пистолет. По това време вече бях луд на тема оръжие. Не знам дали изобщо щях да го направя, но споделих с Пилето намеренията си. Той каза, че най-добре е да отидем в полицията и да кажем, че искаме да работим през лятото като кучкари. Пилето вече имаше много канарчета и даваше сума пари за храна.

Най-неочаквано полицията глътна нашето предложение. Началникът подписа заповедите за назначение и само за две седмици всичко бе уредено. Разтуриха задната част на една от старите камионетки за пренасяне на затворници, на нейно място направиха голяма клетка, а на задната броня монтираха стъпенка, на която да стоим, че и две ръчки, да се държим за тях.

Възложиха на един сержант на име Джо Сагеса да кара камионетката и така започнахме работа. Джо Сагеса е бил преди това канцеларски плъх, та не остана много доволен от новото си назначение, но не отказа. Той държеше ловджийски кучета в Сикейн, тъй че беше един от най-подходящите за нашата команда.

Спазарихме се да ни плащат по долар на час плюс долар на куче. Това бяха много пари за онова време. Като водопроводчик старият изкарваше тогава едва към двайсет и пет долара на седмица.

Докато приспособяваха камионетката, изпратиха ни на обучение във Филаделфия. Веднага започнахме да си получаваме по доларче на час, въпреки че от нас не се искаше нищичко, трябваше само да гледаме.

Общината ни купи две огромни мрежи, нарочно измайсторени за лов на кучета. Имаха къси дръжки, горе-долу две педи, но обръчите на мрежите бяха четири пъти по-големи в диаметър. Тежаха над трийсет паунда. Отстрани на камионетката направиха поставки за мрежите, да ги държим там, докато се возим отзад.

Всички кучкари във Филаделфия са чернокожи. Те са истински професионалисти, един от тях например се занимава с кучкарлък цели седем години. Тия юнаци ловят кучетата с такава лекота, с каквато ония от „Глоубтротърс“ играят баскетбол. За тях това си е направо удоволствие.

Те имаха кучкарски камионетки, направени специално за тая цел. Винаги можеха да се метнат през калника и да се настанят зад шофьора. Само един оставаше да се вози отвън. Видеше ли бездомно куче, той се провикваше.

Най-напред ни показаха как се работи с мрежите. Бяха разработили нещо като ляво и дясно кроше и прав замах. Както ни обясняваха, до него се прибягвало, когато кучето се хвърли да ти прегризе шията. Правеше им удоволствие да се будалкат с нас.

Работата им напомняше лов на диви зверове. Разправяха за различните псета, които са уловили, и за големите „майни“, с които е трябвало да се борят, за да ги натикат в камионетката, и ни показваха на колко места са изпохапани. Получават чисто долар и половина на час, все едно колко кучета хващат.

Една седмица се возихме с тях отзад на камионетката. Трябва да се знае, че във Филаделфия повечето къщи са долепени една до друга, тъй че кучкарите си имаха съответна система за ловене на кучетата. Зърнат ли куче, един от тях веднага скача долу с мрежата, а камионетката продължава по улицата към кучето. При кучето скача втори човек, а камионетката пак продължава и в края на улицата завива и спира. Тогава слиза третият, шофьорът на камионетката. И тримата са с мрежи.

Онзи, който е по средата, при кучето, пристъпва към него и опитва спусков мах; това значи, че просто спуска мрежата върху кучето. Този номер обаче рядко бива успешен. Кучето се изплъзва някак и побягва. Тогава идва ред на някой от двамата в двата края. Онзи в средата погва кучето и когато то профучава край единия от крайните, оня се опитва да го хване с ляв или десен мах. Ако кучето се отърве и свърне обратно, тогава трябва да мине покрай две мрежи. В някои отношения това много прилича на бейзбол. И така кучето се хвърля към другия край и в повечето случаи се озовава под мрежата.

После, докато натикат кучето в камионетката, пада голям смях. Наоколо започват да се тълпят хора и да псуват, а пък, ако между тях се случи и стопанинът на кучето, настъпва адска врява. Кучкарите вдигат по особен начин кучето — както си е в мрежата, а после го хвърлят в клетката. Разказваха ни как веднъж до мрежата се приближил някакъв чешит и я срязал, за да освободи кучето си. Докато разправяха за този случай, щяха да се изпотръшкат от смях. Щом затворят кучето в камионетката, гледат да офейкат час по-скоро.

Във Филаделфия отдавна има кучкари, затова и няма много кучета. Там им трябват не кучкари, а коткари. Улиците са пълни с мършави котки. В тая част на града не можеш да видиш птичка.

А кучкарите имат приятелки навред из града. Хванат ли седем-осем кучета, започват да се чупят един по един, за по час-два. Отиват да навестят приятелките си. Останалите, между които и ние, просто се разкарваме насам-натам. Ако видим, че някое куче има желание да бъде уловено, скачаме и се опитваме да го захлупим с мрежата. Повечето от приятелките на кучкарите са омъжени и като се връщат, тия юнаци се смеят, кикотят се, хвалят се, но са и поуплашени. Обаче пускат какви ли не шеги за това, кой най-много се е изтощил. Фактически ловят кучета не повече от три часа на ден. През останалото време те, не ще и дума, са най-реномираният подвижен разплодник във Филаделфия.

Обикалят си с камионетката и само се занасят. По прозорците висят жени, облакътени на възглавници, и ги чакат да минат. Жените подвикват и ни карат да спрем. Нашите учители имат един вечен спор: кой колко деца има и от коя. В разговорите си почти не употребяват думи, това са само подсмихвания, погледи и някакви дълбоки гърлени звуци. Ама какъв живот си живеехме тогава — много по-хубав от живота на бащите ни.

В края на деня се връщахме в общинския кучкарник за безстопанствени кучета. Там имаше клетки за тях, а също инсталация за умъртвяване на непотърсените. С други думи, за умъртвяването на всички уловени кучета. Защото кой ще ти плати два долара за разрешително плюс пет долара глоба, за да му върнат кучето?

Кучкарите опразваха камионетката, после натирваха в газовата камера непотърсените в определения срок кучета, затваряха вратата — врата като на сейф — и пускаха газа, след което се заемаха да почистят опразнените клетки.

Ние с Пилето останахме изумени от тоя начин на умъртвяване. След половин час пускаха вентилаторите, за да изсмучат газа, отваряха вратата и изтегляха мъртвите кучета за опашките. Никой от нас двамата не беше виждал смъртта толкова отблизо. Сърцата ни се късаха, като гледахме как кучетата, преди да влязат живи в камерата, скачаха и лаеха, търсейки мъничко внимание, и как после ги изваждаха мъртви, с широко отворени очи. Имаше и специална пещ за изгаряне на мъртвите кучета, с дълга плъзгаща се скара, на която нахвърляха кучетата и ги предаваха на пламъците. След туй почистваха газовата камера и с това работният ден завършваше. Докато вършеха всичко това, кучкарите се смееха и шегуваха, но ние разбирахме, че и на тях не им е приятно.

Първата сутрин, когато излязохме сами с нашата камионетка, гонихме около петдесет кучета и не хванахме нито едно. Къщите по тези улици не бяха долепени и кучетата се провираха между тях и изчезваха в някоя съседна улица. Като гледаше какво правим, Джо Сагеса едва не умря от смях. Може би нямаше да е трудно просто да се доближаваме до кучетата и да ги хващаме с ръце. Но на нас с Пилето ни се струваше, че това ще е нечестно. Ако си истински кучкар, трябва да ловиш кучетата с мрежа.

Следобеда се разшетахме из нашата махала, където къщите са долепени. Успяхме да хванем четири кучета, между които и кучето на мистър Колър, майстор по лепенето на тапети; той живее на три къщи от нас.

Общината се беше разпоредила кучетата да се държат четирийсет и осем часа в ловджийския кучкарник на един ветеран на име доктор Оуенс. Закарахме там кучетата и с това работният ни ден приключи.

Като се прибрах вкъщи, сварих мистър Колър в дневната. Вдигаше пара пред майка ми. Щом ме видя, нахвърли се върху мен. Къде ми е кучето, вика. Ако е умряло, щял да ме убие. И ме нарече италиански фашист. Избутах го от гостната през верандата и надолу по стълбите. И си виках — дано ми посегне. Още не бях разкрасявал физиономията на възрастен човек. Той стои на полянката и ми разправя, че щял да ме обади на полицията. Върви, викам, аз работя в полицията. Казвам му, че ако иска да си получи кучето, ще трябва да плати пет долара, понеже няма разрешително; това куче, казвам, е криминален тип, а също и вие. Ако не се явите още утре сутрин, казвам, аз лично ще му клъцна гърлото. Той пак ме нарече фашист. Аз пък го нарекох мръсен чифут. Вече се готвех да го погна по улицата. И съжалявах, че не съм с мрежата за кучета. Но майка ми ме извика да се прибирам вътре. Влязох и тя рече да съм оставил тая кучкарска работа. Казах й, че няма да я оставя, щото тъкмо започва да ми доставя удоволствие.

На другия ден хванахме дванайсет кучета. Вече имахме наша си система. Ловяхме ги по каубойски, с други думи, обграждахме ги. Видехме ли някоя глутница, не спирахме при нея, а я преследвахме от улица в улица, докато я натикаме в някоя сляпа улица или на място, където можем да я обградим.

Гледахме да разберем кой е водачът. Всяка глутница си има куче тартор. Докато обграждахме глутницата, внимавахме за него. Той лесно се разпознава, понеже все търчи начело, а другите кучета само него гледат. Така че първо гледахме да хванем водача на глутницата, а после останалите бяха лесни. Това ставаше така: един от нас, обикновено аз, скача точно пред това куче. Стоя пред него с отпусната като плащ на бикоборец мрежа и му ръмжа. Обикновено то трябва да защити своята чест и честта на глутницата, затова се навежда и също започва да ръмжи. В това време Пилето вече е скочил на двайсет-трийсет крачки зад него и го дебне изотзад. Когато кучето усети какво става, вече е твърде късно и някой от нас двамата го похлупва с мрежата. След това останалите са лесни. Когато ги доближаваме, те замръзват на местата си или пък въртят опашка с надежда да ни спечелят като приятели. Повечето кучета са големи страхливци. Ние ги захлупвахме с мрежите или просто ги хващахме с ръце. Смятахме, че глутницата по право ни принадлежи, след като сме хванали водача й.

Всичките тия дванайсет кучета уловихме между единайсет и дванайсет и половина на втория ден. Камионетката повече не може да побере. До доктор Оуенс има половин час път. Затова Джо Сагеса предложи да си купим сандвичи и бира и да залегнем някъде зад игрището за голф. Така и сторихме и се въргаляхме там докъм три, като си разправяхме вицове, после се изтърсихме с кучетата при доктора. Мистър Колър вече се беше явил и платил; за да си получи песа.

Тази вечер клетката беше адски оплескана. За наш късмет в полицейското имаше маркуч, с който миеха полицейските коли, та го използувахме да отмием всичките кучешки мръсотии, мокротии и косми. Джо ни даде шкафчета в стаята на полицейското отделение, в които да държим работните си дрехи.

Окъпахме се на душовете и си оставихме в запас още едни дрехи.

Все едно, че двамата работим в полицията. Какво ли е да въртиш в ръцете си тия лъскави пистолети! Полицаите ги поддържат в безупречен вид. А пък коланите и униформите им са толкова красиви — идеално съчетание от тютюнево и масленозелено — а пък как им прилягат в талията и раменете!

В полицейското все играят на карти. Джо ни представи на колегите си и те, изглежда, ни приеха като свои. Започнах да си мисля дали пък да не стана полицай. Джо Сагеса е все още млад, а скоро ще се уволни с хубава пенсийка. Вярно, хората те мразят, но те викат, когато си им нужен, и тогава се отнасят много почтително с теб. Ето още една идея, която после може и да отпиша.

На другия ден се повтори същото. До десет сутринта хванахме десет кучета, между които и една немска овчарка, огромна. Този път първо закарахме кучетата у доктор Оуенс, а после си купихме сандвичи и бира и се въргаляхме два часа на тревата. По този начин се отървахме от песовете, вместо да ги държим през цялото време в камионетката, дето само вият, лаят и мърсят всичко. Следобеда излязохме за втора партида. Хванахме още осем кучета. На Джо вече му правеше удоволствие да лови кучета заедно с нас. Той си получаваше редовната заплата, но тоя ден ние с Пилето изкарахме осемнайсет долара от кучета плюс осем долара надница. Какъв бизнес!

Доктор Оуенс започна да бие отбой. Вече нямаше място за толкова кучета. А и отбраната му клиентела роптаеше срещу тая сюрия крастави псета, който се мотаеха наоколо. Четиридесет и осем часовият срок за първата партида беше изтекъл, но никой освен мистър Колър не бе дошъл да си потърси кучето. Докторът настоя да ги приберем. Джо каза, че ще ги нагони в пущинака край своята къща. Това е извън нашия град, на двайсетина мили от Балтимор Пайк.

Сутринта на третия ден хванахме единайсет кучета. Когато пристигнахме у доктор Оуенс, той отказа да ги приеме. А Джо само се хили като смахнат. Задният двор беше пълен с псета, привързани за колчета. Приличаше на крайно долнопробна кучешка изложба. Докторът каза, че ще позволи да стоварим новите кучета само ако приберем дванайсетте от втория ден. Така ние се върнахме в участъка, който се помещава в общината, и Джо обясни на капитан Луц какво е положението. Луц завъртя една шайба на Филаделфия и те се съгласиха да умъртвят кучетата в газовата камера, само че срещу долар за куче. Друг избор нямахме, тъй че подкарахме към Филаделфия, предадохме кучетата с чувството, че сме истински негодници, и запрашихме обратно. Вече беше късно да излезем отново на лов, затова само почистихме и измихме камионетката. Тая нощ двамата с Пилето си блъскахме главите да измислим някаква друга работа.

На другата сутрин хванахме десет кучета за по-малко от половин час. Ловенето вече ставаше най-лесната част от работата. Отидохме у доктор Оуенс и той се появи с разтревожен вид. И побесня, като погледна в камионетката и видя тая невъобразима кучешка пасмина, сред която този път имаше и един отвратителен шпиц. Джо скочи от кабината с две жици в ръка и с усмивка на лицето.

Системата на Джо беше проста, но ужасна. Той казваше, че това бил най-безболезненият начин и кучето изобщо нищо не усещало. Убиваше ги с електрически ток. Оставя кучето на предварително намокрено място на циментовия под в избата на доктора. После обръсва кичур козина на врата на кучето и друг кичур точно над опашката. Тогава защипва двете оголени места с метални щипки. Щипките са закачени за жици, които на другия край завършват с щепсел. Нагласил веднъж кучето по тоя начин, Джо се отдръпва и пъха щепсела в контакта. Кучето подскача във въздуха с изопнати крака и широко отворени, неподвижни очи, после пак пада на краката си, но сега вече стои като играчка, с щръкнала козина. След минута Джо изважда щепсела и то се строполява безжизнено на пода.

Това беше нещо непоносимо, въпреки че умъртвяването с газ едва ли е по-хубаво. Лошото в случая беше, че всичко ставаше пред очите ни. Бях виждал коли да прегазват котки, но то не е нарочно, то е друго. А това беше ужасно.

Вземаме някое от кучетата и му туряме щипките. То нищо не подозира и после изведнъж — бам! И край. Ние с Пилето поливахме пода след всяко куче. Вече бяхме чули нещичко за нацистките концентрационни лагери; ние създавахме концентрационен лагер за кучета.

Ликвидирахме дванайсет кучета. След първите няколко вече бях твърдо решил да напусна. Все някой трябва да върши тая работа, но защо да съм аз? В тъмния зимник Пилето изглеждаше жълто-зелен. Вглеждахме се един в друг. И двамата се разкъсвахме между желанието да побегнем и да избухнем в смях или плач. Усетих, че докторът и Джо ни наблюдаваха внимателно.

Доктор Оуенс попита Джо какво ще правим с мъртвите кучета. Джо каза, че се е погрижил и за това. Ние с Пилето започнахме да изнасяме мъртвите кучета и да ги товарим в камионетката. Те ни се струваха сто пъти по-тежки, отколкото като живи. Влачим ги за опашките тия страхотно натежали кучета, после ги вдигаме едно по едно с общи усилия и ги напъхваме в камионетката. Поразително! Каква разлика между живото и мъртвото.

Ние скачаме отзад на камионетката и Джо подкарва към съседната община. Двамата заставаме така, че затулваме мрежата на вратата. Не искаме, когато спрем на червена светлина, някой да надникне и да види тия мъртви кучета.

Стигаме до голямата пещ на Хавърфорд. Това е едно от ония кулообразни съоръжения, които горят непрекъснато. Димът и миризмата отивали уж право нагоре, тъй че наоколо не миришело. Измъкваме кучетата, нарамваме по две и тръгваме по витата стълба към върха на кулата. Кучетата са вече вкочанени. Горе има нещо като люк. Джо го отваря, а всички виждаме пламъците долу. Пускаме кучетата в тоя отвор. Това е достатъчно, за да стане човек религиозен.

Докато да се върнем с вторите шест кучета, наоколо вече вони. Пускаме и тях, затваряме люка и Джо казва: „Да се омитаме час по-скоро оттук.“ Станало е един и половина, купуваме си редовните сандвичи и бира и пак отиваме зад игрището за голф.

Пилето започва да обяснява на Джо, че не е сигурен дали ще издържи докрай. Убиването на кучетата го разстройвало. Джо пък взе да ни разправя какво е видял и преживял като полицай. Ако искате, казва, можете да напуснете, но навсякъде е едно и също. Във войната, казва, сигурно ще ви използуват за пушечно месо, та по-добре е да свикнете отсега с такива неща. Ако окото ви не трепва при вида на убитото куче, това по-късно може да ви спаси живота. Така ни говореше. През двайсетгодишната си служба бил видял какви ли не гадости. Да, животът не е постлан е рози.

Джо беше среден на ръст, набит, но не дебел, и очевидно як. Главата му беше покрита с гъста, сивееща, късо подстригана коса. Беше толкова мъжествен, че другите полицаи изглеждаха като момчета пред него. Имаше гърлен глас и гърлен смях; смееше се много. Слушахме ние неговите разкази за безобразията, които стават дори само в нашия малък град, и разбирахме, че говори истината. Тоя следобед ние е Пилето за първи път започнахме да си даваме сметка колко долен и отвратителен е тоя свят. Но най-лошото беше, че Джо се смееше, когато разказваше най-гадните истории, и очакваше и ние да се смеем с него. Не, нямаше да посмеем да напуснем. Не за друго, а защото не бихме могли да понесем Джо да ни се присмива после.

Както и да е, оказа се, че миризмата от пещта не отивала право нагоре. И започна същинска война между двете общини — Ъпър Мериън и Хавърфорд. Началникът на полицията привика Джо и го направи на нищо. Между другото той получаваше противоречиви сведения, за цялата кучкарска операция. Градинари и майки на малки дена изпращаха благодарствени писма, докато любителите на кучета ругаеха с пълна сила. Те дори заплашваха да вдигнат срещу нас Американското дружество за закрила на животните. В края на краищата, изглежда, нямаше да стане нужда да напускаме. Кучкарската операция беше прекратена за три дни. Пилето се зарадва, защото имаше да върши маса работи около своите пилета. Нали стана кучкар, за да може да си построи мечтания птичарник; ами за какво беше търсил с такава стръв мнимото съкровище?

Отидох у тях да му помогна с каквото мога. Той вече имаше толкова много канарчета, че просто да не повярваш на очите си. Изпадна в невероятна възбуда, докато ми демонстрираше някои от опитите си: привързваше тежести на краката на птичките и изскубваше част от маховите им пера, за да докаже колко малко е нужно на птицата, за да носи голяма тежест. Беше направил и няколко много хубави модела. Помоли ме да му помогна, когато дойде време да превърне един от тях в работен модел, с който да лети. Искаше да му помогна и при излитането. Казах му, че може да разчита на мен, щом само се пооткачим от кучкарството. Обясних му също, че съм намислил да си направя водолазен звънец и ще ми е нужна неговата помощ при изпробването му. Разбрахме се да се заловим с тези неща, когато приключим кучкарската работа.

Следващия понеделник пак се понесохме с камионетката. Джо беше открил друго място, където да се отърваваме от кучетата. А Пилето предложи всеки следобед да ходим до Мейн Лайн, улицата на милионерите, и там да стоварваме уловените псета. Щяло да бъде много смешно. Щели да се появят нечувани породи от съешаването на псетата с френски пудели и пекинези.

Напълнихме камионетката едва към обед. Кучетата нещо захитряваха, естественият подбор започваше да си казва думата. Закарахме ги у доктора. Той вече човек можеше да убие, след като бе държал цели пет дни другите псета. И веднага се нахвърли на Джо. А Джо само се хили, клати глава и обещава да вдигнем още днес всички кучета. Джо изпитваше удоволствие, като гледаше как доктор Оуенс беснее.

Въпреки цялата врява, която любителите на кучета вдигнаха, нищо не можеха да направят. Почти всички уловени от нас кучета бяха налице и чакаха да бъдат убити. Истината е, че повечето хора се радваха да се отърват от песовете си.

Тоя следобед имението на доктор Оуенс представляваше нещо като комбинация между Синг-Синг и скотобойна. Трупахме кучетата едно връз друго на три реда. Повдигаше ни се от миризмата на изгоряло месо и козина. Горките кучета започваха да усещат какво ги чака и се мъчеха да избягат от металните щипки. Едно от тях, отчасти сетер, отчасти овчарка, отчасти вълк, така се раззлобя, че не можахме да му сложим щипките и се наложи доктор Оуенс да му удари стрихнинова инжекция. Така то си отиде почти по същия начин, както и останалите.

Някои кучета обаче пристъпваха към нас бодро, сякаш с усмивка, въртяха опашки и ни гледаха с очакване, като че ли се готвехме да им сложим каишка и да ги изведем на разходка. Разходка! Разходка към нищото. Ние с Пилето непрекъснато излизахме навън да глътваме малко въздух и да се свестяваме.

Когато всичко се свърши, натоварихме кучетата в камионетката. Натъпкахме ги плътно едно до друго и дори хвърлихме няколко на пода в кабината при Джо. Докато натоварим всичките, стана три и половина. Джо подкара камионетката извън града, покрай Сикейн. Той не продумва дума, преди всичко да е уредено, затова не му задаваме въпроси. Аз си мислех, че е намерил друга пещ или че е решил да ги изхвърлим на някое далечно бунище.

Къщите оредяваха все повече и по едно време започна да се усеща такава ужасна воня, каквато не можех да си представя. С нищо не може да се опише. Навлязохме в тесен неасфалтиран път и спряхме на открито пространство пред някакъв обор. Около постройките бяха навързани коне, които, изглежда, страдаха от шап. Наоколо гъмжеше от големи сини мухи. Около конете винаги се въртят мухи, но не като тези, а и миризмата никак не докарваше на конска.

Конете обаче си бяха коне. Коне за сеч. Това беше кланица за стари кранти. Хвърлих поглед към Пилето; беше направо позеленял. Джо скочи от камионетката. Всички тук очевидно му бяха познати. Джо имаше познати навсякъде. Това, струва ми се, е част от задълженията на един полицай; а Джо може би се и снабдяваше оттук с месо за своите кучета.

Щом слязохме от камионетката, мухите ни налетяха. Беше горещ ден и те взеха да смучат първо потта, а после и кръвта ни. Бяха големи мухи, със синьо-лилави тела и тъмночервени глави. Нямаше отърваване от тия гадини; навираха се в носовете ни, и очите, в ушите. Джо се приближи до нас и каза да се мятаме отново на камионетката. Откара ни до един голям навес. Под навеса се виждаха мъже, цели окървавени, които сечаха огромни късове конско месо.

Зад навеса имаше нещо като огромна машина за мелене на месо, която се задвижваше с бензинов мотор. Джо скочи от кабината, приближи до мотора, дръпна рязко една връв — както се пали моторница — и моторът, едноцилиндров, запуфтя изпърво бавно, после по-бързо. Вдигнаха се облаци син дим. Джо включи трансмисията и мелачката затрака неистово. От малките дупки на дъното й започна да се подава мляно месо.

Отгоре мелачката имаше огромна фуния, толкова голяма, че в нея, кажи-речи, човек можеше да влезе. Джо ни накара да свалим кучетата от камионетката. Ние взехме да ги мъкнем до машината, а Джо се зае да ги пуска във фунията. Господи, той и сега се усмихваше! Държеше кучетата по-далеч от себе си, за да не се омаца с кръв, лиги или лайна, и ги пускаше едно по едно във фунията. Беше с униформената риза, на която бе закачена и значката му, и с униформените панталони. На колана му висеше пистолетът, но фуражката си не носеше. Лицето му лъщеше на слънцето. От дъното на машината излизаха тънки ивици кучешко месо, примесено с косми. Ние с Пилето преплитахме нозе под тежестта на кучетата, но се правехме на мъже и се стискахме да не изповърнем всичко наоколо. Вонята, мухите, а сега и меленето на кучетата! Няма що, изкарвахме си нашия долар на час. Джо ни даде знак да му помогнем при пускането на кучетата; отстъпи от фунията и потри ръце.

Ние се заловихме с останалите кучета. Най-удобно беше да ги спускаме за опашките. От звука при меленето ни се изправяха косите. Е, свършихме я някак. И с огромна радост се качихме в кабината, докато Джо разговаряше с хората наоколо. Не, от нас мъже никога нямаше да излязат. Седалките, облечени в изкуствена материя, се бяха нагорещили. Пилето каза, че ако с тази работа свикнем, то значи — с всичко можем да свикнем. Каза го в отговор на моето „ще свикнем“.

Стомасите ни тъкмо започваха да се поуспокояват, когато Джо се приближи и ни покани да отидем под навеса, за да се запознаем с цялата процедура. Като видя лицата ни, започна да се смее. После се пъхна в кабината, а ние се метнахме отзад и отпратихме.

Като почиствахме надвечер камионетката, попитах Джо какво правят с всичкото това месо, дето го мелят в машината. От него приготвят храна за кучета, обясни Джо.

Минават ден след ден. С Пилето опитваме какво ли не. Аз стоя с часове близо до хранилката. Докато съм до нея, Алфонсо се върти в задната част на кафеза си, понадига криле и отваря застрашително човка. Махна ли се, доближава се до хранилката и яде. Просто да не повярваш, че той и Пилето са от една и съща порода. Пилето все повече и повече е запленена от него, а той си остава враждебно настроен към нас. Тя каца върху клетката му, за да го гледа, обажда му се с „куиип“, „пиип“ и с трели, показва всичко, на което е способна. Единственият отговор е някое внезапно нападение, когато той сметне, че не му се обръща достатъчно внимание.

Решавам, че ако го държа един ден гладен и после му дам да яде, може да стане по-любезен. Нищо подобно, стана още по-зъл. Опитах с два дни глад. Пак нищо. А не можеш да държиш едно канарче три дена без храна. Опитвам с нещо по-завързано — парченца ябълка, листа от целина, от глухарче. Нищо не помага. Яде ги, но само след като се отдалеча на известно разстояние. Яде ги и всяка минута поглежда към мен, сякаш се бои, че може да се спусна изведнъж и да му ги взема. Ако и това не е смахната птица!

Дойде Свети Валентин[1]. На тоя ден по традиция започва чифтосването на птиците, които се държат в кафез, но Алфонсо остава все така зъл и страни от нас. Тоя ден дадох на него и на Пилето голям лист от глухарче. Смята се, че глухарчето действува възбудително на птиците и ги кара да се чифтосват. Това ми го беше казал мистър Линкълн. Той ми беше обяснил още, че французите викат на глухарчето dendte lion, което означавало „лъвски зъб“. На мен такива неща са ми много интересни. Той ме беше предупредил да не ям нито листата, като цвета ни глухарчето, защото можело да се възбудя и изнервя и да подмокря леглото. Според него французите викали на глухарчето също pissenlit, което пък означавало „пикая в леглото“. Само че мистър Линкълн го каза другояче — уринирам. По-културен човек от него аз май не съм срещал.

Умирам да изкарам Алфонсо от кафеза, за да го наблюдавам как хвърчи. Един ден не се стърпях. Отворих вратата на кафеза и се отдръпнах в моя ъгъл в птичарника. Не му трябваше много време, за да разбере, че вратата е отворена. След около пет секунди той вече стоеше на прага и се озърташе, Алфонсо е страшно подозрителен и няколко пъти хвърли поглед към мен. За всеки случай аз държах Пилето в ръката си. Най-накрая той реши да рискува и излетя като стрела към най-горната пръчка на птичарника. Взе да бърше човката си по цялата й дължина; иска да каже, че пръчката е негова, а може би души да разбере къде е Пилето. Поглежда към мен. Изострената му глава, тънкото му тяло, дългите крака, изобщо целият му вид ме кара да се вълнувам. Изведнъж прави едно от типичните си пикирания с прибрани криле и се озовава до хранилката и чашката с водата. Вършее наоколо — изглежда, се бои от клопки, — после яде и пие вода. Той е невъзможен мърльо: разпилява по пода сума зърна, докато намери онова, което му харесва. След като се наяжда, заподскачва към нас, сякаш се готви да атакува. „Куиип“, „куиип“ — обажда се Пилето. Аз също. Той килва глава ту на една, ту на друга страна и се мъчи да ни огледа по-добре. Досега обикновено ни е гледал направо, колкото да види дали няма да направим някое бързо движение или да го издебнем отзад. Не се интересува от нашата личност; за него ние сме само някаква мъглява опасност, от която гледа да се предпази. Така е то. Бдителен ли си, по̀ няма вероятност да ти се случи нещо. Дремеш ли, ставаш по-уязвим.

И тъй, сега Алфонсо за първи път ни оглежда от глава, до пети. Мъчи се да разбере какви в същност сме ние. След петминутно проучване подхвръква на една близка пръчка и ни оглежда от нов ъгъл. Ние не мърдаме. Накрая надава едно хрипаво „пиип“. То звучи като глас на корабокрушенец, който зове минаващия кораб, след като двайсет години е прекарал на безлюдния остров. По-насилено „пиип“ не бях чувал. В мига, в който го изтърва, Алфонсо, струва ми се, съжали за това. Но ние с Пилето откликнахме въодушевено. Разменихме няколко „пиип“, обаче на него и това му омръзна. Той подхвръкна на кафеза си, скочи на прагчето на вратата и оттам — в кафеза. Ние изчакваме. Зная, че ме изпитва, иска да види дали няма да скоча и да го затворя вътре. От мястото си не мога да го видя, но съм сигурен, че се е сврял навътре, готов да излети, ако само понеча да тръгна към клетката.

Излиза отново. Мисля си да пусна Пилето, но ме е страх. Мистър Линкълн сигурно е прав. Не бива да излагам Пилето на никакви рискове. Изчаквам Алфонсо да кацне на някоя пръчка по-далеч от клетката, после се надигам предпазливо и пускам в нея Пилето. Тя пипика от гневно по-гневно, но аз се обръщам и излизам от птичарника. Искам да видя какво ще прави Алфонсо, когато аз не съм там.

Отначало той само се радва на просторния птичарник. Току прелита от единия до другия край и при всеки прелет се захваща някъде. После полита право нагоре и се мъчи да се задържи нависоко, непосредствено под пружината на леглото. След туй пикира няколко пъти. Алфонсо наистина умее да лети. Сега прилича на летец изпитател, който проверява дали всички механизми са в изправност, след като машината е стояла малко повечко на земята.

Слиза долу, отново разпилява сума зърна и изяжда само няколко. Умива лицето си в чашата с вода, но не се изкъпва. Разрошва перата си и отново ги приглажда; бързо, не едва-едва като Пилето.

В това време Пилето, кажи-речи, цяла се е подала извън кафеза и се мъчи да го следи с поглед. Тя като че ли е възприела моята стратегия. По този начин поне можем да го наблюдаваме какво прави.

След още няколко номера и допълнително изследване на птичарника Алфонсо кацва на кафеза. Пилето писука неистово вътре. Той подскача отгоре и се изцвъква така, че едва не нацвъква главата й. После скача и се спуска по телта откъм предната страна на кафеза, докато стига до празната хранилка върху пръчката, на която Пилето е кацнала. Тя се приближава до него и го поздравява с едно изящно „пиип“; той й отвръща неохотно с нещо, което прилича на ръмжене. Пилето обаче не мърда от мястото си и те остават така един до друг. Пилето пипика, а той я гледа, като че тя е животинка в зоологическа градина. Той дращи по кафеза и стига до другата хранилка и Пилето веднага скача до него. Тя пъха глава в съдинката да си вземе семенце, колкото за компания. Тогава Алфонсо изпада в дива ярост. Вилнее, пърха като бесен с криле, писука. И атакува кафеза. Пилето отскача навътре. Посъвзема се и се сгушва страхливо в другия му край. А глупакът Алфонсо продължава да атакува кафеза още пет минути. После каца на пода на птичарника и отново атакува. Върти се около вратата и сякаш се мъчи да я отвори. За миг си помислям; че не е изключено да успее. Тя е с щракалка, а на мен вече всичко ми се струва възможно. Същевременно започвам да си мисля, че може би съм направил грешка. Алфонсо изглежда безнадежден случай.

Нещата вървят по същия начин една седмица. Пилето се старае да бъде мила, а Алфонсо се държи като говедо. За да дам възможност на Пилето да си полети по-свободно, вечер, докато си пиша домашните или работя върху моделите, изваждам я от птичарника. Но тя все хвърчи около телта и се мъчи да привлече вниманието на Алфонсо. Работата ми с летящия модел върви много добре. Той вече лети продължително, но като безмоторен самолет. Двигателят не е достатъчно силен да задвижва крилата така, че той да се издига. Още не зная каква тежест може да понесе, но във всеки случай не много голяма. Трябва да направя някои изчисления върху съотношението между масата и обема на птиците.

Вечер, когато пускам Пилето да хвърчи из стаята, запалвам лампата в птичарника. Тя продължава да се върти все около телта. И толкова много пипика, че започва да ми пречи на работата, но Алфонсо не й обръща никакво внимание. Ще речеш, изобщо не обича птиците. Той, изглежда, не знае какво значи да си самотен, този въпрос не го занимава.

Почти бях решил да се предам и да го върна на мистър Линкълн, но се случи нещо неочаквано. Беше петък вечер. Аз четях в леглото. В стаята светеше само нощната ми лампа.

Отначало ми се стори, че някъде тече вода. Напрегнах слух и разбрах, че звукът идва изпод леглото. Той се поусили и вече не можеше да има съмнение — продължителен вибриращ напев. Най-после Алфонсо беше решил да запее. Пееше така, сякаш гледаше да не ни събуди, сякаш не искаше да го чуе никой, сякаш беше тромбонист, който преди концерта репетира под сурдинка, само за себе си, някакъв много сложен откъс.

Тоя напев, който половин минута трептя ту по-силен, ту по-слаб, завърши с три тихи, протяжни, почти плачевни нотки. Само те можеха да ти скъсат сърцето. После Алфонсо премина с кресчендо към нови височини и от тях преля бавно, мъчително в тон, който повече приличаше на звук от капчук, отколкото на птича песен. В началото точно този звук бе привлякъл вниманието ми.

И млъкна. Аз затаих дъх. Искаше ми се да го видя. Опитах се да определя по звука къде точно се намира, но не можах. Ето че пак започна: същият, напомнящ на капчук звук премина в мелодични тонове и се извиси нагоре най-малко цяла октава, но с различен регистър. Този път протяжната нотка беше само една, след което той премина стремително към финала: три пъти „пиип“, стакато, почти немелодични, и заглъхна. Млъкна. Стоях и чаках, но нищо повече не се случи. Угасих лампата. Няма как, ще трябва да го задържа. Като го слушах как пее в полумрака, имах усещането, че самият аз летя. Почувствувах се някак освободен.

[1] 14 февруари — Б.пр. ↑

Седя там цял следобед, до тъмно. Никой не ме безпокои. Наблюдавам Пилето. Той не прави нищо, само дето от време на време отива да се изкенза или да пусне вода. Когато отиде в клозета, качва се на чинията и кляка. Птиците дори не усещат, когато цвъкат, значи, Пилето не е никакво пиле.

На няколко пъти се обръща към мен и гледа. Като обръща глава, извърта с нея и цялото си тяло. В ъгъла има мивка, пълна с вода, и веднъж той отиде да пие — пие като птица, вдига глава, за да се стече водата в гърлото му. Глупости, какво иска да каже с това?

Рече ли да се придвижи до някъде, прави това с подскоци. Както е клекнал, подскочи и пак клекне; подскача, кляка и размахва като криле свитите в лактите ръце, същинска тромава огромна птица — ястреб или орел, който подскача бавно по земята.

Всичко това вече не ме безпокои чак толкова. Когато погледне към мен, аз му се усмихвам, но той все едно, че не забелязва. Гледа ме с любопитство, обаче с нищо не издава да ме е познал. Не мога да се начудя какво, дявол го взел, може да се е случило с него. Не искам да питам отново Уайс, той явно не желае да ми каже; а възможно е и да не знае. Пилето вероятно е единственият, който знае.

Оглеждам коридора; наоколо няма никой. ПеСе-то вече нахрани Пилето. Този път стоях да гледам. Това е най-налудничавата част от всичко. Не знам дали ПеСе-то, Уайс или който и да било друг си дава сметка, че когато го хранят, Пилето подражава на новородено птиче, което приплясква криле… Аз, разбира се, няма да им кажа това. Никога.

Какво ли ги очаква хора като Пилето? Нима цял живот ще го държал така, затворен? Дали цялата страна не е осеяна с болници, пълни е умопобъркани от войната? Пилето не пречи никому. Лошото само е там, че ако го пуснат, сигурно ще скочи от някоя висока сграда или ще се опита да лети по някое стълбище, от някой прозорец или нещо такова. Какво лък, ако това иска да прави, защо да не го пуснат? Пилето никога не е бил глупав, с каквото и да се заеме, то е смислено, макар че не всеки го разбира. Аз все още не съм сигурен каква е тая история с неговата лудост. Какво е лудост? Войните са лудост, това поне е сигурно.

Като става дума за лудост, ние е Пилето, правехме някои щуротии. Да речем, през пролетта, когато бяхме втора година в гимназията. Цялата зима бях работил един водолазен шлем. Старият ме научи как да режа, да споявам и заварявам и аз направих шлема от петгалонова туба за бензин; оловни тръби, и месингова арматура. Проверих го да не пропуска. Все едно, че беше херметически затворен. Наблъсках го с въздух, като монтирах две автомобилни помни към кобилично устройство; самият шлем имаше шланг за въздух. Въздушният натиск щеше да пречи на водата да влиза вътре, а въздух щеше да идва и от мехурчетата, които се вдигат от дъното.

Направих си също харпун от тръба с пружина. Имах намерение да бия риба под водата на бента при Спрингфийлд. Риболовът там е забранен, та е гъчкано с риба. Марио обеща да ми помогне, но на мен ми трябваха двама да работят с помпите и шланга, когато сляза под водата. Пилето каза — дадено. Аз пък щях да му помогна да изпробва своята налудничава летяща машина.

По един от моделите, който горе-долу работеше, той беше направил апарат за човешки бой. Две големи крила с каишки, в които да се пъхат ръцете. Крилата трябваше да се размахват с ръце. Всяко от тях беше дълго повече от осем фута и имаше по дължината плоскост, която се обръщаше вертикално при мах нагоре и хоризонтално при мах надолу. При размахване цялата тая машинария се въртеше върху един коленчат вал. Пилето казваше, че за да излетиш, трябва да загребеш въздуха под крилете.

Всичко това той бе направил с алуминиева арматура, алуминиеви плоскости, и велосипедни части. Беше работил стотици часове по тая машина в училищната работилница. Не знам откъде се беше снабдил с алуминий; даваха го само по разпределение за строеж на самолети за тая гнусна война. Освен това Пилето беше зашил парче копринен плат между крачолите на панталоните си. Като разпереше крака, получаваше се нещо като гълъбова опашка.

Веднъж опитах крилата и едва успях да размахам тия чудовища. В задния си двор Пилето беше сложил една дъска на две магарета. Изпружваше се на нея, когато се упражняваше да маха. Годината на подобни упражнения и на упражнения в скокове наистина беше дала резултати. Освен това той лягаше по гръб и закачваше в края на крилете тежести по пет паунда; после ги размахваше. Беше изчислил, че пет паунда в края се равнява на натиск от двайсет паунда в средата на всяко крило. Казваше, че това му давало сила на маха, равна на четиридесет паунда, но дявол знае какво означаваше това. Наричаше тая машинария орнитоптер. Аз мислех, че сам е измислил думата, но проверих в речника и се оказа, че там я има. Орнитоптер, пишеше в речника, е летателен апарат, който се движи и задържа във въздуха чрез размахване на крилете. Просто да не повярваш. Значи, за всяко нещо си има дума.

Настоях да направим първо моя опит. Боях се да не се замеся отново в история като оная със скока от газовия резервоар и Пилето пак да завърши в болница. Дори се опитах да го разубедя от смахнатите му намерения, но можеш ли разубеди Пилето от нещо? Каза, че си мислел за скок от резервоара, но му трябвало повече място да набере скорост, преди да излети.

Планът му беше такъв: аз да засиля велосипеда, а той да стои на нещо като стъпало, което бе монтирал пред кормилото. После, по даден от него знак, аз трябваше да спра внезапно и той да излети. Всичко това трябваше да стане на бунището, на старата му част, където вече не изхвърляха боклуците. Там купът смет се издигаше на тридесет-четиридесет фута над малката река. Пилето възнамеряваше да излети от края на бунището и да хвърчи над реката. Така поне ще падне на по-меко, мислех си аз. Той казваше, че, можел да се освободи от крилата, като разкопчае каишките. Знаех, че е способен да издържи под вода цяла вечност, тъй че щях да имам време да се спусна долу и да го измъкна.

Както казах, първо щяхме да направим моя опит. Една вечер натоварихме на колелетата водолазния шлем, помпите и стойката за тях и се отправихме към бента.

Вече се мръкваше, когато с две жици направихме късо, за да изключим електричеството от оградата, и започнахме да се прекатерваме. Аз бях обул отдолу бански гащета, а на глезените си бях привързал за тежест муфи. Оградата беше опасана отгоре с бодлива тел и ние покрихме телта с торбите си от зебло. Пилето се качи пръв, после аз подадох на Марио апашко столче и той тупна от другата страна. След това взех да подавам нещата на Пилето, а той ги пускаше на Марио. Промъкнахме се до бента. Там има няколко дървета, при който нагласихме, помпите тъй, че да не се виждат от къщичката на пазача. Аз правех сметка да се спусна по скосения бряг във водата, без никой да ме забележи.

Нагласихме помпите и изтеглихме шланга. Съблякох се и сложих шлема. Но си мислех: що ми трябваше да се залавям с тая работа? Марио и Пилето опитаха помпите; получавах въздух много добре. Вързах през кръста си въже, с което щях да им сигнализирам да ме измъкнат, ако нещо загазя. За да мога да се ориентирам долу, взех фенерче, което сам бях направил непромокаемо.

Нагазих в езерото, което се оказа леденостудено. Изпиках се в едни от най-чистите питейни води в околностите на Филаделфия. Шкарпът беше хлъзгав, обрасъл със зеленило, и аз нямах представа колко дълбоко е това шибано езеро. Хлъзгам се надолу и ми се струва, че в шлема не постъпва достатъчно въздух. А и не мога да си поема дъх от шока от ледената вода. Стъклото на шлема е вече замъглено и аз нищо не виждам. А не искам да запаля фенерчето, преди да съм се потопил изцяло. Ако пазачът зърне светлината, ще ни разгони фамилията.

Водата достига стъклото на шлема. Чудя се дали ще мога да се изкатеря обратно по хлъзгавия шкарп. Усещам как ме обзема паника. По дяволите! Откъде ми дойде тая шибана идея? Що ми трябваше да слизам под водата, за да бия риба? Да не бяха Марио и Пилето, щях да драсна обратно още в същия миг. Мъча се да поемам въздух бавно и дълбоко. Ако не друго, водата трябва поне да покрие шлема. Спускам се е хлъзгане още малко по-надолу. Краката ми затъват до глезените в мека студена тиня. Запалвам фенерчето, но не виждам друго освен мъглявина.

Че няма да бия риба тук, няма, това е сигурно. Започвам да потискам напиращия ужас. Правя още няколко стъпки и тинята достига до коленете ми.

После… не знам какво точно се случи; шлемът работеше идеално, от дъното се вдигаха мехурчета и аз получавах достатъчно въздух, изобщо всичко беше идеално; но изведнъж изпитах нужда да се отърва от тоя шлем.

С един замах го изхлузих от главата си и дръпнах въжето. Обаче не съобразих, че все още съм под водата, и то на неизвестна дълбочина. Никой не потегли въжето от другия край. Не знаех накъде да хвана. Дори не ми дойде наум да се измъкна нагоре, като се прихващам за въжето. Пълно куку. Хвърлих фенерчето и се опитах да изплувам на повърхността. Но нищо не излезе, защото ми пречеха тежестите на краката и тинята. Отворих уста за въздух и се нагълтах с вода; вече се задушавах и давех, когато Марио и Пилето започнаха да ме изтеглят. Измъкнаха ме на сушата като простреляна с харпун риба.

Колко топъл и лек е въздухът! Марио и Пилето се навеждат над мен. Аз съм се проснал на земята, треперя, задавям се. Но съм жив, господи, жив! Пилето съвсем се доближава до мен. „Какво стана, Ал? Пропусна ли?“ Кимам утвърдително, но не го гледам в очите. „Добре ли си, Ал?“ Това пък е Марио. Кимам отново. Марио започва да прибира шлема. Пилето развързва въжето от кръста ми; от тегленето то така се е впило в мен, че едва дишам. Марио се навежда над водата.

„Вижте, фенерчето още свети долу.“ — „Остави — казвам, — то ще угасне от само себе си.“

Пилето прибира помпите. „Какво стана, Ал?“ Поглеждам го. Той вярва на всичко. Винаги е готов да повярва. „Започна да нахлува вода. Достигна до устата ми, после до очите. Смъкнах тая пущина и се помъчих да изплувам, но не можах да се помръдна; муфите ме теглеха надолу, а и калта на дъното беше гъста като краве лайно.“

Надигнах се и започнах да отвързвам тежестите от краката си. Взе да ми става студено. Пилето ми помогна да ги отвържа. После се облякох и тръгнахме към къщи с всичките му джунджурии. По-късно използувах водолазния шлем за курсовата си работа по технически науки и получих отличен. В текста писах, че е работил безупречно. Както си и беше.

За да изпробваме щуравите крила на Пилето, трябваше да чакаме да духне вятър от необходимата посока. И тоя вятър трябваше да задуха в събота или неделя, когато нямаме, никакви занятия. Пилето беше подготвил подробен план чак с писмени указания, за чието изпълнение бяха достатъчни само двама. Предварително беше разчистил пътека, дълга стотина ярда, по която да се засилим с колелото. Беше разчистил всички консервени кутии, а с лопата беше запълнил всички дупки и скосил всички бабуни. Дано, виках си, някой не го е видял как заравнява бунището; ще го помисли за луд, сто на сто. Аз самият отидох да хвърля едно око. То беше станало като самолетна писта, само че по-къса и тясна; Пилето беше направил дори и ветров чувал от колосан стар копринен чорап.

Той не искаше никой да види апарата му, затова една нощ го пренесохме и скрихме на мястото, дето преди се намираше гълъбарникът ни. Все още пазехме въжената стълба; старият на Пилето не беше успял да я открие. Така всичко беше готово.

Най-после след около три седмици, в петък вечер, задуха идеален вятър. Уговорехме си среща на бейзболното игрище в седем на другата сутрин. Когато пристигнах там, Пилето ме чакаше с щурия си велосипед със стъпало пред кормилото. Вече бяхме тренирали с него из махалата — аз карам, а той стои прав отпред. Това беше страхотно преживяване и за двама ни. Като ни гледаха, хлапаците от махалата си скъсваха задниците от смях. Но на нас не ни дремеше, какво ще им обръщаме внимание на тия кретени. Само веднъж стоварих един по главата на Дан Маклъски, просто за удоволствие. Ирландеца можеш да го биеш по главата, колкото си щеш, и пак нищо му няма.

Когато стигнахме до пистата, Пилето надяна крилата и се разтича с тях, като ги размахваше. Затичваше се бързо срещу вятъра, подскачаше и започваше да ги маха като луд. И наистина се издигаше за малко във въздуха. Каза, че и сам усещал това. Не беше ял нито сутринта, нито предната вечер. А от един месец пазеше диета, та беше заприличал на щека. Направих последен опит да му избия от главата тая налудничава идея, но напразно. Беше страшно навит да лети. Беше твърдо убеден, че ще може да полети в синевата. Аз се радвах, че наоколо нямаше никой. Иначе сигурно щяха да ни окошарят.

Пилето всичко беше предвидил. Беше направил специална стойка, която да държи колелото; докато той се качи на стъпалото и аз му подам крилата. След като се качи, аз хванах колелото, за да може да си затегне крилата с каишките. Изправен пред кормилото с тези криле, той беше суперстранна гледка. Нещо като фигурата на радиатора на ролс-ройс, само че огромна.

В края на хълма от смет беше сложил знак. Там аз трябваше да ударя спирачките, а той да отскочи от колелото. Преповторихме всичко още веднъж. Би трябвало да нервничи. Та как иначе, нали се готвеше да скочи над пропаст от четиридесет фута при скорост от около тридесет и пет мили в час и с такъв товар на гърба си. Но нищо подобно. Той само изгаряше от нетърпение да полети час по-скоро.

Натискам аз педалите и подкарвам колелото. Като гледам да не изляза от пътеката. След като набирам скорост, не е трудно да се движа по права линия. Аз имам здрави крака и въртя с всички сили. Ако е, да е, такова нещо не се върши половинчато. Пилето е клекнал пред мен с разперени криле, готов за скок. Вече карам светкавично и когато достигам знака, заковавам спирачките.

Пилето отскача и полита. Размахва криле като механизирана чайка. Няколко секунди лети право напред, с разперени крака — огромна среброкрила птица. Дори започва да се извисява, но губи скорост и замира във въздуха. После започва да пада, краката му увисват, крилете са разперени я все още се размахват, но някак накриво. Те са направени тъй, че изискват тялото да е изопнато хоризонтално. Обаче сега той не може да изпружи краха. И пада към реката, като напразно размахва криле.

Хуквам след него. Спускам се надолу по хълма и не само обувките ми, ами и целият се напълвам с пепел. Пред краката ми изскача обезумял някакъв плъх. Когато стигам долу, Пилето стои насред реката и откачва крилете.

„Пиле, добре ли си?“

„Уха, отлично.“

„Така говореше и когато падна от газовия резервоар. Сигурен ли си, че ся добре?“

„Сигурен съм, разбира се. Щом тежиш само деветдесет и три паунда, не можеш да паднеш като камък особено пък ако имаш толкова голяма поддържаща площ. Това изобщо не беше падане.“

Пилето е фантастичен. Той излиза от водата, оправя няколко от пластините, които са се изкривили, и иска да опита още веднъж. Казвам му, че ще се убие и че аз не желая да участвувам в неговото самоубийство.

Вземаме крилата и драскаме нагоре по бунището. Старите ми обувки се наблъскват с още повече пепел. Стигаме горе и Пилето се опитва да ми обясни, като чертае с клечка по пепелта, как при неговото тегло и при ускорение от трийсет и пет фута в секунда скоростта при падане не се увеличава след първите двайсет фута. Обяснява ми, че вече се е научил да скача от двайсет фута, като при падането свива крака и се претърколва. Само въздухът му излизал, нищо повече. Бил убеден, че може да скочи от всякаква височина и нищо да не му стане. Ако и това не е откачена работа!

Наблюдавай, казва, на кинопрегледите как хората падат от високи сгради или как скачат в пожарникарските мрежи. Отначало ускорението е голямо, но после идва един момент, когато те сякаш плуват във въздуха. Хвърли, казва, една котка от третия или четвъртия етаж и ще видиш, че нищо не й става, а това е все едно човек да скочи от двайсетия или трийсетия етаж. Всичко зависи от теглото, от площта и от съотношението между маса и ускорение, обаче най-важното, казва, е да си убеден, че можеш да го направиш. Питам го защо умират, като паднат отвисоко; става дума за хората де. А той ми разправя, че щом не е подготвен, човек можело и от бордюра да падне и да се пребие.

Докато се дрънкахме за тия работи, довлякохме крилата и велосипеда до задния двор на Пилето и ги прибрахме в гаража. Между другото поогледахме се тук-там за бейзболните топки, но нищо не намерихме. Майка му сигурно ги продава. Пилето ми показа къде крие щурия си пернат костюм. Попитах го ще го носи ли, когато се научи да лети като Кларк Кент[1] с неговия костюм на свръхчовек.

Пилето се укроти и се отказа да направи веднага втори опит. Реши, че трябва да поработи още по крилата и да заякне още повече в ръцете. Искаше да прави нови тренировки, преди да предприеме втори опит. Досега се бил упражнявал само на дъската между двете магарета и забравял, че във въздуха трябва да държи тялото си изпънато като пружина. Помъчих се още веднъж да го накарам да се откаже от тая шашава работа, но той не щеше и да чуе. Дори замисляше да измайстори някакъв ремък и опрян на него, когато лети, да извива тялото си като дъга.

А как само говореше за тия три-четири секунди, в които летя — ще речеш, че два пъти е обиколил света на криле.

Когато стигнахме пред тях, показа ми как може да скача от покрива на задната веранда, без да му стане нищо. Просто да не повярваш. Приклекна, изхвърли се с разперени ръце, сякаш правеше скок във вода после се сви на кълбо във въздуха и точно преди да падне на земята, изхвърли краката си напред и се претърколи. Обясни ми, че колкото повече се стремиш към хоризонтално движение, толкова повече убиваш силата на удара.

След това се качихме горе да ми покаже чертежите от изчисленията си за такива скокове. Докато се мъчеше да ми разясни всичко, говореше ми за вектори, за точки на удара и други такива. Не можех да повярвам, че това е същият онзи мой съученик, който едва изкарваше по алгебра.

Седнахме за малко в стаята му и той ми подаде бинокъла си да наблюдавам с него птиците му. Беше си направил фантастичен птичарник. Чудех се само как старата е кандисала. Ако аз си направех такова нещо, майка ми щеше да ми съдере задника. Обърни внимание как птиците излитат и кацат, казва ми Пилето. Те са във въздуха преди още да са размахали криле. Аз не мога да забележа това. Но Пилето има много бърз поглед, а и от сума време извършва наблюдения върху птиците.

Пилето беше дал моето име на едно гърчаво канарче, Алфонсо. То повече приличаше на обезумяло от глад врабче. Казах му, че нямам нищо против канарчето да носи моето име, още повече щом е със „с“, по италиански. Защото нали в Америка го произнасят със „з“. Пилето каза, че това е без значение, понеже Алфонсо не било истинското име на канарчето, само той го наричал така. Попитах го какво е тогава истинското име. Каза, че не знае, все още не знаел достатъчно канарски, за да попита канарчето. Все още! Изрече това, без да мигне, само върти очи като луд. И без да се усмихва, значи, не се шегуваше, сигурен съм.

Много е трудно да се каже дали човек като Пилето е луд, или не.

[1] Актьорът, който изпълнява главната роля в нашумелия преди няколко години американски касов филм „Свръхчовек“ — Б.пр.; Всъщност това е името на централния персонаж в „Супермен“ — Б. NomaD. ↑

На другата сутрин решавам да рискувам. Отварям вратата на кафеза на Пилето. После излизам от птичарника и сядам зад бинокъла. Винаги мога да претичам и да я спася, ако положението стане неудържимо.

Пилето веднага изскача от клетката. Алфонсо е кацнал на най-горната пръчка. Пилето забелязва, че съм налял нова вода в съдинката за къпане, пипика любопитно няколко пъти, после скача долу да се окъпе. Не му обръща никакво внимание. Той стои на горната пръчка някак застрашително. Очаквам всяка секунда да се стрелне към нея.

Пилето се изкъпва с всичките му там процедури, й той не помръдва; но и не сваля очи от нея. Това най-малко съм очаквал. Пилето хвръква върху кафеза си и започва да си приглажда перата.

След като я наблюдава няколко минути, бомбардировачът щука се спуска стремително долу, взема си няколко семенца и пие вода. Пърха около мокрите петна, останали след къпането на Пилето. После скача на ръба на „ваната“, върти глава във водата, като че се готви и той да се окъпе, но се отказва. Връща се и си взема още няколко зрънца. Бях сложил също от специалната храна и той опитва и от нея.

След това прави типичния си висок скок и само с два-три маха на крилата се настанява отново на най-горната пръчка. Протяга няколко пъти криле, сякаш му е скучно. Обърсва десет пъти човката си о пръчката, за да покаже колко важна личност е, после си прави гаргара, както птиците правят това — отваря широко човката си и върти език. Навирва опашка и клъвва два пъти дупето си. На мен също ми става скучно, особено след като съм очаквал най-малкото опит за убийство.

Изведнъж, без всякаква видима причина, той запява. Започва тихичко и след няколко такта усилва, при което расте не само силата на песента, но и чувството, вложено в нея. После над всичко започва да доминира известна суровост. Същевременно Алфонсо се люлее напред-назад на тънките си крака и се разхожда развълнувано по пръчката. Той пее наклонен напред, с проточена шия. Крилете му са леко отлепени от тялото, коремът — прибран. Изобщо с целия си вид прави много силно впечатление. Искам да кажа, на мен, но не и на Пилето. В този миг тя дооправя последните перца на гърба си.

Сега Алфонсо започва да задържа на един тон. Като подхване един тон, така се захласне, че ми се струва, ще падне от пръчката. Сякаш изобщо не му е нужен въздух. Обзела го е някаква лудост. Изведнъж скача върху кафеза при Пилето, без да прекъсва песента си. Тя му хвърля само един поглед. Той веднага започва да я преследва. Пилето отскокна и хвръква на пръчката, която той току-що е напуснал. Той я догонва там, като продължава да пее. Цялото му тяло трепери.

Това се превръща в същинска въздушна битка от времето на Първата световна война. Където и да кацне Пилето, той налетява върху нея. Дори успява да я атакува, докато тя хвърчи. Очевидно е, че иска да се съеши, с нея, но не по-малко очевидно е, че тя е съвсем неподготвена за тази тактика от птичата пещерна епоха. Накрая тя приви грешката да се вмъкне в кафеза си. Той веднага я догонва там и настава такава битка, че аз се спускам към птичарника и пъхам ръка в кафеза, за да спася Пилето. Той така я е приклещил, че тя ме може да избяга. Когато посягам към нея, тя не се съпротивява, но онзи звяр няколко пъти забива човката си в ръката ми. Вече се каня да затворя вратата и да го оставя сам вътре, но той ме изпреварва, излита и каца на най-горната пръчка, откъдето ме гледа застрашително с наежени криле и широко зинала човка.

Излизам от птичарника и затварям вратата, за да държа Алфонсо затворен поне там. Пускам Пилето. Тя трепка с криле, поздравява ме с куиип, криип и пиип и хвръква при жиците на птичарника. Сега вече се закача. Разбира, че е в безопасност, и започва да го дразни.

Кацне някъде, и Алфонсо, който се скъсва да пее, се спусне към нея; тогава тя се отдръпне от телта и кацне на друго място и той, бърза да я пресрещне там. Тази игра продължава около пет минути. След това той отново хвръква на пръчката си. Може би се е уморил или пък му е омръзнало тя да го разиграва. Пилето се залавя за телта и му пипика много жаловито, много умолително.

След малко той запява с нормален тон. Слушаме го внимателно. Алфонсо е истински певец. После той отново изпада в полуда, сякаш се възбужда от собственото си пеене. Този път хвръква на пода. Застава там и пее с глава, обърната към Пилето. Прилича на оперен певец. Стои под светлината, стъпил на белия пясък, обръща се ту наляво, ту надясно, прави няколко крачки напред, после назад. За първи път виждам канарче, чието движение да наподобява вървеж.

Пилето прелита на пода от външната страна на птичарника и го гледа през телта. Той продължава да пее и пристъпва тържествен към нея, като пуска тенора си с пълна сила. Тя не се помръдва. Той стига до самата тел, тъй че едва не се докосва до Пилето. Пее с безумно въодушевление. Тя го слуша известно време, след туй издава плачевен стон, който означава „нахрани ме“. При което кляка, пърха с криле и провира през телта отворената си човка.

Алфонсо престава да пее и само я гледа. Явно не проумява какво значи всичко това. Навежда глава и наднича в човката й, вслушва се и отново запява. Горкичката. Той започва да се люлее напред-назад така, че като се накланя напред, гърлото му опира о пода. И тръска глава със силата на своята страст. И когато не може да се стърпи повече, хвърля се срещу оградата на птичарника.

Този път Пилето се уплашва и каца по-надалеч. Той се покатерва по оградата и се мъчи да я проследи с поглед. Тя хвръква на тоалетката и се оглежда в огледалото. Той виси известно време на оградата, сетне хвръква на пода и си пийва водица. Тази страст трябва да го е изгорила.

Целият този ритуал се повтаря отново и отново през целия ден. И все се стига до критичния момент, в който Пилето иска да бъде нахранена, а Алфонсо не може да се реши да го направи или пък не знае как. Отчаян, затварям отново Пилето в кафеза и излизам.

Същата вечер пускам Пилето да си похвърчи из стаята, докато аз изчертая новия проект за моя орнитоптер. Работя на писалището и свети само настолната ми лампа, тъй че в птичарника е почти тъмно. И все пак не толкова тъмно, че да не мога да видя Алфонсо, който е увиснал на телта на птичарника. Той запява, ниско, плавно. Когато свършва, Пилето пак започва да писука жално и да пърха с криле. Най-после той се решава. Храни я през телта. Това ме изпълва с голямо задоволство. Той извръща глава да вземе храна от своята дажба, после внимателно я слага в отворената й човка. След всяко подаване тя изписуква радостно, после млъква, докато преглътне. Той продължава да я храни, докато изчерпва цялата си дажба. Пилето писука настойчиво и той отлита да донесе още храна. Връща се и я донахранва.

След това каца на нейния кафез и запява. Пее така, като че се мъчи да й каже нещо. В гласа му звучи молба, а не онова „ела тук, малката“, което звучеше доскоро. Пилето стои напълно неподвижно и слуша. Слушам и аз. В неговата песен има страхотно разнообразие. Той изпълнява много добре някои неща и обича да ги повтаря; но когато ги повтаря, те звучат различно, защото ги пее с друга сила, в друга тоналност и с други, съвсем различни вариации.

В неговата песен има простор, има силата на крилете и мекотата на перото. Той й обещава щастие, ако тя само му позволи да се съедини с нея. Неговата песен е ясна като всяка любовна песен. Но в нея има неща, които той не може да е видял или преживял в птичарника на мистър Линкълн. Това ще да са спомени на кръвта, пренесени в неговата песен. Това е песен на реки, плясък на вълни и звън на поля и семена. Никога няма да забравя тази песен. С нейна помощ аз започнах да разбирам нещичко от канарския език. Той не е език като нашия, който се състои от отделни думи или от думи, подредени в изречения. В песента канарчетата изливат душата си, не мисълта си и тогава тя достига до теб по-ясна от всякакви думи. Достига тъй, сякаш се е родила в самия теб. В канарския има повече чувство и повече абстрактност, отколкото във всеки друг език. Слушайки песента на Алфонсо тази вечер, аз открих неща, които подозирах, че съществуват, но които не знаех. Това беше песен на същество, което умее да лети.

Другият ден е неделя и след литургия пускам Пилето в птичарника. Тя се спуска плавно долу и се доближава до храната. Алфонсо я вижда и мигом се спуска след нея. Очаквам да започне отново вчерашната история, но той застава откъм другия край на хранилката и глътва няколко зрънца. Пилето скача на „ваната“ и започва сутрешното миене. Алфонсо застава близо до нея, да я гледа, и докато се мие, тя цял го впръсква. Той хвръква на първата пръчка, после се връща долу. Хоп, хоп — доближава се до „ваната“ и скача в нея. Че като започва едно пляскане, едно плискане, едно обливане на гърба с човката, целият птичарник потъва във вода. Такова нещо Пилето никога не е правила. След това влизат заедно във водата, влизат, излизат, влизат, излизат, докато в съда не остава капчица. После хвърчат като бесни из птичарника, за да се изсушат. Пилето напълно възприема неговия щур стил на къпане. Перушината около човката на Алфонсо е толкова разрошена, че очите му едва се виждат. А целият той е толкова мокър, че натежалите му пера са провиснали. Изглежда подгизнал до кости. Той продължава да хвърчи напред-назад дълго след като Пилето се е справила с тоалета си. Трие мокрото си лице о пръчката и о теловете на кафеза. Спуска се долу и този път трие лице — представете си! — о стената. Очевидно няма навика да се къпе често и къпането не му е приятно.

Най-после се е почистил и изсушил. Започват да ядат заедно и тя издава онзи плачевен стон, означаващ „нахрани ме“. Той начева да я храни, но това го изпълва с такава възбуда, че запява и дори почва да танцува. Държи един и същи тон и се върти в кръгове до нея. Тръска глава и бие крак под звуците на някаква скрита музика. Викам си — пак го прихванаха.

В това време Пилето започва свой си танц. Кляка, пипика жално и се върти така, че да не го изпуска от поглед, докато той танцува. И в един само миг Алфонсо подхвръква и с пърхане се намества отзаде й. Това трае само няколко секунди, иначе той си пърха във въздуха.

Когато свършва, каца до нея, кляка и този път той подава сигнала „нахрани ме“. Половин минута те се въртят един около друг, като ту тя храни него, ту той нея. Изведнъж той пак се намества отзаде й. Този път не пее, чува се само доволното пипикане на Пилето и звукът от неговите крила, които бият въздуха, за да се задържи върху нея. Нейните крила бият в противовес на неговите и целият въздух трепти. Ето нещо, върху което трябва да помисля: до каква степен птицата може да размахва криле, без да помръдне от мястото си, и как, когато реши да литне, един само мах на крилата я пренася на разстояние, в което собствената й дължина се нанася двайсет-трийсет пъти. Излиза, че летенето е нещо много повече от размахване на крила.

Сега Пилето пощръкля. Хвърчи около кафеза, пипика, бие криле, изобщо не я свърта на едно място. Толкова е възбудена, че не може дори да се наяде, както трябва. Спусне се долу, клъвне едно зрънце, сетне захвърчи като луда из цялата клетка, сякаш е загубила нещо. На всеки пет минути се завира в кафеза, оглежда го, проверява. После започва да къса парченца от вестника на дъното и да ги разнася. Трупа ги по ъглите на птичарника и в самия кафез. На всеки половин нас Алфонсо се съвзема достатъчно, за да я подгони отново да я нахрани и да й се качи още веднъж. Страшно напрегната неделя.

На другия ден, понеделник, купувам една телена цедка без дръжка с диаметър около половин педя и я слагам в кафеза. Във всички книги пише, че такова нещо е най-подходящо за гнездо, защото в него не се задържат въшки. После отрязвам от един чувал парче зебло и го нарязвам на малки квадратчета, които след туй разнищвам: Поставям снопчета от тия кончѐта в различни части на птичарника. Пилето поема с готовност хвърлената ръкавица. Изпърво разпилява кончетата из целия птичарник, после взема някое и хвърчи напред-назад, докато забрави, че то е в човката й, и го изтърве. Изглежда, си мисли, че това е някаква нова игра. Проявява интерес, обаче няма представа каква практическа полза може да има от тия конци.

Минават два дни и аз започвам да се тревожа. Обикновено яйцата се снасят до четири дни след оплождането. Чел съм за птици, които снасят яйцата си направо на пода, и за какви ли не още ненормалности. Птиците, подобно на хората, живеят толкова отдавна в клетки, че са забравили много неща, които би трябвало да стават напълно естествено.

На третия ден инициативата поема Алфонсо. За първи път той взема конче зебло, прелита право до гнездото и го пуска вътре. Пилето наблюдава това с явно неразбиране.

После Алфонсо скача в гнездото-цедка и се кърши вътре, сякаш се къпе. Изскача. Пилето го сподиря в кафеза. В човката си носи от зеблото. Алфонсо скача пак в гнездото и й показва още веднъж. Пилето скача в гнездото, като все още държи кончето в човката си. После изскача. Алфонсо го взема от човката й и го пуска в гнездото. Пилето го гледа, като че е нещо смахнат, и излита от кафеза, за да си играе със снопчетата зебло. Алфонсо влиза в гнездото и я чака. Тя се връща с две кончета в човката. Алфонсо излиза от гнездото и на негово място се намества Пилето. Тогава той скача върху нея и започва да пее, да я помпа и да я кълве по шията. Пилето писука и се мъчи да се измъкне. Алфонсо слиза от нея, кляка и я храни в гнездото. После й пее. Тя се опитва да излезе от гнездото, но той я натиска вътре и отново започва да пее, да я помпа и да я кълве. След туй се спуска долу да донесе още зебло.

Най-накрая Пилето проумява. Скача на ръба на гнездото, после се връща и се сгушва в него. Пак изскача и пак се връща. В това време пристига Алфонсо. Тя поема кончетата от човката му и ги пуска в гнездото. Тогава скача върху тях и се върти като калайджия. Изпълва ме надежда, че нещата се оправят.

Тая вечер след кльопачката срещнах ПеСе-то, санитаря на етажа на Пилето. Разговорихме се. Той ми каза името си — Фил Реналди; италианец е, но не от Сицилия. Дядо му и баба му били родени някъде около Неапол. Покани ме на плодова пита, която току-що бил получил от къщи. Още не съм сигурен дали на него му липсва нещо, или не, но приех поканата. И да му липсва нещо, какво от това? Аз не съм сигурен за себе си, камо ли за него. Може пък да ми падне случай да го попитам какво значи да си луд.

А-а, той се е подредил фантастично. Има малка стая, отделена от другите, самостоятелна. Като стаята на взводния в Джаксън. Живее си сам в нея. И я е подредил почти като дом. До леглото има масичка с грамофон, а в средата на стаята — друга маса. Над нея е спуснал лампа, хем с абажур. Има си дори електрически котлон и чайник.

Едно от нещата, с които никога не можах да свикна в казармата, са голите крушки. У дома майка ми не оставя лампа без цветен абажур. Това придава на къщата ни приятен италиански вид; място, в което да ядеш фетучини и зеполи. А по таваните в казармата има само голи крушки. Те правят всичко безлично и още по-потискащо.

Реналди е направил абажура си от някаква оранжева хартия. Това придава на стаята топъл, културен вид. Поднася плодовата пита и обяснява, че в същност е изпратена от приятелката му, а не от майка му. Обяснява ми още, че е роден в някакво градче Охайо на име Стубънвил. Момичето му също живеело там и му пишело всеки ден. Показва ми купчина писма, колкото да напълниш цял пощенски чувал. Подредил ги е в кутии, които държи под леглото си. Показва ми и няколко снимки на момичето. Италианка, ще надебелее още след първото бебе.

Чудя се как да го подхвана на тема лудост, причините за лудостта и прочее. Опитвам оттук-оттам, обаче разговорът все се отклонява в друга посока — войната и нейните противници. Аз съм готов да слушам. Казвам му, че първо съм се записал в щатската гвардия, а после съм постъпил в армията. Сега на самия мен това ми се вижда немислимо. Той пита защо. Не, не е от онези говна, дето се правят на интелигентни, момчето наистина се интересува от тия неща. Както казах, аз винаги съм готов да слушам, но като слушател той е шампион. И действително му е интересно.

Малцина са онези, които се интересуват какво мисли или какво има да каже събеседникът им. В най-добрия случай хората те слушат, за да те накарат и ти да ги слушаш после. Всеки гледа да ти го натресе. А има и такива, дето уж те слушат, но само те дебнат да кажеш нещо, за което да се заядат, и пак те да поемат топката. За мен разговорите обикновено са скучна работа.

Но Реналди наистина слуша. Иска да чуе нещо. Дори започва да ти се струва, че му правиш услуга, като му разказваш разни неща. Той те слуша така, сякаш това, което ще кажеш, е много важно за него, и в най-подходящия момент задава точно ония въпроси, които искаш да бъдат зададени. Тоя Реналди е нещо като мозъчно очистително. Насмалко щях да кажа и майчиното си мляко. Добре, че в последната секунда се сапикасах. Може би той ми се струва такъв, понеже имам нужда да разговарям с някого.

Реналди започна с това, колко трудно било на родителите му. Той бил единствен син и единствен той от тяхната махала отказал да влезе в армията и да участвува във войната. Майка му така и не могла да окачи синята звезда на прозореца[1]. Някои от съседките й изпратили синьо знаме с жълта звезда. Не златна, а жълта, намек, че синът й е жалък страхливец. Ако имаш тоя късмет да убият на война сина ти, мъжа ти или брата ти, тогава окачваш на прозореца си златната звезда и ставаш златозвезда майка, сестра, съпруга или златозвезд баща. Въпросните съседки викали на майката на Реналди жълтозвездната майка. Тя му писала за тия неща, че и за други: как намирала лайна било пред вратата, било дори по дръжката й. Реналди ми казва, че един-два пъти му идело да отстъпи от убежденията си. Неговата приятелка му пише тайно, той пък й праща писмата си „до поискване“.

Съгласяваме се, че войните са най-голямата лудост. Сега беше моментът да го подхвана за смахнатите, но го пропуснах. Реналди включи котлона и наля вода от бензиновата туба. Продължаваме разговора.

Реналди е на двайсет и пет и държал изпитите си в Колумбийския за магистър по философия, когато се опитали да го приберат в армията. В неговите представи войните могат да бъдат предотвратени, като всеки поотделно се бори против тях. Така, казва той, никой не може да обяви извън закона противниците на войната. Пита ме дали повечето от момчетата от моята част са имали желание да воюват. Аз не мога да си спомня някой, който да е залетял да се бие, след като попаднахме за първи път под артилерийски обстрел. Интересува се какви са били настроенията, преди да ни пратят отвъд океана. Съвсем честно казано, аз май бях единственият, който имаше желание да влезе в бой.

После преминаваме към атомната бомба, която нашите току-що бяха пуснали. Реналди просто не може да го преживее. За мен пък бомбата сложи край на войната с Япония; какво по-хубаво от това. Много важно колко японци са избити и дали са ги избивали един по един или е хиляди наведнъж. Ако питат мен, само този е начинът.

— Да, но помисли, Ал. Загинали са толкова жени и деца, които нямат нищо общо с войната!

— Че какво от това, нали те са японци? Щом воюваме с японците, ще избиваме японци.

— Добре де, Ал, но войниците са тези, които се бият; а това са невинни жертви.

Не, казвам, не на мене тия. Да гинат смахнати като мен, които си го търсят, това да, но повечето от момчетата не щат и да чуят за война; значи, и те са невинни жертви. Те държат пушки само защото са надхвърлили дадена възраст и имат по-здрави стомаси. Не, жените, старците и дори децата са толкова виновни за войните, колкото и всички други. Не всеки може да бъде като Реналди и Пилето; а ето че и Пилето го впримчиха. Не можеш да изградиш свят от такива като тях, много са малко.

Реналди продължава да ме гледа опулено, затова решавам да му разкажа една история за Пилето и моя стария. Дано тя му помогне да разбере какво искам да кажа. В същност и таблицата за умножение да му издекламирам, Реналди пак ще слуша.

Той отрязва по едно парче плодова пита за двама ни и налива още чай. Представяте ли си? Чай! Преди шест месеца никой не би могъл да ме убеди, че това момче не е откачено.

На пътя от Лонг Лейн към Шейсет и девета улица имаше едно празно място, дето продаваха стари коли. Всеки петък, когато връщахме на библиотеката взетите книги, ние с Пилето се отбивахме вечер там да гледаме колите. И двамата бяхме страшни запалянковци по моторите. Самите коли не ни интересуваха особено — Пилето дори се беше заклел никога да не кара кола, — но ни интересуваха двигателите. Вече бяхме разчовърквали самолетни моторчета, мотора на един разбрицан скутер и дори бяхме поправяли косачката на мистър Хардинг.

Моят старият купуваше всяка година нова кола и я паркираше пред къщи, та да се вижда, че не е кой да е. Всяка седмица аз трябваше да мия и да лъскам тоя звяр. Пилето обикновено ми помагаше. Изчитахме всички каталози и брошури, които идваха с всяка нова кола. Баща ми купуваше „Де Сото“, защото бандата държеше представителство във Филаделфия. Като му приспадаха стойността на старата кола, той вземаше новата, кажи-речи, без пари. Братът на майка ми е един от главатарите на мафиотите във Филаделфия, та той уреждаше тия неща. Ние бяхме единствените в махалата, у които можеше да се види нова кола. Бащата и майката на Пилето дори не знаеха да карат. Баща му ходеше до училището с училищния автобус.

Тъй или инак, ние полагахме за колите на баща ми много повече грижи, отколкото бе нужно: лъскахме свещите, проверявахме реглажа, почиствахме контактите, регулирахме карбуратора. Изобщо поддържахме двигателя в такъв вид, та ще речеш, че не е излизал от магазина.

С Пилето непрекъснато обикаляхме магазините за коли. И всичко ни беше ясно — конски сили, ангренаж, бутала, цилиндри. Всеки от нас можеше да познае почти всяка кола само като чуе мотора, без изобщо да е видял колата.

Една петък вечер се въртяхме около мястото за продажба на стари коли и разглеждахме новопристигналите. И зърнахме една фантастична. „Стъц Беъркат“ от деветстотин и петнайсета. Зачудихме се как е стигнала дотук. Тя изобщо не работеше, а гумите й бяха съвсем легнали. Шварц, така се казваше човекът, който продаваше колите, ни обясни, че я довлекли на буксир. Платил за нея двайсет и пет долара на някакъв клиент, който купил „Додж“ от трийсет и осма година. Ние с Пилето не можехме да се откъснем от тоя автомобил — ни физически, ни умствено. Беше осемцилиндров и шасито му беше бомба. Пазарихме се около две седмици и накрая го взехме за трийсет долара. Платихме още три, за да го откарат до нашия гараж. Старият ни разреши да използуваме гаража до зимата — като застудеело, не можел да остави колата си навън.

Работихме като бесни по тоя автомобил. Разглобихме двигателя до последното винтче. Буталата бяха залепнали в цилиндрите. Извадихме ги и изшлайфахме цилиндрите. Сложихме нови пръстени и мотовилки. Пилето сам правеше онези части, които не можехме да купим. Майстореше ги в работилницата на училището, където беше изработил и крилата си. Смъкнахме цялата боя, изчукахме каросерията, където беше набита, и излъскахме хромовите части. Те бяха чист хром, а не хромирани. Набавихме нови вътрешни гуми й напомпахме гумите; колелата имаха истински дървени спици.

След хиляди опити накарахме мотора да заработи. Амбреаж, предаване, всичко бе в идеално състояние. Моторът просто пееше. Изкърпихме, почистихме и подновихме с препарат цялата тапицерия. Изстъргахме с гласпапир дървеното табло и го лакирахме наново. Красота. И накрая, след като бяхме смъкнали боята до метала, му теглихме едно сребристосиво. Тая работа ни отне три месеца.

Когато я запалихме, моторът забоботи така звучно, че целият гараж затрепери. Извадихме я навън и я подкарахме напред-назад по алеята между гаража и улицата. Никой от нас нямаше разрешително за каране. Колата не беше регистрирана и не беше минала на преглед. Съвсем незаконна работа. Ние разбирахме, че притежаваме нещо много ценно, но не искахме да го продадем. Влюбихме се в тая кола.

Аз често я сънувах; и сега я сънувам понякога. Сънувам как обикаляме с нея сред красива, топла природа, може би в страна като Франция. По пътя няма реклами, от двете ни страни се редят само дървета и са се ширнали разцъфнали поля.

Решихме да я закараме на преглед и да я регистрираме, за да можем да извадим разрешително. Старият каза, че той ще свърши тая работа. Ние още сме нямали право да притежаваме автомобил. Колата мина прегледа и беше регистрирана на името на баща ми. И досега помня номера на разрешителното: КРТ 645.

Оная пролет, докато Пилето седеше в стаята си и се занимаваше с канарчетата, аз или се въртях около колата в гаража, или работех с щангите в избата. Вече можех да вдигам над сто и петдесет паунда. Тренирах и някои йогистки номера. Можех да събирам на сноп мускулите на стомаха си и да местя тоя сноп ту на едва, ту на друга страна. Все карах Пилето да ме удря с всичка сила в стомаха, за да види колко издържам, но той отказваше.

Един ден, около два месеца след регистрирането на колата, влязох в гаража след училище, за да сложа нова калъфка на волана. Колата я нямаше. Някоя я е откраднал, сто на сто! Хукнах нагоре по стълбите и сварих стария да седи в дневната и да чете вестника си. Седеше с кръстосани крака. Неговите крака са толкова къси и толкова дебели в бедрото, че кракът, метнат връз другия, стърчеше право напред. Беше с ниски черни обувки и бели копринени чорапи. Той не можеше да понася цветни или вълнени чорапи.

„Някой е откраднал колата!“

„Никой не я е откраднал. Аз я продадох.“

Той дори не вдигна глава от вестника.

„Я стига! Не се шегувай! Не си я продал. На кого ще я продадеш?“

„Чичо ти Ники дойде с един от своите «приятели» и оня вика — дай ми я; това, вика, ще бъде истински фурор. И ми предложи стотачка. Аз, какво да направя, дадох му я; да не искаш да си навлека неприятности заради купчина старо желязо?“

При последните думи вдигна поглед към мен, после пак разгърна вестника, потупна го да го изправи и заби очи в него. Чичо Ники е братът на майка ми, гангстерският главатар. Обърнах се към нея:

„Истина ли? Ама той наистина ли е продал колата на тоя гангстер, приятел на чичо Ники?“

В момента майка ми гладеше на прага между кухнята и дневната. Не знам защо тя все там гладеше. Да не може да мине човек. О, сега се сещам: сигурно искаше хем да наглежда яденето, хем да си говори със стария.

Тя започна да говори на италиански, по-право — на сицилиански диалект. Винаги правеше така, когато искаше аз да не разбера какво казва. Това беше глупаво, защото аз й разбирах всичко. Не го говорех тоя диалект, но разбирах. И те знаеха това. Тя каза на баща ми да ми даде парите.

„Какво ще ги прави той тия сто долара? Само ще си докара пак някоя беля. Аз ще ги туря в банката. Като му дотрябват пари, нека ми каже. Но да не е посмял пак да забегне нанякъде.“

Той метна отгоре крака, който беше отдолу, разгъва и пак сгъна вестника. Като чете, баща ми сгъва вестника на четири, сякаш се намира в метрото или нещо подобно и не иска да заема твърде много място.

„Половината от тия пари дори не са мои. Колата е наполовина на Пилето.“

Той дори не ме погледна. Майка ми остави гладенето и се приближи към него.

„Дай му парите, Виторио. То си е кражба да вземаш чужди пари.“

Тя каза това пак на сицилиански диалект. Старият вдигна глава и я изгледа. Той обичаше да показва, че петел пее в тая къща.

„Не съм длъжен да дам никакви пари — нито на него, нито на който и да било друг. Тая кола е моя; води се на мое име. Мога да я продам на когото си ща.“

Той изчака да се запечатат тия думи в съзнанието ни. После се надигна на една кълка и измъкна фишека си. Той така си държеше парите, — свити на фишек в джоба, най-отгоре — най-едрите банкноти. Отлепи пет десетачки. Стодоларовата беше най-отгоре, а десетачките извади отвътре. Фишека стягаше с ластик, но не гумен ластик, ами като тоя, който майка ми употребяваше за жартиери. Подава ми той петдесетте долара и вика:

„Ето, дай това на твоя приятел, оня с шашавите очи. И ти казвам, той пак ще ти докара някоя беля на главата. Това момче нещо не е в ред.“

Аз се отдръпвам. Ама че гадория! Той навива фишека си, слага му ластика, надига се на една страна и го връща в джоба. И ми подава петте навити на руло банкноти. Отказвам да ги взема, но оставам на мястото си. Майка ми се оттегля; направила е всичко, което зависи от нея. Старият е в състояние да смаже всички, стига да го прихванат. Гледа ме, като че ще ме изяде. Още не са го хванали лудите, но започва да му писва.

„Не ги ли щеш? Добре, само да не кажеш после, че не съм искал да дам на твоя приятел неговия дял за оная купчина старо желязо.“

Надига се, за да бръкне в джоба си. Знам, че ако сложи тия банкноти във фишека и го прибере, няма да ги видя вече. Протягам ръка и вземам петте десетачки. Той дори не ме поглежда, само ръмжи, сякаш съм му бръкнал в джоба, и пак се залавя за вестника.

Отпрашвам към Пилето. Като му разправих какво е станало, той ме накара да повторя още веднъж всичко. А после все ме спираше, за да му повтарям пък отделни неща. Очите му играеха като луди. Опитах да му дам петдесетте долара, но той взе само половината. В същност взе двайсет и каза, че ще вземе още пет, като разваля една десетачка. Но умът му явно беше другаде, не в парите.

Попита ме дали мога да разбера кой е човекът, който е купил колата ни. Невъзможно, казах, щом е от мафията, никога няма да го открием. Тогава Пилето каза, че ще дойде да поговори с баща ми. Истинско самоубийство. Опитах се да го спра. Какво може да направи той? Баща ми ще го убие; и без това не го обича. Но няма начин да спреш Пилето. Тогава му казвам да върви сам, нямам намерение да бъда оплискан цял с неговата кръв. Но Пилето не ще и да чуе и се понася към нас.

На вратата излиза майка ми. Лицето й обикновено е безизразно, но този път тя дори не се усмихва. Аз съм останал назад, при стълбата към верандата. Пилето пита дали може да поговори с баща ми. Майка ми го пуска вътре. Аз заобикалям през задния двор и се вмъквам в къщата през избата. Излизам в кухнята. Майка ми все още глади. От дневната долитат гласовете на стария и на Пилето.

„Искаш си колата ли? Какво значи това?“

„Вие нямате право да продавате тази кола, мистър Колумбато. Тя е наша — на Ал и моя. Ние не искахме да я продаваме. И освен това тя струва много повече от сто долара.“

„Разкарай се оттук, момче; тая кола се води на мое име и аз мога да я продавам на когото си ща. Махай се! Остави ме да си прочета вестника!“

Пилето не се помръдва. Виждам, че старият започват да го хващат лудите. Кракът, метнат връз другия, потреперва. Това е лош признак — като котка, когато потрепва с опашката си. Майка ми оставя ютията изправена и само гледа какво ще стане.

„Мистър Колумбато, бихте ли ми казали името на човека, който, мисля, че е купил колата ни?“

Старият не му отговаря. Кракът му продължава да потреперва. Пилето стои. Аз очаквам гръм и мълнии. Майка ми се обръща към мен и ми казва да изведа Пилето, преди да е пострадал. Аз не мога да се помръдна. Пилето стои и чака. Без да вдига поглед, старият казва:

„Слушай, момче, омитай се или ще повикам полицията!“

„Ще ви бъда благодарен за това, мистър Колумбато. Аз се готвех да сторя същото. Ще съобщя, че колата е открадната.“

Това преля чашата. Старият хвърли вестника и скочи. Пилето дори не трепна. Старият не е много висок, само малко по-висок от Пилето, но е поне два пъти по-широк. Той размаха юмрук под носа на Пилето. Така го размаха, че косата му, зализана с брилянтин, заподскача на тила му.

„Ти мене за мошеник ли ме имаш бе? Искаш да кажеш, че съм откраднал тая бричка?“

Пилето пет пари не дава за юмрука и гледа стария право в очите. Аз се питам дали баща ми ще го удари. Пилето не се и помръдва. Стои като забит пирон.

„Мисля, че сте направили грешка, мистър Колумбато. Продали сте кола, която не е ваша. Просто сте сбъркали. Ако ми кажете името на човека, на когото сте я продали, аз ще му обясня какво е станало и ще му върна парите.“

За минута старият занемя. Очите му едва не изскочиха от орбитите. Явно искаше да сграбчи Пилето и да го изрита от къщата, но нещо се поколеба.

„Казвам ти, момче, оня, дето купи колата, никога няма да я върне. Ти само гледай да му създадеш неприятности — и ще завършиш с циментова риза на дъното на някоя река.“

Пилето сякаш изобщо не го е чул.

„Ако ми дадете името на тоя човек, мистър Колумбато, аз мога да се свържа направо с него и няма да стане нужда да ходя в полицията.“

Тук баща ми не издържа и го подхвана. Той така може да удря с върха на средния си пръст в слабината под ключицата, че все едно куршуми те пробиват, Пилето издържа на тия удари, без да се помръдне. Просто не ми се вярваше, че старият бие с всичка сила. Спря и се вторачи в Пилето. Виждам, сега ръката го сърби да му стовари един юмрук. И си мисля, че пак ще се повтори същото — неподвижен предмет и неудържима сила.

„Вижте какво, мистър Колумбато ние с Ал имаме за тая кола фактура, подписана от мистър Шварц. Официално тя е наша собственост.“

Чисти измишльотини. Шварц никаква фактура не ни е давал.

„Вие се съгласихте да закарате колата на преглед и да я регистрирате, тъй че тя е записана на ваше име, но официално вие не сте неин собственик; нямате доказателство да сте я купили от нас. Значи тя все пак е наша. И тъй, ако само ми кажете името на човека, който я е купил, аз мога да му обясня всичко това.“

Старият седна. Не можех да повярвам на очите си. Пилето продължаваше да стои пред него.

„Сигурен съм, че купувачът ще предпочете полицията да не се занимава с този случаи. Това може да има неприятни последици за всички.“

Старият започваше да се поти в буквалния смисъл на думата. По челото и по горната му устна избиваха капки пот.

„Защо бе, момче, си такава дебела тиква? Слушай, аз не съм толкова лош.“

Той се понадигна на една кълка, бръкна в джоба си и извади фишека. Отделя още петдесет долара и ги подаде на Пилето. Пилето стоеше като истукан. Старият размаха банкнотите.

„Това е всичко, което получих за нея. Вземи тия пари и се пръждосвай. Остави ме на мира, ей!“

Майка ми влезе в стаята. Взе парите от баща ми и хвана Пилето за лакътя. Той тръгна с нея и тя го изведе в кухнята. Лицето му беше побеляло като тебешир, устните — посинели, а цялото му тяло трепереше. Майка ми му заговори на английски.

„Вземи тия пари, момче. Аз ще искам още от брат ми, чичото на Ал. Недей създава главоболия. Колко пари искаш още?“

Пилето вдигна очи към нея. В тях напираха сълзи. Той пое парите от нея и ги даде на мен. Поклати тъжно глава, слезе по стълбите за избата и си тръгна през задния двор. Аз понечих да го догоня, но майка ми ме спря.

Когато свърших този разказ, Реналди ме погледна, като че очакваше да чуе още нещо. Той през цялото време кимаше с глава или ми даваше по друг начин да разбера, че ме слуша и му е интересно. А на мен понякога ми беше трудно да продължа разказа, понеже ми се дореваваше. Нервите ми все още не са много добре.

И тъй, след една седмица майка ми ми даде още сто долара. Тя просто ме насили да ги взема и се кълнеше, че ги е получила от брат си. Брат й, казваше тя, бил готов да й даде и десет хиляди долара, ако му поиска, и то без да се интересува защо са й.

Дадох стоте долара на Пилето, като му казах, че Ники се е изръсил с двеста. Нали разбирате, Пилето още го болеше. Той смяташе, че колата струва поне триста, мъчеше се да разбере кой я е купил и се готвеше да обади в полицията. Дори писа до отдела за превозните средства, за да открие на чие име е регистрирана колата. Аз му казвах, че ще го убият, но той пет пари не даваше. Когато Пилето са навие на нещо, особено пък ако му е дошло до гуша, никога не можеш да го развиеш.

Нещо към три седмици по-късно минах към тях и го сварих да размахва крилата в задния двор. На гърдите му се виждаха черно-сини петна. Едва след няколко секунди се досетих, че старият го беше ръгал с пръста си на това място. Той явно не беше жалил сили; но и Пилето беше посрещал както трябва ударите. Не е изключено да е счупил пръста на стария.

Млъкнах. Уморих се да разказвам тая история. И Реналди, струва ми се, не разбра какво точно исках да му кажа с нея. То и самият аз май не знаех.

„Невероятно интересно. Знаеш ли, Ал, трябва да разкажеш всичко това на Уайс. Той сигурно ще си направи някои изводи и ще може да помогне на Пилето. Уайс, струва ми се, дори не знае, че наричат твоя приятел Пилето. Това вероятно ще му подскаже нещо. Но трябва да му разкажеш, заради Пилето.“

„Никога. А и ти не му казвай! Предпочитам Пилето да си остане луд, отколкото да го излекува кретен като Уайс. Ако аз съм луд и като ми се намести чивията, видя пред себе си човек като Уайс, сигурно ще рева до края на живота си.“

Ето, тук трябваше да го попитам какво значи да си луд, но не го попитах. Реших, че Реналди отбира от тия работи не повече от мен. Всеки си е посвоему луд. Ако това досажда на твърде много хора, тогава те обявяват за невменяем. А случва се и тъй, че всичко ти става непоносимо, ти казваш някому, че си луд, и хората се съгласяват да се грижат за теб.

[1] В САЩ знаме със синя звезда, окачено на прозореца, означава, че някой от семейството е на война. — Б.пр. ↑

След чифтосването Алфонсо не е толкова враждебно настроен към мен. Не може да се каже и че е дружелюбен, но между нас има един вид примирие. Откровено казано, той в същност не ми обръща внимание: Не зная какво му е казала Пилето, а още по-малко как канарчетата могат да възприемат такава мисъл, обаче той е схванал някак, че аз няма да му сторя нищо лошо.

Изграждането на гнездото върви сега бързо. Те по цял ден шетат ту горе, ту долу, ту вътре, ту вън. На Алфонсо му е разрешено да помага в носенето, но не и да слага каквото и да било в гнездото. Пилето си има определени схващания как трябва да се прави всичко. Той ще донесе малко зебло, а тя ще го вземе от човката му. Очевидно на Алфонсо му е ясна само идеята, обаче му липсва умението да гради.

Когато се приближа да надникна в гнездото, Пилето се държи спокойно и изглежда доволна от себе си. Не може да се каже, че тъче нещо от кончетата, по-скоро ги налага така, че да се застъпват и да образуват плътна маса. Алфонсо не е особено доволен от това, че си навирам носа в техните работи. Река ли да надзърна в гнездото, той застава на покрива на кафеза и ме гледа много страшно. Пилето оформя гнездото като дълбока дупка, малко по-тясна от гръдната й обиколка и леко събрана в горния край. Така вътрешността му наподобява малка вазичка. Във вторник вечер то беше завършено.

В сряда, като се върнах от училище, останах ужасен: цялото гнездо беше разпердушинено и разхвърляно по пода на птичарника. Велики боже, какво ли още ме чака! От такова нещо на човек може да му хвръкне чивията. Но започва новият градеж. Този път тя е още по-неудържима. Мисля си, че ако Алфонсо не я храни от време на време, тя ще умре от изтощение. Тя снове нагоре-надолу, напред-назад и внимателно подбира от развалините онова, което е нужно; после го отнася горе и още по-внимателно го полага в гнездото. И всеки път се сгушва за секунда вътре, та да провери размерите, а след това пак излиза. Никак не мога да си представя защо не й е харесало първото гнездо. Тя кара горкия Алфонсо да работи като роб. Той не получава творческо задоволство от работата, но тя го заставя да работи. Алфонсо е носачът на тухлите, а тя — майсторът зидар. На два пъти го забелязвам как каца на любимата си най-горна пръчка, за да си поотдъхне и да попее. Но тя го подгонва и го връща насила към работата.

Този път, когато вече завършваше гнездото, тя се зае да размъхва отделните кончета. С този светлокафяв мъх обложи дъното на гнездото и горните му части. Красота. Но тази постеля очевидно й се стори недостатъчно мека, то после подгони Алфонсо и взе да скубе перушина от гърдите му. Първите няколко пъти той я остави да прави каквото ще, но след това му писна. Когато тя се опита пак да го връхлети, той няколко пъти я клъвна силно по главата и я подгони из птичарника, докато тя се принуди да се прибере в кафеза и да се вмъкне в гнездото. Той литна след нея и започна да й подава храна в гнездото. Тя остана в него и когато той запя онази тиха, нежна песен, която чух първата нощ. За мен тази песен означаваше, че гнездото е завършено.

Канарчетата, които живеят в клетки, приличат на хората, в смисъл че не живеят напълно естествено. Така техният живот е много по-малко застрашен, отколкото ако живееха в естествени условия. Ето защо те нямат достатъчна физическа закалка и не умеят да се борят за живота си. Освен това птици, които в естествени условия биха умрели, биват поддържани живи от птицевъда, понеже него го интересува не борбата за оцеляване, а неща като цвета, песента, формата им и прочие. Така птицата в клетка изгубва лека-полека жизнеспособността си и волята да се бори за оцеляване.

В природни условия например птицата снася първото си яйце, но е така погълната от грижата да си набави храна и да брани своята територия, че не ляга веднага да го мъти. Тя изчаква да се напълни гнездото с яйца и едва тогава ляга върху тях и започва истински да мъти. При кафезната птица обаче положението е друго. Тя е толкова нетърпелива и разполага с толкова ограничено място, че ляга върху яйцето още щом го снесе. Ако снесе четири яйца, това означава, че първото пиленце ще се излюпи четири дни преди последното. А четири дни са много нещо за новоизлюпени пиленца, тъй че първото прибира всичката храна и тъпче по-малките, които не могат да се справят с положението. Ето защо птицевъдът взема от гнездото всяко снесено яйце. И когато бъдат снесени всички, връща ги обратно. На мястото на всяко взето яйце той слага изкуствено или пък топче за игра, та майката да не се обезсърчава и да не зареже гнездото.

Във вторник сутринта вече бях приготвил изкуствените яйца. Последните две нощи Пилето беше спала в гнездото, което се смята за сигурен признак. Бях приготвил също олио и памук за всеки случай — ако някое яйце се запъне. В книгите пише, че понякога младата женска не може да снесе лесно и така се стяга, че яйцето изобщо не излиза. От това птицата може да умре. Когато се случи такова нещо, капва се малко олио на дупето й и се разтрива лекичко с памук, навит на клечица, докато мускулите се отпуснат и яйцето излезе.

Тази сутрин оставих прясна храна и яйчено пюре на пода на птичарника. Давах им яйчено пюре още откак се чифтосаха. То се прави от твърдо сварено яйце, което се стрива и се смесва с детска овесена кашица. Пилето и Алфонсо го ядат с огромно удоволствие. Особено Пилето — щом го надуши, спуска се долу да си хапне. Влизам в птичарника и поглеждам в гнездото. Вътре има яйце.

Толкова съм нервен, че се боя да го извадя. Поемам дълбоко дъх, за да се успокоя. Приготвил съм чаена лъжичка и бъркам с нея в гнездото, за да я подпъхна под яйцето. Изваждам го с трепереща ръка, от което то играе в лъжичката, и го полагам в памучно гнездо, което съм нагласил в малък съд. И мигом слагам в гнездото фалшивото яйце. Преди това съм го държал в ръката си, за да го стопля: Знам, че Пилето е умна и не може да бъде измамена със студено топче.

Докато правя всичко това, Пилето стои до гнездото и ме гледа подозрително. И пипика много жално, което съвсем не помага да се успокоят нервите ми. След като сложих фалшивото яйце, тя скочи на ръба на гнездото, видимо остана доволна и легна върху яйцето. Челото ми и ръцете ми се обливаха в пот: Изнесох много внимателно от птичарника съда с яйцето.

То е много красиво. Оставям съда на прозореца и разглеждам отблизо яйцето. Черупката е синкавозелена с кафеникави точици. Това не са петна от кръв, а истински точици. Не много тъмни, по-скоро наподобяват светли лунички. Като го вдигам срещу светлината, виждам през черупката очертанията на жълтъка. Като си помислиш само, че в това яйце е заложено началото на една птица, че в него има пера и човка, има летеж! Изумително! Как ми се иска аз самият да бъда в това яйце и да се родя отново, но като птица! Да живея в това гнездо и да се топля под крилете на Пилето, да се гуша до братчетата и сестричетата си, да усещам как перата ми растат и крилете ми заякват!

Пилето не седи неотлъчно върху първото яйце, но и не се отдалечава от гнездото, а Алфонсо прекарва голяма част от времето си с нея, в кафеза. На другата сутрин се появява второто яйце. То е малко по-тъмно от първото. Сега Пилето засяда в гнездото. До вечерта излезе само веднъж от него. Алфонсо й носи храна, но организмът й се нуждае от калций, за да произведе нови яйца, та затуй тя прехвръкна до долу и си хапна от сепийната черупка. Алфонсо не само я храни, той стои край нея и й пее. От време на време й се качва. Не съм сигурен дали това няма да навреди на яйцата, които са в нея. Мисля си да затворя Пилето в кафеза, пък Алфонсо да държа отвън, но после се отказвам от тази мисъл.

На третата сутрин трето яйце. То повече прилича на първото, само че има по-малко точици. И е продълговато. Всеки път прибавям по едно фалшиво яйце. В книгата пише, че само едно е достатъчно, за да държи женската в гнездото, но знам ли дали Пилето или Алфонсо не могат да броят до четири? Сега, когато Пилето слиза долу да се наяде или да направи гимнастика, Алфонсо я замества върху яйцата. Когато отначало го видях да стои на ръба на гнездото и да се кани да влезе вътре, уплаших се да не би да изяде яйцата. Това се случва при канарчетата. Аз ги хранех с кокоши яйца, а разликата между едните и другите не е кой знае каква. В книгата пише, че ако случайно някое яйце, се счупи, то трябва да бъде махнато незабавно, за да не бъде изядено. Започне ли птицата да си яде яйцата, тя вече не става за разплод.

След четвъртото яйце върнах и другите в гнездото и отбелязах датата на календара си. Смята се, че яйцата трябва да се мътят тринайсет дни. За моя изненада на другата сутрин намерих пето яйце. Обикновено женското канарче снася от две до четири яйца, особено пък ако е младо като Пилето.

Сега започна голямото чакане. Струваше ми се, че двете седмици никога няма да минат. Взех да се дразня и да подскачам при всякакъв шум. В книгата пише, че внезапните шумове и стряскания може да сложат край на развитието на зародиша или така да изплашат женската, че тя да изостави гнездото. Сложих гумени бутони на вратата на моята стая, за да не се блъска. Написах На една табелка „МОЛЯ, ПАЗЕТЕ ТИШИНА!“ и я окачих на вратата. Майка ми пак набираше злоба и беше готова да експлодира. За мой късмет тъкмо тогава донесох добри бележки, тоест относително добри; въпреки това тя мърмореше, че щяло да се размирише и да се навъдят мишки. Страхувах се да не би да влезе и да отвори я прозореца, я вратата на птичарника или пък и двете. Просто не мога да си обясня защо е такава.

Алфонсо вече не се откъсва от Пилето, само стои до гнездото. И ту той храни нея, ту тя него. Да не повярваш, че това е същият Алфонсо. С мен се държи почти приятелски, стига да не се доближавам много-много до гнездото.

Една събота отидох у мистър Линкълн — хем да ги видя какво правят, хем да взема някой съвет какво да правя по-нататък. Разправям на мистър Линкълн за Алфонсо, а той клати глава и казва, че аз сигурно зная как да се държа с птиците. Съветва ме да внимавам Пилето да не се заседава много дълго в гнездото и да не вземе да се поти. Понякога младата женска ставала толкова нервна и нетърпелива за яйцата, че развивала прекалено висока температура при мътенето и започвала да се поти. Това изчерпвало силите й, изнервяло я и тя можело да пробие случайно някое яйце с ноктите си или да изостави гнездото. И вече няма да ги храниш, казва, с яйчено пюре, обогатена храна или зеленища, особено листа от глухарче. Изобщо нищо не трябвало да им давам, докато не се измътят яйцата. Защото кръвта им не бивало да се усили прекалено много. Мистър Линкълн трябва да напише собствена книга за птиците. Той знае повече от всички книги.

На дванайсетия ден Пилето излезе от гнездото и се окъпа в съдчето с вода за пиене. Това беше толкова ненормална работа, че се уплаших да не би да зареже гнездото в последната минута. При все че трябваше да ходя на училище, отпраших с колелото към мистър Линкълн. Той се разсмя и каза, че Пилето е умна птичка. Понякога женската е такава, казва, тя или брои дните, или пък усеща как малките се раздвижват в яйцето и така разбира, че малките са готови да се излюпят, затова излиза да се окъпе и се връща в гнездото, докато е все още мокра. Водата размеква черупките и по този начин малките излизат по-лесно.

Прибрах се у дома едва след седем и пропуснах вечерята. Майка ми беснееше, но баща ми нищо ме каза. Моите родители много държаха да се прибирам по светло в дните, когато имах училище. Казах им, че съм бил у мистър Линкълн да го питам нещо за канарчетата. Ако те разберат, че мистър Линкълн е черен, кой знае каква врява ще се вдигне. Родителите ми са особени в това отношение.

Четиринайсетия ден се падна в събота, тъй че можех да остана в стаята си цял ден и да наблюдавам какво ще стане. Все още се излежавах в леглото, когато чух да пипика първото новородено канарче. Вече бях оставил в кафеза яйчено пюре. Слязох внимателно от кревата и погледнах в птичарника. Алфонсо ядеше от пюрето. Пилето не мърдаше от гнездото. На пода на кафеза видях черупка от яйце. След около час се излюпи второ канарче. Пилето му помогна да излезе от яйцето. После извади черупката и я пусна на пода. Не можех да разбера дава ли храна на малките или не. Трябваше да отида на закуска и когато се върнах, беше се излюпило още едно. Впрочем не бях сигурен дали още едно или още две. Писуканията така преливаха едно в друго, че не можех да разбера.

Наблюдавам ги цял ден и виждам, че Пилето не ги храни. Започвам да се тревожа.

Както казах, канарчетата са като човеците; не живеят в естествени условия и затова понякога вършат глупости. Освен че може да изяждат яйцата, случва се да не искат да мътят или да не хранят новородените. Понякога женската така се уплашва след раждането, че изскача от гнездото и не ще да припари до него. Гладките яйчица са едно нещо, а шаващите голишарчета — съвсем друго. И не че майката е зла или нещо такова, тя просто не знае или забравя какво трябва да прави. По същите причини и хората — бащи и майки — изоставят гнездата си.

Към три часа следобед Пилето изскочи от гнездото и хвръкна долу да се нахрани. Алфонсо кацна на гнездото, поогледа го, па навря глава вътре. Уплаших се да не вземе да изхвърли малките; това също се случва понякога. После го видях да вдига глава, за да изкара храна от гушата си, и разбрах, че ще ги храни. Толкова се развълнувах, че ми се щеше да скачам от радост. Когато Пилето се върна, той все още ги хранеше. Щом навре глава в гнездото, чувах писуканията на малките. Опитах какво ли не, за да мога да ги видя. Дори се покатерих на леглото и се, надвесих надолу, но напразно. След като наблюдава една минута Алфонсо, Пилето се намести в гнездото и с това прекрати храненето. Пак взех да се тревожа. Може ли само Алфонсо да ги храни? Пилето няма ли да схване какво се иска от нея?

Едва в неделя следобед най-после видях Пилето да храни малките. Да не беше Алфонсо, тя надали щеше да направи това. Той на два пъти я изпъжда от гнездото, за да може да им даде храна. Тя беше смутена от всичко това и не знаеше какво да правил само лягаше върху тях с надежда, че нещата ще се оправят от само себе си. Тоя ден се измъти и последното яйце. Добре, че видях още една черупка на пода, иначе нямаше да разбера. Малките непрекъснато надаваха „пиип-пиип-пиип-пиип-пиип“, което се смесваше, променяше и разминаваше, понеже те писукаха на различни интервали. Невъзможно беше да ги различа едно от друго.

На другия ден в училище бях изключил напълно. Хващах се как седя неподвижен и със затаен дъх мътех яйца. Непрекъснато се мъчех да си представя как ли изглеждат малките. Дали са тъмни или светли, дали поне една от тях прилича на Алфонсо, дали са мъжки или женски? Дали Пилето ще продължи да ги храни? Как, ще се държи Алфонсо, когато те излязат от гнездото? Дали няма да бъдат зли и да се бият в гнездото? Нямах търпение да се прибера вкъщи.

Същата вечер използувах случая, когато Пилето слезе долу да яде. Влязох направо в птичарника и изпреварих Алфонсо при гнездото. В него все още имаше едно цяло яйце. Значи, малките са четири. На дъното на гнездото се виждаше само някаква мъхната маса. Тогава Алфонсо се престраши и кацна на края на гнездото. В същия миг от голата плът на дъното се надигнаха неуверено четири главици. Между затворените очи се отвориха в очакване меки човчици. Той започна да ги храни, сякаш не забелязваше, че аз стоя толкова наблизо. Едно от тях беше съвсем тъмно; може би ще стане като Алфонсо. Други две бяха светли, а четвъртото ми се видя пъстро. Реших да изчакам още един ден и тогава да извадя яйцето. Голишарчетата изглеждаха еднакви на големина, та не можех да кажа кое е родено по-рано и кое по-късно.

Пилето долетя до гнездото и започна да ги храни заедно с Алфонсо. Малките зееха лакомо, а родителите им едва не налапваха главиците им в човките си, за да им пуснат храната е гърлото. Алфонсо отиде да вземе още храна, но преди да се беше върнал. Пилето реши, че са яли достатъчно, и легна върху тях.

На другата сутрин бръкнах между топлите, шаващи тела и извадих яйцето. Вдигнах го срещу светлината и видях, че е бистро; Приближих го до лампата и сега вече стана съвсем ясно, че вътре няма нищо. То, кой знае защо, не се беше оплодило, беше ялово. Това ми се видя удивително, като знам колко пъти Алфонсо й се беше качвал. Не ми се щеше да го изхвърля, затова го сложих в една кутийка с памук и го прибрах в чекмеджето за чорапите. Може би е по-добре, че от това яйце нищо не излезе; четири в едно гнездо е сума народ.

На другия ден имам утринната си среща с Уайс. Питам се дали Реналди му е казал нещо. Не ми се вярва, но знае ли човек? Той може да е някакъв нарочно подготвен доносник, който служи на Уайс.

Тази сутрин Уайс е само психиатър и нищо друго. Мантата му е чисто бяла, колосана, а очилата му са така излъскани, че сякаш нямат стъкла. Седи със сключени ръце, които е опрял здраво на бюрото пред себе си. На лицето му играе най-хубавата му усмивка, кротка, любеща, която говори: да, животът е ужасен, но братството между човеците може да го направи по-поносим. Само дебелите му палци го издават; те се плъзгат поред един върху друг, при което се образува такова триене, че почти се чува шум.

Аз се изопвам, отдавам чест и той ми се усмихва. Той също отдава чест, само че отпуснато, след което дебелата му ръка с все още изправени пръсти и леко свит палец посочва към стола пред бюрото.

— Седни, Алфонсо.

Алфонсо! Лайнар! Никой досега не ме е наричал Алфонсо, дори майка ми. Как не знам първото име на това копеле. В ъгъла на бюрото му има черна табелчица, на която пише само: „Майор С. О. Уайс“, Иде ми да го попитам какво друго означава това „С“ освен свиня, но няма смисъл да си навличам главоболия. Човекът просто си върши работата. Дано само я свърши по-добре.

Глупости! Кой добър психиатър ще се хване на работа в скапаната пехота? Ако е поне средно способен, ще работи във въздушните сили. Бас държа, че дори един недопечен психиатър от въздушните повече може да помогне на Пилето. Представете си какво салто. Техните психиатри по цял ден си имат работа с момчета, които не щат да летят, и изведнъж — един, който иска, и то без самолет.

Тоя продължава да ми се усмихва. Чудя се дали не тренира пред огледало. Добре де, щом ще си играем на усмивки. Само че той не познава сицилианците. Сицилианците могат да седят цял ден на една маса и да се усмихват един на друг, да си правят комплименти, да разговарят за времето. Същевременно те знаят, че в чашата вино на един от тях е сложена отрова; и под масата държат готов ножа; а трима насочват пушки към главата на другия. И като правят всичко това, те знаят, че другият им готви същото. У повечето сицилианци има нещо налудничаво, което вероятно се обяснява с всички онези поколения, живели на пек, и с омешването после на финикийци, гърци и римляни. Много лоша комбинация. Така в нас са съчетани притворството на финикийците, лукавството на гърците и коварството на римляните. Аз се включвам в играта. Ухилвам се до ушите, но с тия бинтове на главата ефектът не е пълноценен. Ще трябва да го подхвана отнякъде.

— Какво ви накара да станете психиатър, сър?

Никаква реакция. Все едно, че говоря със сицилиански евреин.

— Искам да кажа, сър, още в училище ли си бяхте избрали тая професия или просто така се случи?

Уайс изгрухтява. Какво пък, питам го човешки. Той се навежда над бюрото, като все още се подпира на ръцете си.

— Как да ти кажа, Алфонсо, в същност аз учех в медицинско училище. Знаеш ли стария виц какво е психиатър?

Знам го, разбира се, но искам той да ми го каже.

— Не, сър — усмихвам се аз.

— Добре, психиатър е лекар евреин, на който му призлява при вида на кръв.

Браво! Не знам как той очаква да реагирам, но започвам да се смея. Смея се малко длъжко. Повечето сицилианци имат вроден изкуствен смях, които могат да извадят при всякакъв случай. Те са в състояние да се смеят дори на собственото си погребение, ако имат аванта от това. Този смях може да заблуди всеки друг освен сицилианец.

— И тоя си го бива, сър. — Нямам намерение да млъкна и да го оставя той да води играта. — Но питам сериозно, сър, как стана тъй, че избрахте като професия да се занимавате с луди и ненормални?

— Виж, Алфонсо, аз не работя само с невменяеми. Много хора имат само някои дребни смущения и аз им помагам да се оправят и да живеят по-спокойно.

— И заслужава ли си заради това да се работи в армията, сър?

Той се готви да нанесе удара си. Ах, каква е божа кравичка. Чуди се как да ми влезе под кожата.

— В армията не е чак толкова лошо, сержант. Войните във всички случаи са нещо неприятно, но армията се грижи за своите хора.

— Тя добре се погрижи за мен, сър — хвърлям аз право в очите. Колко е добричък. Само ми се усмихва.

— Алфонсо, кажи ми нещо: що за човек беше баща ти?

— Баща ми е все още жив, сър.

Той поглежда купчината книжа под ръцете си. В нея едва ли има нещо съществено, особено пък за стария. Уайс отново влиза в ролята на психиатър.

— О, извинявай, исках да кажа: що за човек е той; ти как се разбираш с него?

— О, баща ми е страхотен, сър. Ние с него винаги сме били като приятелчета. Той ме водеше по екскурзии, заедно правехме самолетни модели и изобщо… Страхотен е. И е много внимателен към майка ми. Тя пък е най-добрата майка на света.

Тук сигурно биха подхождали няколко стихчета от „Джек Армстронг, истинският американец“.

— Така, значи. А с какво си изкарва прехраната твоя баща, Алфонсо.

— Чисти каналите на града, сър. Той казва, че е водопроводчик, но фактически по цял ден рине лайна. Вечер се вмъква вкъщи през задния вход, пуска душа в избата и се изжулва с четката за дъски. Ноктите си изрязва, толкова дълбоко, ще речеш, че си ги яде. То е, за да не влиза мръсотия под тях, сър. И като се появи за вечеря, никога няма да предположиш, че цял ден се е ровил в лайна.

Казвам ви, сър, той е страхотен. Нито веднъж не съм го чул да се оплаква, а каквото спечели, дава го на майка ми. Ние сме бедни, сър, но чисти и честни. И сме благодарни, че имаме щастието да живеем в тази велика наша страна.

Тук пък би дошло съвсем на място „И ето го пред вас малкото сираче Ани“. Дали да не му кажа, че имам едно необикновено куче с дупки вместо очи?

Докато говоря всичко това, го гледам най-невъзмутимо. Сицилианската кръв си казва думата. Чичо Ники би се гордял с мен. Той трупа състояние от войната. Продава по хиляда и петстотин долара парчето медицински свидетелства за алергия, издадени от редовни лекари. За него остава по хилядарка. Едно такова медицинско ти осигурява „негоден за военна служба“. Чичо Ники върти и друг бизнес. Открил е „клиника“, в която можеш да отидеш, за да ти счупят ръката. Момчета, чиито отпуски изтичат, отиват при него и той им чупи ръцете срещу известна сума. След това не ги пращат с частите им отвъд океана. Отиваш при него, той ти шибва една инжекция, после те слага на една машинка, подобна на гилотина, само че вместо нож има тежка оловна плоча. Хряс! Събуждаш се и ръката ти е вече гипсирана и виси на превръзка през врата. Отиваш на рентген, докторът се подписва и всичко е в ред. Чичо Ники, чупи и крака, обаче това е по-сложно и по-опасно. Повече го бива в чупенето на ръце. Ако ме бяха пуснали в отпуска преди да свърши тая шибана война, и аз щях да отида в неговата клиника. Хем нямаше да ми вземе пари. Но швабите го изпревариха; вярно, и те не взеха пари, а на всичко отгоре ще получа и пенсия. Чудя се дали Уайс ще повярва, ако му разкажа тия неща.

Той пак се ровичка нещо в книжата.

— Сержант, можеш ли да ми дадеш някакви сведения за нашия пациент? Вие сте били много близки. Забелязал ли си някога нещо, което би ни помогнало да си обясним това състояние на кататония, в което така внезапно е изпаднал, и странната му клечаща стойка?

Така, значи, пак сме на „сержант“. Просто не мога да повярвам на Уайс все още не му е ясно, че Пилето се мисли за канарче! Какъв тъпак!

— Той винаги си е бил напълно нормален, сър. И той е като мен, беден, но от почтено семейство. Живееше в голяма триетажна къща с огромно дворно място. Беше добър ученик, не гениален, но обикновено получаваше хубави бележки. Учеше в общообразователния курс. Можете ли да ми кажете, сър, какво, се е случило с него? Трябва, да е било нещо ужасно, за да изпадне в такова състояние.

Хайде да го видя сега. Той отгръща листовете един по един. Но не гледа в тях, искам да кажа, не ги чете. Само иска да спечели време. Сигурно се надява да забравя въпроса си. Може да знае нещо и да не иска да ми го каже; по-вероятно е обаче да знае толкова, колкото и Реналди, тоест нищо.

— Аз разговарях с майка му и баща му. Те идваха тук, за да удостоверят самоличността му. Повече от месец военните са го водили като изчезнал. Родителите му го познаха, но той не ги позна. По това време, ако някой са доближеше до него, той започваше да скача и да се кълчи като бесен и да се тръшка на пода. Като че ли искаше да избяга от нещо.

— Това съвсем не е в неговия характер, сър.

Не, не е възможно да е толкова глупав. Сигурно скоро ще загрее каква е работата. Чудя се дали старата и старият на Пилето са казали, че той отглеждаше канарчета. Едва ли им е минало през ум, че това може да подскаже нещо. Но положително са разправили за нашето бягство от къщи на времето.

— Искам да ви кажа нещо, сър, то може би е важно: веднъж ние с него избягахме от къщи. Тогава бяхме на тринайсет години; отидохме до Атлантик сити, а после до Уайлдуд в Ню Джърси.

— Така.

Така, така, така. Точно така, тъпако, избягахме. Той се пооживява. Мисля си да му пускам нещичко на час по лъжичка. Поглежда в книжата си. Чете нещо на един жълт лист.

Така, сержант, това го има тук. Има и сведение от полицията. В него се казва, че сте били обвинени в кражба на никакви велосипеди.

И ако това не е гадория! Но нима смисъл да му обяснявам. Тоя дебелогъз няма да ми повярва нито дума. В края на краищата той има всичко пред себе си, черно на жълто.

Уайс се накланя през бюрото към мен. Изтрил е усмивката от лицето си. Сега го дава загрижен. Аз също се накланям напред и правя физиономия, като че ли съжалявам, задето съм се родил. Което не е много далеч от истината.

— Кажи ми, Алфонсо, това само между нас, случва ли ти се често да изпитваш чувството, че хората са несправедливи към теб; да си мислиш, че всички са се наговорили да те „гепят“?

Виж го ти, мислите ли ми чете това копеле? Той поглежда отново в книжата, после към мен, строг, сериозен, но с вид, че ме разбира напълно.

— От това сведение за случилото се в Ню Къмбърланд личи, че по това време ти си бил само от пет дни в армията. Така ли е?

— Тъй вярно, сър.

— В него е казано, че си избил осем зъба на подофицера и си му счупил носа.

Дума не обелвам. Какво общо има с Пилето тая шибана история?

— Той зле ли се отнасяше с теб, Алфонсо? Сега ти самият си подофицер. Като хвърлиш поглед назад, не ти ли се струва, че си попрекалил? Би ли постъпил сега по същия начин при същите обстоятелства?

Играя на „непослушното кутре“.

— Всички правим грешки, сър. Човекът може би просто си е изпълнявал задълженията както всички.

Брей, не знаех, че съм такъв голям артист. Може би трябва да стана търговец на стари коли. Ама толкова ми е густо да го пързалям тоя дебелогъз. То е все едно да цапардосаш някой много по-едър от теб така, че да го разплачеш, само че не изисква такива усилия.

Той премисля. Очите му изчезват зад чистите стъкла. Взема листовете, изправя ги, почуква ги няколко пъти о бюрото да ги подравни, после взема папката и ги прибира в нея. Обляга се назад.

— Добре, сержант. Няма да ти навреди, мисля, ако прекараш още един ден при болния. Може лък изведнъж да се случи нещо. Какво друго ти идва наум, да си спомняш още нещо от миналото? Ако се сетиш, кажи ми.

В същия миг му пуснах историята с бейзболните топки. Аз никога не оставям нещата да се развиват от само себе си.

— Сър, има една работа… може да изглежда налудничаво, но аз знам, че това винаги е тормозило болния. Той, разбирате ли, живееше до местното бейзболно игрище. Случеше ли се някой да удари топката; толкова силно, че да прехвърли оградата, майка му я прибираше и повече не я даваше. Всички я мразеха за това. А да не ви говоря как се чувствуваше той. Извиняваше се на всеки и се кълнеше, че ще върне топките. Дори водеше списък на играчите, от които майка му е прибрала топки. И на всеки от тях обещаваше един ден да ги върне. Търсеше ги с часове из къщата, на тавана, в гаража, навсякъде. Ако накарате майка му да прати тук тия топки, може пък това да помогне. Сигурен съм, че така от съзнанието му ще падне голям товар и може би по този начин разсъдъкът му да се върне.

Уайс ме гледа, като че ли съм пълно кукуригу. После си дава сметка, че не мога да съчиня такова нещо. Сержантите се славят с липса на въображение. Взема отново папката. Започва да пише нещо. Вдига поглед.

— Преди колко време беше това, сержант?

— О, то продължаваше с години, сър. Най-малко седем. В нейната, колекция сигурно има страшно много топки.

Той пише и си мърмори нещо. А аз си хапя езика, за да не се разсмея.

— Добре, сержант. Ако се сетиш още нещо от тоя род, непременно ми обади. Ако забележиш, в поведението му тук в болницата каквото и да било, което според теб аз би трябвало да зная, също ми го кажи. И продължавай да му говориш за миналото. Може да налучкаш нещо, което да го върне към действителността.

Този път не се будалкам с дебелогъзия. Той става. Аз също ставам и отдавам чест. И той отдава чест, доста стегнато. Завъртам се кръгом, на излизане минавам покрай плюещия и се озовавам навън.

Наистина горя от нетърпение Пилето да се върне към действителността. Започва да ми се струва, че той съзнава, че съм тук. Като му говоря нашите преживелици, това ме облекчава повече от всичко. Мечтая Пилето да се съвземе, та заедно да вземем за мезе Уайс. Уайс е от тоя тип хора, който карат да се проявяват най-лошите ми черти. Трябва да се навъртам по-често около него и да се упражнявам в самоконтрол. Ако ли не — и аз ще свърша в някоя идиотска лудница.

Прекосявам двора на болницата и влизам в сградата, където е Пилето. Все още се смея вътрешно за топките. Тя ще ме хвърли в оркестъра, ако и досега пази тия топки и вземе да ги прати тук. Мога да си представя телеграмата на Уайс:

МОЛЯ ИЗПРАТЕТЕ. ВСИЧКИ БЕЙЗ. БОЛНИ ТОПКИ ТЧК НЕОБХОДИМИ СА ЗА ЛЕЧЕНИЕТО НА ВАШИЯ СИН ТЧК МАЙОР УАЙС

Просто ги виждам: двеста стари топки в голяма кутия, изпратени по въздуха, може би дори със специален военен самолет. Пилето ще падне.

Срещам Реналди и му разказвам за разговора с Уайс. Той се разсмива, когато му разправям за топките. Не можех да не кажа на някого. Реналди е убеден, че Уайс ще изпрати телеграма за тях.

Той отваря външната врата. Тя изскърцва и Пилето се завърта и ме гледа. Взимам моя стол от коридора и се настанявам в него. Ще се видим на обед, казва Реналди.

Седя известно време така и се мъча да измисля за какво да говоря. Сещам се.

— Хей, Пиле! А като отидохме да се пързаляме с кънки по реката? Помниш ли? Когато затвориха училището, щото всички тръби замръзнаха. Кажи, помниш ли?

Виждам, че сега той ме слуша. От време на време ме поглежда и веднъж дори ми пусна една от своите типични разтеглени усмивки. А аз говоря ли, говоря.

Беше около нула градуса и като отидохме на училище, върнаха ни всички вкъщи. Беше замръзнала дори водата в тоалетните. Тръгнахме си заедно петима и по пътя решихме да отидем да се пързаляме с кънки. Уговорихме се да се срещнем в края на бунището, дето железопътната линия пресича пътя.

Петимата бяхме: Джим Малони, Бил Прентис, Рей Конърс, Пилето и аз. Когато се събрахме всички (само Прентис не дойде), Пилето каза, че ако речеш да близнеш линията, после не можеш да си отлепиш езика от нея. А Джон Малони вика: това са глупости. Завърза се спор помежду ни. По едно време Малони се изежи, че ще близне линията. Пилето се мъчи да го разубеди, ама оня не взима от дума, нали е ирландец, инат копеле. Коленичи и сложи целия си език на линията. Естествено той залепна. Малони се мъчи да го отлепи, ама нищо не става. Ние се скъсваме от смях, а той скимти и започва да плаче. Кучешки студ беше тоя ден.

Конърс започва да крещи, че влакът иде.

Всички ние се разтичваме по линията, крещим и се правим на уплашени. Конърс казва задъхан — пак преструвка, — че ще се опита да даде сигнал на влака да спре. После взема една тояга и започва да бие с нея по релсата, на която е залепнал Малони — уж тракането на влака. На Малони очите му ще изскочат. И пищи, та се къса. Пилето казва, че само топла вода може да помогне. На най-близката къща не е толкова близо. Конърс се връща тичешком и вика, че не може да спре влака. Обясняваме на Малони, че освен мочка друга топла вода няма, и започваме да пикаем на езика му. Луда картина. Конърс в същност пикае в ухото на Малони. Аз така се смея, че мочката ми секва. А Пилето се прави на сериозен.

От пикнята ли беше, или пък Малони полудя от шубе, но най-накрая езикът се отлепи от релсата. Кървеше и стоеше вдървен, замръзнал. Малони не можеше да го прибере в устата си. Той ни погна с юмруци и ние се разбягахме кой накъде види. Не можехме да му разберем какво точно говори, но той плачеше, псуваше и се мъчеше да си види езика. И все посягаше да вземе камък, но всички камъни бяха замръзнали за земята. Накрая се отпусна на колене и зарида горчиво. Конърс каза, че ще го заведе у тях; те живееха близо един до друг, на Клинтън Роуд. И без това, казва, е много студено за пързалка.

Ние с Пилето изчакахме още няколко минути да не би да дойде Прентис. После тръгнахме по линията към Маршъл Роуд, където има яз и една стара воденица. На някои места по линията имаше лед. А Пилето се мъчеше да пази равновесие по заледената релса.

Щом стигнахме до яза, първата ни работа беше да запалим огън. Измъкнахме няколко прогнили греди от воденицата и намерихме стара тенекия с почти замръзнало автомобилно масло. Изляхме го върху дървата, за да се разгорят по-лесно. Когато краката ни се стоплиха, сложихме кънките.

Водата беше замръзнала толкова бързо, че ледът стоеше напълно прозрачен; на такъв лед ние му викаме черен лед. Той е толкова незабележим, та ти се струва, че ходиш направо по водата. По дъното се виждаха да плуват риби. Когато стигахме над тях, те подскачаха и предизвикваха мънички експлозии от тиня.

Попързаляхме се в кръг, поиграхме и хокей, един срещу един, с тояжки и камък. После ни хрумна да се пързаляме нагоре срещу течението, докъдето стигнем. Тогава хвърлихме няколко големи цепеници в огъня, за да не угасне, скрихме до него обувките си и се понесохме.

Адски готино е да се пързаляш между камънаците по реката. Някои са доста големи. Някъде се промъкваш само по тясна ивица лед между пясъчни наноси, другаде пък реката се е разляла и е почти толкова широка, колкото при яза.

Пилето е страшно добър на кънки. Умее да се обръща със скок и го прави еднакво добре и с единия, и с другия крак. Това е от тренировките, с които се подготвя да лети. Набираме скорост и прескачаме някои от камъните. Разбира се, Пилето прескача два пъти по-високи камъни, отколкото аз. Измервам скоковете му по дължина и се оказва, че той скача над двайсет фута. Представете си какво може да направи на дълъг скок!

Караме нагоре и минаваме покрай игрището за голф, под малките мостове, зад фабриката и после покрай Шейсет и трета улица. Веднъж чухме да минава влакът. Така сме се увлекли в пързалянето, че дори не усещаме студа. Другите се минаха, че не дойдоха с нас; но ние не чувствуваме липсата им. Знаем си с Пилето, че добавяме още една страничка към нашата биография. Като тръгнем на училище, ще има да разправяме. Е, тук-таме ще послъгваме, за да звучи по-интересно, и всеки разказ ще допълваме с нови неща. Ние с Пилето правим това автоматично, без дори да се наговаряме предварително. Пилето съчинява лъжите, а пък аз ги украсявам с подробности, за да изглежда всичко по-истинско. Страшен екип сме.

На около три мили нагоре по реката стигнахме до замръзнал водопад. Той се образува от полегат праг. Лете водата едва тече по обраслия с мъх пад. Долу има хубаво място за риболов. Сега по пада са се образували големи бели ледени кълба. Те са съвсем гладки, а някои са прозирни.

Решихме да видим дали ще можем да се изкачим догоре. Там има големичък вир, който сигурно се е превърнал в идеална пързалка. Разбира се, можехме да се изкачим с кънките по края, но да се изкатериш по замръзналия водопад е нещо съвсем друго — Ричард Халибъртън така би постъпил. Ние С Пилето боготворим Халибъртън. Според нас неговото съобщение е ненадминато. Беше го изпратил от една китайска джонка, когато се, опитвал да преплава Китайско море: „Прекарвам великолепно и съм готов да ви отстъпя моето място.“ След това съобщение нищо повече не се чу за Халибъртън.

Водопадът трябва да беше висок петнайсет-двайсет фута. Забивахме върховете на кънките си в леда и за да не паднем, пълзяхме нагоре, залегнали с ръце и лице върху леда и с изхвръкнали назад задници. Пилето се изкатери пръв.

Аз стигнах до ръба, а пък Ал драска близо до мен. Ледът по края на вира е гладък като стъкло. Няма за какво да се хванеш. Когато се надигам над ръба, за да се измъкна горе, кънките ми не захапват. Ал казва, че ще ме избута. Хваща ме с ръка за кънката и ме изтиква. И в същия миг го чувам да се сгромолясва по леда. Обръщам се и го виждам как се търкаля надолу и се тръшка по ледените кълба. Накрая се хързулва по равния лед долу.

Вирът горе е мечта; по-голям е от вира при яза и от леда не стърчат тръстики. Изправям се и поглеждам надолу към Ал. Той е станал и се отърсва. Казва, че нищо му нямало. Отново ще се опита да изкачи пада. Аз лягам по корем, за да мога да се пресегна и да му подам ръка, когато стигне догоре.

Ал се изкачва успешно до ръба и аз го хващам. Започвам да го издърпвам бавно. Дрехите ми са все пак топли, тъй че залепват за леда. И когато вече почти съм го изтеглил, Ал се придърпва малко по-силно и ме отлепя от леда. Започваме да се изхлузваме през ръба. Нищо не можем да направим и отначало се разсмиваме. Задържаме се за секунда-две и после политаме надолу. Аз с главата напред, а Ал по гръб. Ударите не са толкова страшни, колкото може да изглежда на пръв поглед, защото сме облечени с дебели палта. Когато стигаме додолу, ускорението вече е толкова голямо, че продънваме леда. Аз изчезвам под водата с главата напред и когато изплувам, виждам над себе си лед. Между него и водата има известно пространство, та мога да се огледам, но водата е леденостудена. Ал разбива леда над мен и ме изтегля. Под водопада реката е дълбока седем-осем фута. Аз съм се нагълтал с вода и не мога да си поема дъх. Ал ме просва на брега и ми изкарва водата с изкуствено дишане. Когато се надигам, установявам с изненада, че не ми е студено, само се чувствувам схванат и уморен.

Ал подскача наоколо и съблича мокрите си дрехи. Казва, че трябвало да ги свалим, да ги изстискаме и да бягаме с кънките до огъня, преди да сме замръзнали. Започвам и аз да се събличам и се опитвам да бягам на място, но краката ми са вкочанени. Ал изстисква една по една и своите, и моите дрехи, след което ги обличаме. Те вече замръзват. И тогава правим фатална грешка: събуваме обувките с кънките, за да изстискаме чорапите си. И после не можем да ги обуем, понеже краката ни са отекли, а ръцете — премръзнали. Кибритът ни е мокър и няма начин да запалим огън. Ал връзва някак една за друга обувките с кънките, мята ги през врат и казва, че ще трябва да тичаме надолу по коритото.

Хукваме и тогава откривам, че не мога да дишам правилно. Поема ли по-дълбоко въздух, задавям се и дъхът ми секва. Пред очите ми заиграват кръгове и червени точки. Ще ми се да спрем и да починем малко. Не ми е много студено, но съм уморен и не ми стига въздух. Спирам и сядам на леда. Ал се връща, а аз дори не съм в състояние да му кажа нещо. Не мога да дишам. А ушите ми сякаш са натъпкани със сняг.

Ал ме вдига и ме мята на гръб. Аз нямам сили да се противя. Ал тича по средата на речното корито. Но не много бързо, понеже е хлъзгаво. По едно време ме остави на леда и хвърли обувките с кънките под едно дърво. Повече не помня.

Изминали сме цели три мили нагоре по реката. Докато тичам обратно към воденицата, все се оглеждам дано видя някой било около старата фабрика, било около голф игрището, който да ни помогне. Пилето е изключил напълно. Мисля си дали да не хвана до хълма към Шейсет и трета улица, но се отказвам. Няма да ми стигнат сили. Вече се движа автоматично. Ако се спра, макар и за малко, край.

Когато стигам до огъня, той почти е догорял. Оставям Пилето до него и хвърлям дърва. Пилето хич го няма. Удрям му няколко плесници — дано се съвземе. Но той сякаш е потънал в дълбок сън. Диша учестено, хрипливо. На мен изобщо не ми е студено, дори съм се изпотил; но съм уморен до смърт. Вдигам Пилето и го тътря с надежда да възстановя кръвообращението в краката му. Огънят се разгаря, но не топли достатъчно. Няма как, ще трябва да замъкна Пилето до тях. Не успявам да намъкна обувките — нито моите, нито неговите, — затова ги окачвам на врата си и пак вдигам Пилето. Този път го нося на конче. Настръхвам цял само като си представя как ще ме посрещне оная кучка майка му.

Излизам от гората и прекосявам полето покрай железопътната линия. Хващам черния път към тяхната къща. На края има нанагорнище и аз съвсем издъхвам. Донасям го до портата и го слагам на крака, та да не изглежда чак толкова зле. Той вече може да попристъпи.

За щастие у тях няма никой. Пилето има ключ. Извеждам го по стълбата и пускам вода във ваната. Той не може да се разкопчее, та го събличам аз и го вкарвам във ваната. Сядам на клозетната чиния и чакам да видя дали ще се оправи. Става ми студено; в топлата къща дрехите ми се размразяват и сега съм вир-вода. Но от потта ми студенее. Пилето се съвзема екстра от банята. След петнайсет минути е почти като нов. Аз хуквам към къщи.

Още с влизането скачам във ваната. Хвърлям мокрите дрехи в коша за пране. Лежа в горещата вода най-малко половин час. Краката ми са изпожулени и нарязани. Като се затоплят от водата, започват да ме болят. Докато тичах, нищо не усещах.

На другия ден училището е още затворено. Тръгваме с Пилето по реката да си приберем кънките. Те са си там. В такова време хората носа си не показват навън, камо ли да ти крадат кънки. Отиваме до мястото, дето се издънихме в реката. Дупките вече са замръзнали. Проверяваме колко е дебел новият лед. Три инча. Ако Пилето беше сам, никога нямаше да се измъкне.

На връщане мерим на крачки разстоянието от водопада до воденицата. Повече от три мили. И още една миля до къщата на Пилето.

Той се отърва дори без простуда, а пък аз хванах пневмония. Наложи се три седмици да пазя стаята и да не ходя на училище. Отслабнах десет паунда. Пилето не беше казал никому за нашето приключение, докато не тръгнах на училище, и тогава си направихме густото да разправяме заедно.

Те растат удивително бързо. След една седмица отвориха очи и започнаха да подават главици от гнездото. Сега Пилето лежи върху тях много по-рядко и главната й грижа е да им носи храна.

В края на втората седмица им набодоха пера. Очите им са светли, широко отворени; река ли да надникна в гнездото, те се свиват страхливо в него. Покарали са им дори пера на опашките, около половин инч. Изобщо започват да приличат на птичета. Дори ми се струва, че мога да различа мъжките от женските. Според мен има три мъжки и едно женско. Тъмното несъмнено е мъжко, едно от жълтите — също. По всяка вероятност и шареното е мъжко. Съдя за това отчасти по формата на главите и по погледите им, но най-вече по поведението им. Всички мъжки гледат да стоят по-надалеч от вратичката и теловете на кафеза, докато жълтичкото, което според мен е женско, не е толкова страхливо. Неговата смелост насмалко не го довърши.

Гнездото започва да се мърси. Отначало Пилето поемаше цвъканиците им в човката си; после, когато станаха на една седмица, ги научи да навирват дупета на края на гнездото. Обаче не всичко пада право долу, гнездото е съвсем оплескано отвън. А долу е такава мръсотия, че всеки ден сменям хартията под гнездото.

Към средата на третата седмица жълтото женско започна да се покатерва на края на гнездото, за да подиша чист въздух и да се поогледа. Ясно ми беше, че ще стане любопитно като майка си. Когато падна първия път, беше на малко повече от две седмици. Падна на дъното на кафеза, тоест от височина, девет пъти по-голяма от собствената му. Това беше свободно падане, защото то нямаше почти никакви пера по крилата. По същия начин падам аз, когато скачам от покрива на нашата къща. Теглото или по-скоро съотношението между маса и обем има голямо значение при падането. Новородени птичета падат дори от високи дървета и пак оживяват.

Не забелязах кога е паднало, но като надникнах в кафеза, видях жълтичкото как се мъчи да стои на гладкия под. Алфонсо подскачаше около него напълно объркан. Даде му да яде, но нищо повече не можеше да направи. Пилето само надзърташе надолу от гнездото. Малкото щеше да замръзне, ако останеше долу цяла нощ. Нямаше достатъчно пера.

Аз бръкнах вътре, взех го и го върнах в гнездото. Горкичкото, то нямаше перушинка по гърдите и около крачетата. А и главицата му беше почти гола. Сгуши се в гнездото при другите и аз реших, че такова нещо втори път няма да се случи.

На другия ден се връщам от училище и гледам жълтурчето пак на пода, Алфонсо и Пилето бяха обезумели. Сигурно беше паднало доста отдавна. Взех го и усетих, че е изстинало. Подържах го в ръка да го стопля, после го сложих в гнездото с надежда, че това е за последен път. Пилето ги нахрани и когато ги оставих, за да сляза за вечеря, всичко изглеждаше в ред.

Като се върнах, то пак беше паднало. Сложих го отново в гнездото и се почудих какво да правя. Взех да чакам да видя какво ще стане. Пилето може да го е намразила и да го изхвърля от гнездото, а възможно е и да смята, че щом то напуска доброволно гнездото, не бива да бъде допускано отново в него. Знае ли човек какви мисли се въртят в главата на едно канарче? След около час жълтичкото пак се покатери на края на гнездото. Огледа го, после хвърли поглед към птичарника, където в момента Алфонсо хвърчеше. Застана на тънките си, още голи крачета и размаха недораслите си криле с едва наболи пера. Политна напред, но се задържа. След около две минути повтори същото и този път падна. Единственото разрешение беше да го настаня в гнездото, преди да угася лампите.

През следващата седмица всички започнаха да застават по края на гнездото. Това им стана коронният номер. Явно, че се подготвяха да хвърчат. Непрекъснато разтягаха криле; пъчеха се, протягаха се и пляскаха недораслите си криле по-бързо, отколкото при полет. Чудех се дали това им дава някакъв подем. Опитах сам, като размахвах ръце колкото е възможно по-бързо, но нищо не усетих. За това са нужни пера. Мислех си, че ако правя само махове надолу, без да трябва да връщам ръцете нагоре, положително ще се повдигна във въздуха. Когато полетях от газовия резервоар, то си беше, кажи-речи, чисто падане.

В края на третата седмица те заставаха по края на гнездото дори нощем и Пилето престана да ляга върху тях. Тя започна да мъкне зебло и аз сложих ново гнездо в другия край на кафеза. Когато не ги хранеше, градеше гнездото. Лека-полека Алфонсо се превръщаше в главен храноснабдител на малките. Той отново започна да се чифтосва с Пилето и аз си мислех, че не е далеч времето, когато ще се появи ново люпило.

На два пъти забелязах Пилето да скубе пух от малките. Бях чел, че се случва женската да оскубе до голо всичките малки, за да застеле новото си гнездо. Така те могат да умрат от болка и студ. Това също е едно от нещата, които се случват, понеже канарчетата от толкова време живеят в клетки. Чудя се дали изобщо може да стане такова нещо с дивите птици.

Третия път, когато Пилето се приближи до едно от малките, за да отскубне пух за новото гнездо, Алфонсо се нахвърли върху нея и я изпъди в птичарника. Тя се връща два пъти и всеки път Алфонсо се притичваше на помощ на малките. Следващите два дни той стоя на пост до гнездото. Всичко може да се случи.

Най-после Пилето завърши новото гнездо.

Междувременно наблюдавах с огромна наслада първите полети на малките. Жълтото женско продължаваше да пада, докато от опита и грешките се научи да прави това ловко. Започвам да си мисля, че му харесва да пада. И на мен започна да ми харесва. Скачаш и се оставяш да падаш свободно до последния момент. Вече скачам по този начин от осем фута и нищо не ми става.

Мъжкото, което първо излетя от гнездото, беше взело обмислено решение за това. Беше жълтото. То е прекалено предпазливо, за да се остави да падне, и прекалено предпазливо, за да хвръкне току-тъй. Прекарваше сума време на ръба на гнездото, клатушкайки се несигурно. Размахваше лудо криле, надигаше се и… нищо. Подемаше се толкова, колкото и аз, когато размахвах ръце. То е все едно да цапаш с ръце и крака във водата, когато не знаеш да плуваш. Трябва да усетиш, че въздухът има плътност и може да те задържи. Това е предимно въпрос на увереност. Жълтото мъжко не можеше да добие достатъчно увереност във въздуха, за да полети. Наблюдавах го с часове, с дни, станах дори част от него. Знаех много добре какво си мисли, когато почти беше готово да литне и когато се отказваше.

Сега всички те почти приличаха на истински канарчета. Опашките им бяха още къси, мекичкото около човките не се беше втвърдило и над очите им все още стърчаха подобни на антени власинки. Но иначе приличаха на канарчета, само че половин порция.

Жълтото мъжко най-после взе решение.

И въпреки това опита да се откаже, но беше вече твърде късно, та полетя надолу към другия ъгъл на кафеза, полуреейки се. Там се подхлъзна, после с голяма мъка успя да се изправи на хлъзгавия вестник и пясъка по дъното на кафеза. И заподскача след Алфонсо за храна.

Понякога мъжкото не иска да храни малките, ако не са си в гнездото, но Алфонсо явно беше готов да приеме неизбежното. През следващите минути той щеше да бъде главният родител. Започна да храни двамата бегълци — жълтото мъжко и жълтото женско, което цял ден беше извън гнездото. Докато ги хранеше, тъмното мъжко от чиста лакомия, която няма нищо общо с желанието за летене или за бягство от гнездото, полетя надолу и тупна до Алфонсо. И взе да иска храна. Ама че идиотче! Беше направило най-важната стъпка в живота си, първия си полет, а не мислеше за друго освен за ядене. Не беше се стърпяло да остане в гнездото, докато долу другите ядат. Колко лесно може да пропуснеш важните мигове в живота си.

Четвъртото, шареното, скочи по-късно същия ден. То е много боязливо. Излезе от гнездото, стъпи на пръчката и се озова долу, понеже не успя да запази равновесие.

Всички се сгушиха в един ъгъл — мъчеха се да си възвърнат топлината и сигурността на гнездото. Но влезеше ли Алфонсо в кафеза, те хукваха след него и му досаждаха до смърт с молбите си за ядене. Но Алфонсо е много добър и току им мъкнеше храна. Дожаля ми за него, та сложих голяма порция яйчено пюре на дъното на кафеза.

Дойде времето, което очаквах с такова нетърпение. Искам да следя внимателно как малките ще се научат да летят. До този момент те са хвърчали не повече от мен.

Наблюдавам ги как по всевъзможни начини си чистят перата и разтягат криле. Стоежът им е още толкова неуверен, че падат, щом се опитат да изтеглят крило с единия крак. И още не могат да спят на един крак.

Докато ги хранят, малките правят продължителна гимнастика с крилете. Те може би не го съзнават, но това непрекъснато пляскане с криле е подготовка за летене. Иначе не виждам да има друго предназначение, освен да привлича вниманието на майката или бащата. Малките размахват тия кочанчета далеч преди да са им покарали пера. Решавам да размахвам ръце поне по един час на ден. Струва ми се, че това е най-доброто като начало. Нали и птиците започват със същото. Тази вечер, докато голишарчетата бяха извън гнездото, опитах за първи път, но не можах да издържа повече от десет минути. На другата сутрин раменете ми така се бяха схванали, че едва вдигах ръце. А гръдните ми мускули не можеха да се пипнат, толкова ме боляха.

Първите им полети бяха до най-долната пръчка, при хранилката и чашата с водата. Все едно аз да скоча от пода на масата. Тези мъничета вече се опитват да се откъснат от земята. Изглежда, знаят, че мястото им е във въздуха. Вечер се домогват до тази първа пръчка и се закрепват някак на нея. Като гледам тяхната смелост и решителност, лесно ми е да си обясня защо хората не могат да летят: липсва им достатъчно силно желание.

Когато мъничетата правят първите си опити да скочат на пръчката, те се олюляват на нея и се прекатурват повечето пъти от другата страна; краката и лудешкото пърхане на крилете им дават достатъчен отскок да стигнат до пръчката, но още не знаят как да използуват опашките си, за да се закрепят на нея.

Ако малките наблюдават с каква лекота Алфонсо и Пилето преминават от пръчка на пръчка и колко пластично подскачат, без всякакво усилие, без дори да се замислят, това сигурно би ги обезсърчило. Летенето не е лесно дори за птиците; то изисква упражнения и труд. Не забелязвам Алфонсо и Пилето да ги учат, малките сами трябва да налучкат как става всичко. Но ми прави впечатление, че когато някое от тях постигне нещо, останалите веднага го повтарят. Очевидно се учат едно от друго.

На другия ден изваждам в задния двор двете стари магарета и слагам помежду им една греда. Поставям моята „пръчка“ на три фута височина и скачам на нея със засилване, като размахвам ръце. Разбирам какъв отскок дават на малките канарчета краката им. Ако този отскок достигне сила, която да се равнява на силата на крилата, то тогава една отраснала птица би трябвало да може да скача дори без криле не по-лошо от жаба.

Интересно е да се види какво ли би правила птица, израснала без криле. Не става дума за нещо от рода на пингвина, който се е отказал от летенето, за да може да плува, а за птица, която нормално би летяла, но е лишена от крила.

Тази вечер ръцете ме болят до смърт от размахването, но няма да се откажа. Щом малките птичета могат да правят това, защо аз да не мога? Вече скачам на гредата така, че успявам да се закрепя. Главният ми проблем беше същият като техния: да спра инерцията напред и да не падна от другата страна на „пръчката“. За да се закрепя на нея, размахвам ръце.

Нужна ми е обаче опашка. Мога да зашия парче плат между крачолите си, но това няма да помогне. Опашката трябва да бъде напълно независима от краката и да се управлява самостоятелно. Малките вече могат да движат опашките си нагоре и надолу и да ги разперват. Научиха се на това, когато цвъкаха от гнездото. Аз все още се равнявам с тях, но си давам сметка, че без някакъв помощен механизъм нямам изгледи за успех. От друга страна, в никакъв случай не искам да използувам двигател или нещо от тоя род. Ако не мога да летя със собствена сила, по-добре изобщо да не летя.

Тъмното мъжко беше първото, което извърши успешен полет нагоре. След като ги беше нахранил, Алфонсо хвръкна на една от по-високите пръчки, за да се отърве от тях, и най-неочаквано тъмното го последва. То, струва ми се, дори не се замисли преди този полет. Може би това е съществена част от летенето, да не мислиш много-много за него. Не зная как да го постигна — да не мисля за полета.

Тъмното кацна на пръчката до Алфонсо, а после така неистово запляска криле, за да иска още храна, че загуби равновесие и се прекатури от пръчката. Насред път успя да се задържи във въздуха и не падна, а с реене стигна до хранилката отстрани на кафеза.

Когато падат, малките бият криле като бесни, просто да им се не надяваш. А височината на скока, който направи тъмното, е четири пъти по-голяма от собствената му височина. Все едно аз да скоча от земята на покрива на нашата къща. Аз не мога дори да рипна от такава височина, без да се нараня, а то още няма и месец. Това е отчайващо, но аз ги наблюдавам все по-внимателно и тренирам. Искам да мога да летя поне толкова, колкото едно канарче. Не е нужно да правя всичко, което канарчетата правят; стига ми да скачам отвисоко и да се рея надолу, като контролирам летежа с ръце.

Пилето снесе ново яйце, значи, очакваме второ люпило. Аз го взех, както предишния път, и сложих на негово място топче за игра. Този път тя не седеше непрекъснато върху яйцето, но стоеше неотлъчно край гнездото, за да го варди от малките. Чувствува се, че не й се занимава с тях и й се ще да напуснат кафеза. Така горе-долу се държат някои родители с децата си, когато те прехвърлят четиринайсет-петнайсет години. Разбира се, тя ги търпи, храни ги дори, ако настояват, но умът й е другаде.

След още няколко, дни всички те могат да хвърчат до всяка пръчка и до гнездото и явно им прави удоволствие да изпробват крилата си. След третото яйце Пилето не става от гнездото. Мисля, че най-много се бои да не би малките да направят нещо на яйцата.

Те вече кълват от яйченото пюре, което оставям на дъното на кафеза. Започнаха с това, че без да искат, се измацаха с него, подскачайки около Алфонсо, докато той ядеше. После взеха да влизат и излизат от съдинката с пюрето и накрая по чиста случайност откриха, че могат да ядат направо от източника. Това беше много важен момент. Реших да оставя отворена вратата на кафеза и да наблюдавам какво ще стане.

Разбира се, щом я отворих, Алфонсо излетя в птичарника. Беше стоял затворен с малките цели пет дни и вече даваше признаци, че подлудява. Разхвърча се като бесен, започна да проверява всичките си системи и да натоварва докрай изпитаните си криле. Наблюдавах го с бинокъла и изпитвах почти същото удоволствие, каквото изпитваше и той. Не след дълго жълтичкото, което все падаше от гнездото, застана до вратата на кафеза и взе да оглежда птичарника. Почти го усещах как прехвърля нещо в ума си. Малко под него имаше пръчка на два пъти по-голямо разстояние, отколкото то бе преодолявало досега. Зрението на птиците не е стереоскопично и затова малко трудно преценяват разстоянията. След като размисля около три минути, то скочи и кацна безпогрешно на пръчката. А беше толкова малко. Сякаш за да го възнагради, Алфонсо се приближи до него и го нахрани.

Страшно се вълнувам, като гледам как всяко от малките излиза в птичарника. Отначало всяко прелитане от една пръчка до друга е истинско приключение, свързано с много падания и пърхания. Когато паднат долу, главният проблем е да излетят обратно поне до най-ниската пръчка. Тя е най-малко на два фута от пода. Въпреки това те се добират до нея и след няколко дни правят експериментални полети. Да прелитат с пърхане от по-висока до по-ниска пръчка, изглежда, им прави по-голямо удоволствие, отколкото да излитат отдолу нагоре. След няколко седмици усвояват и реенето.

При мен трябва да бъде обратното. Това, което съм научил досега, ме кара да мисля, че отначало трябва да се задоволя с реене, а после да премина към размахване на крилете.

Няколко дни след като бяха напуснали кафеза, едно от тях, тъмното, намери обратния път до него. Пилето вече беше снесла петото си яйце и аз бях сложил всички яйца обратно в гнездото. През тези дни Алфонсо прелиташе до кафеза и хранеше Пилето или пък лягаше върху яйцата, когато тя излизаше, за да се нахрани или да полети малко. И ето че един ден тъмното отива при гнездото и надава сигнала „дай ми да ям“. Пилето се сгушва още по-ниско в гнездото и не му обръща внимание. В това време аз се чудя дали няма да се наложи да затворя Пилето в кафеза, и да оставя Алфонсо навън нещо, което, никак не ми се ще да направя. Тогава Алфонсо се заема сам да оправи работите. Като че ли предварително е премислил всичко.

Той влетява в кафеза и изгонва оттам малкото. Когато то, крайно смутено от враждебното отношение на вечно любещия баща, излиза навън, Алфонсо се залавя да го нахрани. По този начин той приучи всички малки да стоят по-надалеч от Пилето, докато тя мъти.

Но това не беше кой знае колко трудно. Защото летенето вече им доставяше такова удоволствие, че те не правеха почти нищо друго, освен да похапнат и да летят по цял ден. Тренираха най-различни номера във въздуха. Вече съм сигурен, че те наблюдават Алфонсо, за да се научат как стават някои неща. Интересно би било да се види колко бързо ще се научи да лети една птица, ако никога не е виждала как лети друга птица. Решавам да проверя това, когато се народят достатъчно много канарчета.

Аз си водя бележник за всичко, което ми се хвърля в очи. Правя много скици и си записвам наблюденията и мислите си. Отбелязвам си също различните опити, които смятам да направя, за да си изясня какво нещо е летенето и как птиците се научават да летят. Изпълнил съм цели десет страници само за това, как птиците се научават да се обръщат на пръчката. Обръщането решително изисква много упражнения; почти една седмица след излизането от гнездото те не могат да се научат как става. Самият аз работя усилено върху обръщането в задния двор и трябва да кажа, че никак не е лесно.

Пилето е щастлива и изглежда много добре. Тя е изключителна, мъти още пет яйца. В книгата пише, че женската може да има три люпила годишно, без това да й навреди ако здравословното й състояние е добро. Пилето изглежда чудесно и тъй като малките стават все по-самостоятелни в храненето, Алфонсо й помага все повече. Той й носи храна в гнездото или пък ляга да мъти, когато тя излиза да яде. Тя лети доста, за да се раздвижва, и не обръща никакво внимание на малките; ама и те не се интересуват от нея. Очевидно, щом малките заживеят в отделно гнездо, майката ги забравя. Или поне такъв е случаят с Пилето. Времето вече се затопля, затова тя не е толкова усърдна в мътенето, колкото първия път. Понякога зарязва гнездото за цели петнайсет минути само за да си приглади перата. Алфонсо обаче е на поста си, той все се върти около гнездото, тъй че няма никаква опасност да се случи нещо. Струва ми се, че Алфонсо в същност не мъти или поне прави това различно от Пилето. Той разтваря крака и обкрачва яйцата, сякаш по-скоро ги закриля, отколкото да ги мъти. Мисля си, че ако Пилето изостави гнездото или умре, Алфонсо няма да ги измъти.

Малките растат бързо. Летенето, изглежда, стимулира растежа на опашките им, а може и да е обратното. Когато станаха на пет седмици, почти не се различаваха от напълно пораснали канарчета. Някои вече започнаха сами да си люпят семето. Докато всички не се научат да правят това, те все още се нуждаят от грижи. В книгата пише, че стават напълно зрели едва когато сменят перушинката си и пуснат истински пера. Но аз не се тревожа много; имат толкова здрав вид.

Една вечер, докато ги хранех, си дадох сметка, че имам шест канарчета, след като почти нищо не съм направил — само съм пуснал две в птичарника и съм сложил малко храна и вода. Зная, че това е съвсем естествено — та какво друго е животът? — но фантастичното е, че всичко това става в стаята ми, пред очите ми.

Птичарникът ми става съвсем като истински. Непрекъснато се чуват пърхане на криле, птичи призиви, шум от триене на човки о пръчките. Майка ми, която се беше поукротила, ми се скара една вечер на масата, задето съм бил купил още канарчета. Обясних й, че това е поколението на първите две. Тя изсумтя, погледна крадешком баща ми, който тъкмо беше налапал един печен картоф, и каза, че започнали да умирисват цялата къща. Аз умирам от страх, когато заговори така. Тя има такива големи права над моя живот и над птичия свят в моята стая.

На другия ден купих шише с някаква течност, от която всичко замирисва на бор. Напръсках с нея всички ъгли на стаята, само не и птичарника. Стаята ми се размириса на борова гора. Страхотно удоволствие е да отглеждаш канарчета и аз съм готов на всичко, само и само да ги запазя.

Този следобед останах да гледам още веднъж как ще хранят Пилето. Попитах Реналди може ли да вляза вътре. Отвърна, че било забранено, но той нямал нищо против. Отвори вратата с ключовете си и аз вкарах масичката след него.

Пилето клечи и ни гледа; обаче гледа преди всичко мен. Сигурен съм, че ме праща по дяволите. Преди може да не ме е пращал, но сега ме праща. Избутвам масичката встрани и заставам пред Пилето. Реналди минава от другата страна и отхлупва яденето.

— Е, Пиле, ето ме и мен. Аз съм Ал и ти, копеле, знаеш много добре това. Ама ти наистина ли мислиш да клечиш така и да пърхаш като канарче, докато това момче те храни?

Говоря му спокойно, а в това време Реналди се бъзика с яденето. Пилето е изцяло с лице срещу мен, а не ме поглежда ту с едното, ту с другото око, не, този път няма пилешки номера. Гледа ме и очите му дори не играят както преди. Не мога да кажа, че дава признаци да ме е познал, но ме гледа изпитателно, иска да види дали може да ми се довери. Това е Пилето, няма що, и все пак той е различен. Не е някогашното Пиле, което на всичко вярваше; видът му май говори, че сега не вярва на нищо. Като че ли не вярва и на самия себе си.

Реналди ми дава знак с купичката и лъжицата, че мога да нахраня Пилето, ако искам. Пресягам се и ги поемам от Реналди. Той проверява дали някой не надзърта през вратата. Какво могат да му направят, да го уволнят? Та те дори не му плащат. Опитали се да го набутат в армията, обаче той им е показал среден пръст. Не могат да го убият. Каква глупост е това, дето повечето хора добиват навика постоянно да проверяват дали някой не ги гледа, сякаш вършат нещо нередно. Защо е така ли? Някога, когато бяхме още деца, родителите ни и тъпите учители ни караха да се чувствуваме виновни, кажи-речи, за всяко нещо.

Държа яденето и лъжицата пред самото лице на Пилето. Той продължава да ме гледа право в очите и не поглежда храната.

— Хайде, Пиле, време е да размахаш криле и да започнеш да пипикаш. Но на мен тия не ми минават.

Той не се помръдва.

— Добре де, тъй или инак, аз ще те нахраня. Но всичко това е толкова смешно. Ако само можеш да видиш как клечиш и как аз ти бутам тоя буламач в гърлото, сигурно ще умреш от смях.

Поднасям лъжицата към устата му. Той обаче не я отваря и извръща глава.

— Хайде, Пиле, зини! Мамчето ще ти даде сега малко кашица. То е полезно.

Той извръща глава на другата страна. Реналди понечва да заобиколи масичката и да се приближи. Подсказвам му с поглед да стои настрана.

— Слушай, Пиле, това момче ми е дало изключителната възможност да те нахраня. Зини! Знам, че цялата тая работа е страшно недостойна, но какво от това? Той или аз, все някой трябва да те нахрани. Ако ще се правиш на глупава птица, бъди поне последователен. Много добре знаеш, че не кензаш като птица. Можеш да подскачаш колкото си щеш, обаче никога няма да излетиш оттук. Ще те държат в тая клетка до края на живота.

Пилето ме гледа в упор. Явно му писва. Много е трудно да вбесиш Пилето. Обикновено той не се впряга за нищо. Най-често съм го чувал да казва: „Няма значение.“ За него нищо няма значение. Аз се назлобя за нещо в училище, за майка му или за баща ми, а той ще каже: „Няма значение.“

В този миг виждам, че крилете му, тоест ръцете, се отделят от тялото. За секунда си помислям, че ще се нахвърли върху мен като зъл прилеп, но той ги вдига бавно пред лицето си и ги разглежда внимателно. Върти ги, отваря юмруци и едва-едва раздвижва пръстите си. После ме поглежда и посяга към купичката и лъжицата. Аз ги пъхам в ръцете му. Той не навежда поглед към тях, очите му ме гледат, та ще ме изгорят. Луд! Мисля си дали няма да нахлупи паницата на главата ми, но продължавам да го гледам право в очите. Нещо става в него, но иди разбери какво е.

Пробожда ме с погледа си около две минути, после поглежда към паничката и лъжицата. Няколко пъти обръща лъжицата в ръката си, сякаш се мъчи да си спомни как се държи. Иде ми да посегна и да му помогна, но не. За първи път ми става ясно колко далеч е Пилето. Много, много далеч е отишъл и трябва да измине дълъг път, за да стигне до настоящето. Той хваща лъжицата почти правилно и посяга към паничката, но същевременно отмества паничката. След като два пъти не успява да я улучи, на третия забива лъжицата в кашата и започва да я разбърква. Разбърква я най-малко три минути. Краката вече ме заболяват от клечането. Яд ме е, че съм с тия превръзки на главата, иначе Пилето по-лесно щеше да ме познае.

Най-после той загребва от съда малко каша и пъха лъжицата в устата си. После обаче едвам успява да я извади, понеже я е захапал. Все едно бебе, което тепърва се учи да яде; държи лакътя си високо. Може би си мисли, че е птица, която подражава на човек. Сигурно е така.

Тая процедура продължава повече от час и Пилето успява да погълне достатъчно количество ядене. Дори смогва да набоде с вилицата месото. Оставя ме да поемам от ръцете му купичката, вилицата и чиниите, но не реагира. Лицето му е все едно човка. Сякаш си е сложил маска, зад която проблясват само очите му.

Излизаме и Реналди е страшно възбуден. Казва, че това е голям успех; трябвало да съобщим на Уайс. Питам го какво, по дяволите, ще направи Уайс, освен да запише всичко в книжата си или да накара оня, плюещия, да го напише на машина; не е ли по-добре да си траем? Реналди ме изслушва. Отначало възразява, но накрая се съгласява с мен. Каква полза, му викам, ако Уайс дойде да наблюдава лично как яде Пилето? Каква полза?

Реналди ме оставя и аз заемам мястото си на стола между двете врати. Казва, че нямало начин да ме остави в клетката при Пилето.

Седя там доста време и наблюдавам Пилето. Той, струва ми се, започва да чувствува колко е глупаво да клечи непрекъснато. На два пъти протяга крак. Досега не е правил това. Отива до клозета да се измоча. Вместо да стъпи на чинията, както правеше преди, поизправя се, накланя се над нея, разкопчава пижамата си с едната ръка, а с другата се подпира на стената. Сигурно от месеци не е изправял гръб толкова. Повече от това май не може да се изправи. Реналди ми разправяше, че Пилето спял клекнал; не искал да използува леглото. Понякога се подпирал на стената и спял на един крак. Прекалява понякога това Пиле.

Като се изпика, пристъпи полуклекнал към средата на стаята — като мършавия гръбльо от „Парижката света Богородица“ или нещо подобно, — после пак зае старата клечаща поза.

— Пиле, сега никой не ни гледа. Изправи се като човек. Няма да кажа никому. Това съм аз, Ал, нямаш ли ми доверие?

Той ме гледа право в очите. Все още ми се струва, че го е яд на мене, което наистина рядко се случва с него. Както казах, много е трудно да накараш Пилето да се ядоса. Дори когато стана разправията с баща ми заради колата, Пилето не беше толкова ядосан, колкото отчаян. Той просто не можеше да повярва, че някой е способен на такава гадост. Беше сигурен, че е станало някакво недоразумение и че като поговори с купувача, всичко ще се изясни и оправи.

Помня само един случай, когато Пилето се вбеси. Тогава за първи път видях какво значи един алтав, затворен човек като него да се вбеси. И си дадох сметка, че никога в живота си не съм се вбесявал; случвало се е да ми писва, да се ядосам, но да се вбеся — не, то е като да си луд.

— Пиле, помниш ли когато онова копеле О’Нийл ти задигна колелото? Тогава се уплаших, че ще го убиеш, ей.

Това се случи скоро след като се запознахме с Пилето. Още бяхме в прогимназията. Учеха ни сестри монахини, което може да ти съсипе живота. Аз седях на най-задния чин и си представях как на сестрите им тече кръв между краката под тия дълги черни дрехи. Викаха им одеяния, на дрехите де.

В предния край на стаята вечно се мъдреше гипсова статуя на „светата майка“, облечена в светлосиня рокля, която падаше на дипли; в краката й лежаха стъпкани змия и цветя. Често се чудех дали под тая дреха има някакви цици. Класът ни беше смесен, но седяхме отделно — на едната редица момичетата, на другата момчетата. Момичетата носеха едни тъпи тъмносини униформи. Аз страшно се радвах, когато отидохме в гимназията.

Това стана точно когато си правехме новия гълъбарник на дървото в гората, преди падането от резервоара. Дървения материал крадяхме, но ни трябваха пари за мрежа, за панти и други работи.

На третия етаж на училището беше салонът. Там раздаваха закуските, а всеки петък даваха следобед филм, вход десет цента. Не отидеш ли да гледаш филма, значи, си последен бедняк, а и не почиташ бога. Майката си трака църквата, какво ли не измисля, за да обира париците на бедните.

Както и да е, на третия етаж имаше и едно разбрицано старо пиано. Половината от клавишите му не работеха и слоновата им кост беше все изпопадала, та пианото изглеждаше, сякаш са му избили зъбите.

Църквата получи като „дарение“ друго пиано и решиха старото да го изнесат. Носачите, които домъкнаха новото, поискаха пет долара да свалят долу оная развалина, но на отец О’Лири, пастора, това му се видя много и тя си остана в салона. Който не минеше оттам, само той не блъскаше по това пиано. Новото имаше ключ за капака на клавишите и учителката по музика го държеше все заключено. На него тя предаваше уроци по пиано — ето ти още двайсет цента на глава.

Пилето подметна на отец О’Лири, че е готов да изхвърли старото пиано за два долара.

Отецът се опита да го склони да свърши тая работа като „дарение в името господне“, обаче Пилето държеше да получи сухо. Той ми обясни какво е намислил и се хванахме двамата. Пилето смяташе да насечем пианото и да го изхвърлим през прозореца в училищния двор, когато всички са си отишли.

И тъй, един ден след училище Пилето домъкна брадвето и тежкия чук от техния гараж и двамата се заловихме да разбием и нацепим пианото. Да си кажа правото, захванахме се с това повече заради метала. Резонаторът е монтиран на чугунена рамка, за която вехтошарите от Грийнуд щяха да дадат най-малкото пет долара. Беше 1939-а и всичко живо продаваше метални отпадъци на японците, за да си правят те оръдия.

Работата вървеше бързо. Аз млатя, а Пилето изхвърля парчетиите през прозореца. Много весело ни беше. Блъскам аз с чука и шибаното пиано звънти и кънти, та се къса. Страхотна тренировка за мускулите. Бия по кордите и те гърмят едновременно — като небесна музика. Или пък прокарам по тях брадвето и те зазвучават като симфония. Бяхме се разбрали да изгорим дървенията в пещта, а метала да вземем.

Още тогава Пилето ходеше на училище с колело. Става дума за колелото, което полицаите после свиха в Уайлдуд. Той го връзваше за оградата до задната врата към спортните площадки. От салона колелото се виждаше. Пилето си беше отишъл до тях веднага след училище, да вземе брадвето и чука, и после беше оставил колелото на обичайното му място. Аз не знаех това, но излезе, че като се е върнал, не го е заключил.

Вече привършвахме. Двамата тъкмо се напъвахме да прехвърлим голямо парче чугун през прозореца, и видяхме едно момче да се качва на колелото на Пилето.

Пилето нищо не каза, само хукна надолу по стълбите. Аз крепя чугуна и крещя на момчето: „Остави колелото, копеле мръсно!“ Виждам го кой е. Джими О’Нийл, едно от най-тъпите момчета в училище. В нашето училище имаше шестима О’Нийловци, кой от кой по-тъп. И шестимата да ги събереш, пак няма да се получи един цял мозък. Този О’Нийл беше вече на шестнайсет години, а караше седми клас. Беше нисък и с големи мускули. И се мислеше за много як. Запомнил съм го с вечните сополи, които влизаха чак в устата му, и с протритите ръкави на пуловера, вкоравени от сополите. През междучасията само пердашеше шестокласниците и седмокласниците. Аз му бях разбивал мутрата два пъти, но той едва ли можеше да помни от единия до другия път. Втория път ме беше замерил с конска фъшкия. Просто да се чудиш как такъв тъпак го пускат да се показва пред хора, камо ли пък да ходи на училище. Още не знаеше да чете.

Разбра, че го видях, но се понесе с колелото. Беше толкова тъп, че и колело не можеше да язди както трябва. Затъркаля се на зигзаг през тротоара, хвана по Кларк авеню, позакрепи се и натисна по-силно педалите. След около половин минута Пилето се връща с изплезен език. „Запраши по Кларк.

Беше Джими О’Нийл“ — крещя му аз.

И Пилето пак хукна. Исках да го предупредя какво го очаква, като го настигне, ако изобщо можеш да настигнеш с тичане някой, който е на колело.

Свалям аз тежкия чугун на пода и също хуквам. Мисля си, че ако Пилето го догони, оня ще му отнесе главата. А пък аз само чакам О’Нийл да ми падне, та да му избия зъбките. Тоя път поне имам извинение, а и няма кой да спасява белия му ирландски задник, разните му монахини и отци отдавна са си отишли.

Когато стигам до ъгъла на Кларк авеню и булевард „Франклин“, оглеждам се в двете посоки. И виждам надолу по „Франклин“ колелото да лежи на земята; Пилето и О’Нийл са се вкопчили здравата. Затичвам се натам и какво да видя: О’Нийл се отскубва и побягва. Той тича право към мен, а Пилето го следва по петите. Обаче по едно време О’Нийл ме вижда и хуква в обратната посока.

Да не бях видял това с очите си, никога нямаше да го повярвам. Пилето скача във въздуха на височина най-малко пет-шест фута и се стоварва върху раменете на О’Нийл. О’Нийл продължава да тича, а Пилето го бие с крака в слабините и нанася юмруци по лицето му и по главата. О’Нийл се снишава. Отхвърля Пилето и се изправя. Лицето му е цялото окървавено. Побягва напряко през един двор към черквата. Черквата е непосредствено до училището. Пилето е отново по петите на О’Нийл. Аз намалявам темпото. Душата ми вече излиза от това тичане, но пък искам да видя какво ще направи Пилето. А в това време колелото си лежи безстопанствено на улицата.

Такова нещо ми беше необяснимо, като знаех как Пилето се отнасяше към своето колело. Купил го е със свои пари още когато е бил десетгодишен. Беше старомоден велосипед с огромни колела и със старомодни тънки гуми. Сега всички караха велосипеди с балони и гуми и с контра, обаче Пилето не можеше да понася балонни гуми и колела с малък диаметър. Помпаше гумите си до пръсване и караше тоя велосипед със страхотна скорост. А можеше да стои с него и на място, като само врътваше от време на време кормилото. Виждал съм го да стои така по петдесет минути, без да докосне с крак земята и да гледа някого, а после да отпрашва с пълна скорост. Правеше и друг номер: вдигаше предницата и се обръщаше кръгом на задното колело, както каубоите обръщат коня на задните му крака. Толкова се грижеше за велосипеда си, че спиците и шините му светеха като нови. Пилето направо живееше на тоя велосипед.

След като се запознахме, самият аз започнах да карам колелото си много по-често. В съботни дни си правехме какви ли не излети. В радиус на пет мили около нас нямаше нито едно място, до което Пилето да не беше ходил с колелото. Държеше на стената в стаята си карта, на която отбелязваше всичките си маршрути. Ще рече например; „Хайде да отпрашим до Абингтън“ — и веднага отпрашвахме.

Веднъж Пилето беше казал, че щом човек е на колело, той е почти напълно отделен от земята, освободен е фактически от всякакво притегляне и триене. Пилето все се тревожеше, че е прикован към земята.

Та като знаех всичко това, останах адски изненадан, че той заряза колелото и хукна да гони О’Нийл. Може да ме е видял и да е решил, че аз ще прибера колелото от улицата, но по̀ съм склонен да мисля, че толкова бе побеснял, та нищо не виждаше и нищо не го интересуваше. Отидох до колелото, изнесох го на тротоара и го подпрях на едно дърво.

И пак хукнах след Пилето и О’Нийл, Вече си мислех, че са безследно изчезнали, че са се провалили вдън земя, когато чух откъм черквата неистов писък. Влитам през задната врата и виждам, че Пилето е приклещил О’Нийл между краката си в началото на средната пътека и му обработва физиономията, а оня се мята като бесен и се мъчи да се измъкне. Пилето просто го е възседнал и дума не обелва, само набива — ляв, десен, ляв, десен. Притичвам до тях. О’Нийл квичи като недоклано прасе. Викам си: ще го чуе някой и ще долети. Къщата на директора и метохът са досам училището и черквата.

Откъсвам насила Пилето от жертвата му. Той ме гледа така, както ме гледаше преди малко с купата и лъжицата в ръце; като че ли не ме познава и а-а, да ме удари. Погледът му потъмнял, зениците разширени. Какво да говоря, обезумял човек.

„Зарежи го, Пиле! Дай да се омитаме, преди да е дошъл някой!“

Пилето поглежда О’Нийл така, сякаш и него не познава, нито пък разбира как е попаднал тук. Нищо не казва, само се обръща и тръгва по пътеката. Аз се навеждам над О’Нийл. Очите му са подпухнали, липсват му някои зъби. Не е голяма загуба, и без това всичките му зъби са криви и развалени.

„Слушай, тъпоглавецо! Ако кажеш на някого кой те е бил, ще те убия ей с тия ръце. То пък кой ли ще ти повярва?“

Той вдига поглед към мен. Посяга към устата си и опипва празнините и разклатените зъби. Устата му е пълна с кръв. После се преобръща на колене с глава към олтара. И така, коленичил, с ръце, опрени на пода, облян в кръв се разплаква. Викам си: това е все пак по-добре, отколкото да те изядат лъвовете. Може би, ако се помоли малко, ще му поолекне.

Връщам се на булевард „Франклин“ и сварвам Пилето да проверява колелото си. Няколко спици са изкривени и на кормилото има някоя и друга драскотина. Освен това предното колело е разцентровано, но веднага го оправяме. Оглеждам Пилето: по лицето му няма нищо, ни белег, ни дори драскотина. О’Нийл, изглежда, е намирал само въздуха с огромните си юмруци. Сигурно му се е сторило, че се бие с призрак или с някое джудже-магьосниче.

Пилето прави едно-две кръгчета да изпробва колелото. Добре е, казва, и все пак никога няма да бъде същото. В тоя миг ми напомня на старомоден сицилианец, чиято жена е била изнасилена. Макар да знае, че вината не е нейна, макар тя да е изпребита, понеже се е съпротивявала, той вече се държи другояче с нея. Та и Пилето така с колелото. Той затова искаше да го продаде в Уайлдуд и затова никога вече не се снабди със свястно колело. Обичаше тоя велосипед и след като върху него бе извършено насилие, не пожела друг. Иди, че се оправяй с такъв човек.

Гледам го сега как клечи пред мен беззащитен, безсилен, с празен поглед. И започвам да съзнавам, че и над него е било извършено някакво насилие. И той страни от самия себе си.

Алфонсо беше твърде зает, та не пееше много, но сега, когато Пилето мъти втори път и малките се хранят вече сами, гласът му отново се чува.

Първия път запя лекичко, кацнал на най-горната пръчка. Аз пишех домашното си и в птичарника цареше полумрак. Каква наслада да го чуя отново. Той пееше без страст, някак иносказателно, сякаш се мъчеше да разкаже на децата си за света извън клетката.

На другата сутрин запя тъкмо когато се събуждах. Останах да лежа в леглото и се мъчех да схвана какво казва той. Зная, че ако мога да се преобразя в Алфонсо, ще мога да разбирам какво ми говорят канарчетата. Лежах със затворени очи и е мъчех да стана Алфонсо, да добия усещането, че аз пея, а не той. Да, ето че става. Долавям нещо, само че не мога да го превърна в мисъл или слово.

Покрай Алфонсо тъмничкото малко и жълтичкото, дето го мислех за женско, започнаха да издават някакви цвъртящи звуци. Това е сигурен признак, че са мъжки. Като слушаха още няколко дни песните на Алфонсо, всичките малки взеха да цвъртят едно през друго. Не е за вярване, но очевидно цялото първо люпило е мъжко.

В училище песните на Алфонсо непрекъснато звучат в главата ми. Няма начин да ги възпроизведа с моето гърлище и с тая мека уста, но съм ги запаметил. Така се запаметява музика, изпълнявана от оркестър. Помниш не само мелодията, но в главата ти звучат отделните инструменти, че и акордите. По същия начин в главата ми звучат песните на Алфонсо.

Започвам да приучвам малките да не се страхуват от мен. Влизам в птичарника със семе или листа от глухарче или нарязана ябълка. Слагам храната било на коляното си, било на върха на обувката, сядам и чакам. Обикновено ще долети Пилето, за да ме поздрави и да похапне. Отначало малките се плашат, но лека-полека и те свикват да идват и да кълват, макар и много предпазливо. След една седмица приучих тъмното и шаренкото да стоят на пръста ми. Дори Алфонсо започна да си взема храна от върха на обувката ми, а веднъж и от коляното. А той е много подозрително същество.

Пилето вече не обича да я вземам в ръката си. Става нервна и бяга, когато се опитам да я хвана. Това, изглежда, е свързано с майчинството. Отговорността й като майка е твърде голяма и тя не иска да поема никакви рискове.

А лошотията на Алфонсо явно води началото си от тъмния цвят. Тъмното малко вече избутва от гнездото другите. Единственото, което му оказва някаква съпротива, е шаренкото. Жълтите са толкова добрички, че сами му отстъпват място или го чакат да излезе, за да влязат те.

Веднъж тъмното се самозабрави и се опита да избута Алфонсо от пръчката. Алфонсо просто отлетя. Но малкото се спусна след него. Когато Алфонсо разбра каква е работата, изправи се и го клъвна здравата по главата. Горкото малко тупна на пода на птичарника и зашеметено, взе да се върти в кръг. Алфонсо продължи своите си занимания и с това всичко приключи.

Вторите се родиха всички в една сутрин. Четири. И все тъмни, няма чисто жълти. Пилето и Алфонсо се заеха с обичайните грижи. Те, изглежда, си бяха създали правило да не допускат в кафеза малките от първото люпило. А за спазването на правилото се погрижи Алфонсо. Само няколко клъввания по главите и застрашително отваряне на човката бяха достатъчни, за да схванат малките какво се иска от тях.

Вече бях изнесъл старото гнездо. Бях почистил и онази част на клетката, която бе оплескана с курешки. Новите растяха много бързо. Почти за нула време започнаха да подават глави от гнездото. Аз се отказах от всякакви опити да позная кои са мъжки и кои женски. Две от новородените бяха изцяло тъмни като Алфонсо, а другите две имаха светли гърди и тъмни крила. Главата на едното от вторите беше тъмна, другото пък имаше точка над лявото око. Малките бяха почти на три седмици, когато се случи нещастието.

Онова с тъмната глава вече няколко пъти беше падало от гнездото. Всяка вечер аз го слагах при другите, преди да угася лампата.

Една сутрин влизам в птичарника и виждам, че то пак е паднало през нощта. Вземам го. То е цяло сковано, краката му са изопнати и е леденостудено. Държа го в ръката си с надежда, че топлината й ще го съживи, обаче то не помръдва. Слагам го в топла вода, като държа главата му над водата, но пак нищо. Горкичкото, то беше премръзнало през нощта; беше мъртво. Стана ми жал за Пилето и Алфонсо. Но виждам, че те продължаваха да хранят другите и сякаш не забелязваха, че едно липсва. Сам не зная какво очаквах да направят. Птиците не могат да плачат. Според мен единствените същества, които могат да плачат, да се смеят и да лъжат, са хората. Ние навярно сме и единствените, които имаме що-годе представа за смъртта. Наистина повечето животни се мъчат да избягнат смъртта, но те, струва ми се, не правят трагедии от нея.

Има един въпрос, по който никъде нищо не съм успял да намеря и който искам да си изясня: какво е съотношението между масата и обема на птицата. Сега ще мога да разбера това с помощта на мъртвото. Не исках да правя опити с жива птица.

Най-напред напълних догоре с вода една чаша, сложих я в чиния и пуснах в чашата умрялото птиче. Натиснах го, за да го покрие водата напълно. Излишната вода преля и изтече в чинията. Прехвърлих я в едно шише, за да я занеса в училище и да я премеря точно. Увих канарчето в кърпичка и сложих и него, и шишето в чантата за закуска.

В училищната лаборатория имаше всички пособия, от които се нуждаех. Премерих канарчето и разделих теглото му на обема на изместената вода. Останах удивен — нима птиците са толкова леки?

На другия ден направих горе-долу същото със себе си. Напълних до половина ваната, отбелязах докъде стига водата, после влязох във ваната, потопих се цял и отбелязах новото ниво на водата. Изчислих разликата, тоест собствения си обем. Премерих се внимателно на кантара и разделих теглото на обема. Получи се къде-къде по-голямо относително тегло, отколкото при канарчето. Това е проблем, който ще трябва да превъзмогна някак.

Същата вечер сложих канарчето в стъкленичка с чист спирт, която задигнах от училище, и го скрих в чекмеджето с чорапите при неоплоденото яйце. По-късно исках да разрежа птичето и да разгледам костите му. Бях чел някъде, че те са кухи, и ми се щеше да видя точно как изглеждат. Освен това птиците имали въздушни мехури както рибите. Искаше ми се и тях да видя. Но не ми даваше сърце да предприема веднага каквото и да било, после как щях да гледам в очите Пилето?

Останалите новородени вече излизаха без затруднения от гнездото и се учеха да летят както първите. Наблюдавах ги с часове. Обикновено сядах извън птичарника и ги гледах през бинокъла. Бях привързал бинокъла за облегалката на стола и ги гледах коленичил, за да не ми се схване гърбът. Сигурно съм приличал на някоя много набожна особа, която по цял ден се моли.

Бинокълът ми даваше възможност да съсредоточавам вниманието си върху една само птица. Мъчех се да разбера какво мисли тя. След малко започвах и аз да се чувствувам птица. А когато след два-три часа, прекарани тъй, оглеждах стаята и себе си, всичко ми се струваше необикновено. Нещата изглеждаха преуголемени, огромни, застрашителни. И обикновено ми бяха нужни няколко минути, за да се върна към собственото си „аз“.

Лесно е да се наблюдава летежът на малките, понеже те не хвърчат много бързо. Все още се мъча да установя каква е разликата в начина, по който размахват криле, когато летят и когато ги хранят. Преди всичко при храненето те приклякват, подпират се с опашките на пода и гърбовете им хлътват. И пляскат с криле, без в това да вземат участие гръдните мускули. А когато летят, става обратното. Тогава те някак се изгърбват и правят бързи, силни махове надолу и назад. Сякаш се катерят по стена. Аз се упражнявам да правя същото в двора. Това доста ми помага при скачането върху гредата. Сега не падам, когато скоча на нея. Мога да скоча, да се завъртя във въздуха и да се закрепя на нея в обратна посока. Мога също да се закрепвам на гредата в клекнало положение, е ръце, прибрани до тялото като криле. Като клеча, добивам усещането, че съм птица.

Всяка привечер правя всички тези упражнения по един час в двора, а по половин час сутрин и половин час вечер преди лягане размахвам ръце. При размахването затварям очи и си представям, че летя. Опитвам се да предам на плещите си ритъма на летежа. Ако само мога да освободя лопатката, да поотворя раменете и да развия трапецовидните, делтовидните и триглавите мускули, ще мога да добия голяма сила на маха. При всеки мах правя и отскок, тъй че да се получи плавно движение.

Когато тренирам в стаята си, свалям обувките и сгъвам килима на две, за да не ме чуе майка ми. Тя вече започва да задава въпроси за упражненията, които правя на гредата, но аз й казвам, че същото правим в часа по гимнастика в училище. Тя, струва ми се, започва да подозира нещо. Ще трябва да измисля някакъв начин да я накарам да се примири с мисълта за птиците.

Щом второто люпило изскочи от гнездото, Пилето се залови да гради трето гнездо. Аз сложих обратно цедката от първото и разхвърлях още зебло. Алфонсо току се втурва да варди малките, понеже тя ги гони, за да им скубе перушината. Първите вече са достатъчно големи, та могат и сами да се спасяват, обаче вторите са лесно уязвими. Чудя се колко ли перушина би наскубала, ако не е Алфонсо да им се притичва на помощ. Тръпки ме побиват, като си помисля, че може да ги оскубе до голо. Ама че дива работа.

Щом завърши гнездото, Пилето започна да носи. И този път снесе пет яйца. Още веднъж предстои целият цикъл. Сега е май и третото люпило ще бъде готово точно преди да настъпят летните горещини.

Вторите вече излизат в птичарника, макар да им струваше доста труд, докато се научат. Те все още обичат да ги хранят и само досаждат на по-големите си братя и сестри. А те пък бягат от тях, с изключение на едно, което аз наричам Алфонсо втори, онова тъмното. То обикновено ги кълве по главата или по шията.

Малките отварят на Алфонсо толкова работа, че той ще умре от умора. Удаде ли му се възможност, хвръква на най-горната пръчка да си поотдъхне. Лека-полека и трите се научават да ядат от яйченото пюре и дори започват да се опитват със семето. По-големите вече умеят да лющят и повечето време се гонят едно друго или пък се упражняват да пеят. Запеят ли, вдига се страшна какофония.

Едно тъмничко от второто люпило се поопитва да пее, та е възможно да е мъжко. Сега в птичарника има девет канарчета. Щом вляза в стаята, разнася се пърхане на криле и всички те кацат на някоя по-висока пръчка. Всички са опитомени, понеже доста се занимавам с тях. Почиствам птичарника всеки ден и това изобщо не ги смущава, те идват и кацат по главата ми и по раменете. Само ако направя рязко движение, тогава се уплашват и отхвръкват.

Сметките за храна набъбнаха застрашително. Обикалях дълго централния пазар, докато намерих един магазин, където продаваха смесено семе в торби от петдесет паунда. Една торба струваше осемнайсет долара. Изглежда много, но като купувах по на дребно, плащах повече от три пъти за същото количество. Казаха ми, че ще ми доставят покупката вкъщи.

Когато торбата пристигна, сложих я в една стара газена тенекия, която бях намерил на боклука и почистил, и я прибрах в гаража. Със семето трябва да се внимава да не го нападнат мишки. Вечер или преди разсъмване канарчето не може да различи кое е семе и кое мишъци. А мишъците са отровни за канарчетата.

Като казах мишки, та ми дойде наум: майка ми е сигурна, че покрай канарчетата в къщата ще се завъдят мишки. Тя полудява дори само при мисълта за това. Една сутрин хванах една мишка в птичарника. Тя сигурно и без това си е била в къщата, но иди убеждавай майка ми. Сложих я в една кутийка и я пуснах при училището. Ако майка ми беше разбрала, че е излязла мишка, щеше да ме унищожи. Канарчета, кафези, всичко щеше да изхвърчи през прозореца. Тя и без мишка е в състояние да го направи всеки миг. Като се прибирам от училище, всеки път треперя да не е направила някоя поразия.

Третия път нямаше запъртъци. Излюпиха се пет канарчета. Като надникнах в гнездото, видях, че повечето са светли. Но вътре беше такава мешавица, че нищо не можеш да кажеш със сигурност. Сега е по-топло и Пилето не лежи много върху тях. По-често пърха над гнездото. Другите са вече такава напаст, че затварям кафеза, за да не влизат вътре. Сутрин оставям на Пилето за през деня. Щом се прибера, отварям кафеза и Алфонсо се втурва вътре да помага за вечерното хранене. Пилето е станала прекрасна майчица.

Със затоплянето на времето и увеличаването на канарчетата в стаята започва да мирише — това трябва да призная дори аз. Сега изразходвам седмично дванайсет яйца и един пакет каша, за да им приготвям яйчено пюре. Освен това разкисвам обикновено семе и го смесвам с пюрето, за да се научат малките да ядат семе. Храня ги първо сутрин, щом стана, после, преди да изляза за училище, после, като се върна, и накрая вечер. Те поглъщат огромни количества. Джобът ми почти се опразни да купувам семе и яйца. През лятото ще трябва да намеря начин да изкарам малко пари.

Третото люпило изскочи от гнездото, кажи-речи, за нула време. Три са жълти като Пилето. Две от тях са белязани: едното има тъмна чертица над лявото око, а другото — черно калпаче, килнато малко надясно. Четвъртото е тъмно като Алфонсо, петото пък е тъмнокрило и светлогърдо с чисто жълта глава. Това вече е многотия. Пилето е просто героиня — мъкне храна, чисти гнездото, полага всички майчински грижи и за петте. По края на гнездото няма място за всички и те започват да се бутат едно друго. За щастие сега е по-топло и няма опасност да премръзнат. След три седмици и петте вече са навън и щъкат по дъното на кафеза.

Точно тук направих грешка. Би трябвало да извадя Алфонсо от птичарника и да го сложа в отделна клетка. Но преди да се усетя какво става, Пилето вече свиваше ново гнездо. Аз не бях сложил нова цедка, обаче тя строеше гнездото в задната част на кафеза между една от пръчките и стената. Алфонсо пак й беше свършил работа и тя беше пълна с яйца, които нямаше къде да снесе. Разтурих гнездото, но тя го събра светкавично отново. Извадих от кафеза всичко, което можеше да й влезе в работа, но тя започна да напада малките и така им скубеше перушината, че заваляваше жълт сняг. Няколко от тях съвсем се оголиха около краката и под гърдите. Тогава аз се предадох. Какво пък, Пилето има напълно здрав вид, рекох си, и почистих цедката, измих я и я сложих в кафеза ведно с парченца зебло. Тя направи гнездото за един ден и още същата вечер снесе първото яйце.

И този път снесе пет. Почти не се задържаше върху тях и аз почти се надявах, че няма да ги измъти. Следях я внимателно дали няма да прояви признаци на умора, а тя току ми цвърти дружелюбно и въпреки че е възнервна, изглежда щастлива и доволна от участта си. Чудя се дали съзнава, че всички тези пеещи, цвъртящи и пърхащи птички, с които е пълен птичарникът, са произлезли от нея — с изключение на Алфонсо. На мен просто не ми се вярва. Сякаш са паднали от небето.

Излюпиха се всичките пет. Наложи се да държа вратата на кафеза отворена, за да може Алфонсо да помага при храненето. Без него Пилето нямаше да се оправи. Алфонсо не пуска малките в кафеза и стои при Пилето през по-голямата част от деня и по цяла нощ. На мен вече започва да ми се повдига, когато сутрин трябва да счупя сварените яйца и да ги размеся в кашата. Миризмата на яйцата и на кашата и миризмата на вилицата, с която работя, се смесва в едно и това е вече твърде много.

Това люпило е доста тъмно. Три са тъмни като Алфонсо и две са по-светлички, с петънца по главите. Отново имаме жилищна криза, а и времето става горещо. Щом първото подаде глава от гнездото, извадих Алфонсо от кафеза. Намерих един стар кафез на боклука и го поправих. Не ми се щеше да уловя Алфонсо с ръка — ще се уплаши. Ще загуби всякакво доверие в мен, ако трябва да го гоня из птичарника и да го сграбча. А може и да ме клъвне и да получа отравяне на кръвта. Затова сложих в птичарника намерения кафез с малко яйчено пюре в него и когато Алфонсо влезе вътре по своя воля, скочих и затворих вратата.

После извадих кафеза от птичарника и го окачих над бюрото ми до прозореца. Започна размяна на всевъзможни пипикания. Алфонсо видимо е убеден, че най-после аз съм си показал рогата. Чудя се какво ли говори на Пилето за новосъздалото се положение. Тя явно се разкъсва: да зареже ли гнездото заради Алфонсо, или да си гледа малките? Тя хвръква към мрежата на птичарника и гледа към него. Алфонсо запява геройски. Аз се чувствувам отвратително. Най мразя, когато някой ми каже, че прави нещо за мое добро, а ето че сега аз постъпвам по същия начин с Пилето и Алфонсо. Почти съм готов да пусна отново Алфонсо в птичарника, пък да става, каквото ще. Страх ме е обаче, защото пак ще навъдят потомство и това може да убие Пилето. Идва им времето да си сменят перушината, а през този период не бива да се ражда. Птиците понасят страшно тежко сменянето на перушината.

Най-накрая Пилето се примирява със съдбата си — в случая съдбата съм аз — и се отдава на грижите за малките. Щом те изскочиха от гнездото, аз го извадих от кафеза. Този път Пилето нямаше намерение да прави ново гнездо. Взе да си хвърчи на воля из птичарника.

Щом най-малките започнаха да се хранят сами, махнах Пилето от птичарника и извадих кафеза. На нейно място пуснах Алфонсо. Исках тя да се отдаде на пълна почивка. И когато си бях вкъщи, винаги я пусках да хвърчи из стаята. Както едно време. Иначе спеше в кафеза, който пак бях сложил на полицата над леглото.

По това време се хванахме с Ал на работа като кучкари, та изкарах достатъчно, за да мога да им купувам храна. Всичкото си свободно време използувах да наблюдавам канарчетата. И се мъчех да измисля какво да предприема по-нататък.

Още щом влязох за срещата с Уайс, подуших, че се гласи да ме обработва. Но няма да му кажа нищо, това съм го решил твърдо; нищо няма да му кажа за Пилето. Не искам той да знае, че Пилето е ял сам, че се е изправял и е ходил. Уайс не може да му помогне, в това съм сигурен. Дано мога да остана повечко тук, може пък Пилето да се оправи.

Поздравяваме се по войнишки, той се отпуска на стола, кръстосва ръце върху дебелия си тумбак и ми се усмихва. Папката стои разтворена на бюрото. На него има още една папка. Мога да се обзаложа, че това са сведенията за мен от дивизионната. Намислил е нещо тоя дявол. Е, ще действувам според случая, друг изход няма. Мъча се да се настроя по сицилиански. Държа се, като че ли сме седнали пред някое кафене в Камбрия[1] и слънцето ни залива с топлите си лъчи. Уайс е вождът на племето, дето живее от другата страна на хълмовете.

— Е, сержант, как мина вчера?

— Много добре, сър. Припомних на болния как ходехме да се пързаляме на кънки през зимата. Мисля, че той ме слушаше, сър.

— Какво те кара да мислиш така, сержант?

— Ами като му говорех, той май ме поглеждаше, сър.

Тук трябва да внимавам. Каквото и да става, не бива да допусна Уайс да хукне към отделението. Пилето ще реши, че аз работя против него. Поотдръпвам се назад.

— А как е челюстта, сержант? Тук имам твоите документи и доколкото разбирам, получил си доста тежко нараняване. Кога ще ти правят следващата операция?

Така значи, тая сутрин имам работа с психиатъра. Той пет пари не дава за челюстта ми. Но не мога да го разбера накъде бие.

— Много добре, сър. Другата седмица ще ме разработят окончателно. Ще наложат последните пластове — и край.

Уайс се навежда напред и придърпва моята папка пред себе си. Отваря я. Това са моите документи, разбира се, зървам дори името си.

— Сержант, можеш ли да ми разкажеш малко по-подробно за осъждането ти във Форт Къмбърланд? Как точно се случи всичко?

— Мисля, че това няма нищо общо с болния, сър. И то беше толкова отдавна.

— Мисленето остави на мен, сержант.

Лайнар!

— Добре, сър, щом смятате, че това може да помогне, ще ви разкажа, каквото помня.

Трябва да държа някак тоя копелдак по-далеч от Пилето. Той седи все тъй със скръстени ръце и ми се усмихва. Отвръщам му със сицилианска усмивка, е южняшка усмивка, която казва: „И ти, и аз знаем, че всичко това е ала-бала, но нищо, давай!“

Той се обляга на стола си, въздъхва дълбоко, взема един жълт молив от бюрото и притваря очи зад очилата. Опира молива на върха му и плъзва пръсти надолу, после го обръща, опира го на бюрото откъм гумичката и пак плъзва пръсти надолу. Като че ли прави чекия на молива. Мисля си дали да не взема да увъртам; хич не ми се говори за Къмбърланд. Но ще изям и тия лайна, Пиле, щом е заради тебе.

— Ами, сър, аз бях в пенсилванската щатска гвардия и през декември ме изпратиха във Форт Къмбърланд, за да ме приемат и прехвърлят в редовната армия.

Ония гъзове в Къмбърланд не знаеха дори как се закачва ножницата, та трябваше аз да ги уча. Имаше там един отдельонен, тъп емигрант от Централна Европа, само че той по цял ден седеше в помещението и къркаше. Ще завладея, викам си, казармата и за шест месеца като нищо ще стана генерал.

На третата сутрин ни извикаха навън и ни строиха на ротната площадка. Беше толкова студено, че като плюнех, плюнката замръзваше, преди да падне на земята. От навеса насреща излязоха един втори лейтенант и един сержант. Сержантът изкомандува „мирно“ и взеха да извикват за пощата. Краката ми премръзнаха, носът ми едва не окапа, а ръцете ми се вкочаниха в ръкавиците. За нито един от нас нямаше писмо. После сержантът отново изкомандува „мирно“ и лейтенантът каза: „А сега ще ви освободим да се разотидете по помещенията. Обед — точно в дванайсет. Но преди това ефрейтор Лумбовски ще назначи нарядите.“

Отдельонният тръгна по редиците. От време на време се спира и посочва някого. Стигна до мен, посочи ме и каза: „За въглищата.“ Може и да не повярвате, но на мен ми стана драго, че ме избра. Отдели петнайсетина души, а останалите освободи.

Уайс продължава да седи облегнат на стола с усмивка на лицето и затворени зад очилата очи. Ще речеш, всеки момент ще захърка, но той изобщо не спи. Чудя се докога ли мога да го заглавиквам, без да отвори очи.

Отдельонният ни събра около себе си. Той беше яко копеле, невисок, но много набит, типичен бачкатор от Централна Европа; като го гледах, сетих се за Челтнам Полак, дето го победих на финалите на областното. Свалих го още в първия рунд; беше як, но тъп. И се разрева, глупакът му с глупак. Докато му прилагах с едната ръка нелсон, а с другата го държах през чатала, червендалестото му лице стана мокро от сълзи. Отдельонният заповяда нарядът за въглищата да му се яви на другата сутрин при навеса точно в пет. Бяхме четирима в тоя наряд.

В помещението цареше адска неразбория. Всички бяха нахвърляли нещата си по пода и се трупаха около печката. За да мина, трябваше да прескачам вещите им. И с тия гъзове един ден ще отида на бой. Господ да ми е на помощ!

На другата сутрин един от зайците ме събуди и аз слязох в кухнята за кльопачка. Бях пръв, хем си бях оправил и леглото. В кухнята се вдигаше пара и беше топличко. Докато закусвах, другите се довлякоха един по един.

След закуската чакахме десет минути в тъмното навън. Носех два чифта чорапи и въпреки това краката ми измръзнаха. Ръцете ми бяха вдървени от инжекциите. Взех да бягам на място и да въртя ръце. Другите трима чекиджии се гушеха в шинелите си и пушеха.

Най-после отдельонният се появи. Нито ни погледна, нито ни преброи. Сигурно не знаеше да брои до четири. Последвахме го до автомобилния парк, където ни чакаше един камион. В кабината седяха две чернилки. Аз им се усмихнах, обаче те не ми обърнаха внимание. Отдельонният свали задния капак.

„Хайде качвайте се, говеда!“

Аз се засилих и скочих пръв в камиона. Двама не можаха да се качат, та им подадох ръка. Металната каросерия беше мокра, хлъзгава и цяла почерняла от въглищен прах. Отпред бяха облегнати лопатите. Седалки нямаше. Тая черна каша ще се размаже по новите ни шинели. Отидох и клекнах при лопатите. Другите пръдльовци се наредиха от двете ми страни. Никой не обелваше дума. Дори не се поглеждахме.

Камионът потегли рязко и на излизане направи остър завой. Всички се изпотръшкахме на задниците си и се хързулнахме по каросерията. Ония черни маймуни в кабината се разкикотиха. Отдельонният, и той поглежда през прозорчето да види що за картинка сме. Залангъркахме се по един черен път, като непрекъснато се лашкахме един в друг, докато най-после излязохме на шосето за, Харисбърг. Коленете ни се бяха изпомацали от чернилката. А пък един студ] Един вятър! Ще ни отнесе. Вече не си усещах ни лицето, ни ушите. След около половин час стигнахме до купчини въглища край някаква река. Камионът спря и отдельонният излезе да отвори капака.

Изглежда, съм млъкнал и съм си говорил само наум, защото Уайс отвори очи и каза:

— Продължавай, сержант, разкажи ми за случая, който те доведе до военен съд. Кажи ми всичко, което си спомняш.

Да, сър. Закараха ни с военен камион до Харисбърг. Водеше ни един ефрейтор, ефрейтор Лумбовски, за който после ме обвиниха, че съм го бил. В кабината имаше още двама редници, шофьори, а отзад — ние четиримата от наряда.

Подгонвам мозъка си шейсет мили в час, за да задържа вниманието на Уайс, като гледам все пак да не прекаля. Надявам се да му представя нещата така, че да не излезе, че съм маниакален убиец.

Като скочих от камиона, пак пръв, краката ми се подгънаха. Всичко ми беше изтръпнало. Едно от момчетата падна с главата напред и си сряза ръката от чакъла. А отдельонният стои и сочи към камиона. Носеше кожени ръкавици с един пръст.

„Говеда, къде са ви лопатите? С ръце ли ще ринете въглищата! Ринете, да ви видя. Ти!“

Сочи към мен.

„Ти, главчо! Скачай вътре и дай лопатите! И по-бързо! Няма да замръкваме тук.“

Опирам се с ръка на каросерията и с един скок съм вътре. Оня се опули от изненада. Грабвам лопатите и ги домъквам до края на каросерията. Давам знак на един от наряда да се приближи.

„Ей, ти, дръж!“

И му хвърлям една лопата. Тоя педераст не само не може да я хване, ами се пази да не го удари.

„Стига дивотии, главчо! Подавай им ги като хората. Да не са на баща ти, държавна собственост е това. Или искаш да ги плащаш, а?“

Рипам долу и им раздавам лопатите. Чернилките в кабината прекарват камиона на заден до голям куп въглища. Отдельонният взема от ръцете ми лопатата.

„Внимавай, всички! Това е лопата. Това долу се нарича експлоатационна част, а това — дръжка. Работи се така: хващаш лопатата за дръжката, пъхаш плоската част под въглищата, вдигаш и хвърляш в камиона. Ясно ли е?“

И това ако не е тъпотия! Залавяме се да ринем. Въглищата така са замръзнали, че отначало не можем да забием лопатите в тях; налага се да натискаме с крак. Всички се пречкаме един на друг. Отдельонният отива в кабината при чернилките. Те са оставили мотора да работи, за да бъде топло в кабината. А ние гълтаме отзад въглеродния окис. Никой не говори. Нито един не работи както трябва с лопатата; ръцете ни болят от инжекциите, а ни притесняват и новите шинели. Проточва се една безкрайна сутрин.

— И така, сър, товарихме криво-ляво около два часа. Никой от нас не беше много опитен в тая работа и отдельонният, ефрейтор Лумбовски започна да нервничи. Трябваше да изпълни навреме възложената му задача, а ние вече закъснявахме.

Уайс кима глава и хъмка два-три пъти, за да покаже, че ме слуша. Мисля си, че може пък наистина да обича да слуша такива истории. Възможно е психиатрите да стават психиатри точно защото им допадат разни врели-некипели.

Тъкмо се бях разработил, и оня ръб, отдельонният, скочи от кабината, угаси цигарата си и дойде при нас. Забелязах как чернилките в кабината надничат през прозорчето над купчината въглища, които бяхме натоварили. Отдельонният явно им беше обещал представление. Очаквах най-лошото. Той погледа около половин минута, па се приближи до мене. Грабна лопатата от ръцете ми и ме бутна настрани.

„Не се рине така, говедо. Глей сега как става тая работа.“

Заби лопатата във въглищата, напъна и я метна през рамо — всичко това само е едно движение. После показа още веднъж. Значи, ненапразно му бяха дали на тоя катил наряда за топливото; в цивилния живот той, изглежда, е бил миньор. Другите момчета бяха спрели работа и гледаха. Той ми тикна лопатата в ръцете.

„Хайде, давай! И стига си се бъзикал!“

И тръгна към кабината. Като отвори вратата, отвътре долетя смях, дълбок, гърлен негърски смях. От тоя смях ме лъхна топлина. Толкова бях премръзнал, че дори моят сицилиански смях не би могъл да ми помогне. Започнах пак да товаря.

След около пет минути оня цъфна отново. Стои, гледа, бие една в друга ръкавиците си и тупа крака. Аз се старая да му покажа, че не падам по-долу от него: забивам здравата лопатата, напълвам я и с един мах пращам въглищата в камиона. Един Ал Колумбато никога няма да се даде на някакъв си кирлив миньор, при това емигрант. Той се приближава до мен.

„Какво правиш бе, говедо, половината въглища отиват под камиона! Я иди да ги обереш! И гледай да хвърляш в камиона, а не да ги пръскаш наоколо!“

Само от пет дни бях в редовната армия, а вече бях готов да убивам. Наврях се под камиона и обрах въглищата. Нямаше и половин лопата. И пак започнах да товаря. Още нехвърлил две лопати, оня ме сграбчва за ръката и посяга към лопатата. Аз я отдръпвам.

„Ей, лайнар, да не си посмял да пипнеш лопатата ми с гадните си ръце!“

Всичко живо замръзна и не смее да шавне. Отдельонният гледа като отровен. Връщане назад вече няма, да не би да се оставя на тоя тип да ме разиграва като маймуна, пикал съм му на пагона!

Уайс е престанал да глади молива; въпреки очилата личи, че е напрегнат. Със затаен дъх очаква жестокия завършек. Бедата е там, че ми се ще да го ошашавя с моята кръвожадност. Но какво от това, войната вече е свършила. Няма да ме затворят я. Всеки момент очаквам да се уволня. А и медал имам, тъй че за нищо не могат да ме пипнат.

Отдельонният пристъпва към мен и ми навира отвратителната си мутра.

„Какво каза, редник?“

„Ти глух ли си бе, педераст? Казах да не си посмял да пипнеш лопатата ми с гадните си ръце. Мене работа ме чака.“

И започнах пак да товаря.

„О, така значи! Така значи! Аз ще те подредя тебе, редник. Дай тая лопата! Изваждам те от наряда и те пращам в карцера!“

И посяга към лопатата.

Аз отстъпих две крачки назад към купа въглища и замахнах с всичка сила. Господи, каква наслада беше това! Умерих го право в мутрата, размазах го, убих го!!!

Уайс диша тежко, да не вземе да се изпразни?

Отдельонният изгуби почва под краката си и тупна по гръб на купа въглища. Опита се да стане, но пак падна. Лицето му изглеждаше замъглено, сякаш някой му беше надянал копринен чорап. Няколко секунди беше бяло като платно, после шурна кръв.

Двамата негри изскочиха като тапи от кабината. Кръвта се лееше на поразия. Отдельонният започна да плюе зъби. Единият вдигна главата му, та да не гълта кръв. Тя течеше гъста и тъмна; в предната част на устата му не беше останал нито един зъб.

Другият, негър, хванал пистолета си с две ръце, го държеше насочен срещу мен. С пръст върху спусъка, той трепереше цял. Не можех да разбера предпазителят вдигнат ли е, или не. Но тоя ме гледаше с безумен поглед.

„Какво направи бе, човек! Армията, ще ти, види сметката, да знаеш!“

Аз се мъча да му въздействувам с поглед. Какво друго мога да сторя? Ще вземе да ме гръмне като едно нищо.

„Я остави тоя пистолет, момче. Аз тебе няма да те убия.“

Отвътре ме побиват студени тръпки. Черният отпуска надолу пистолета, обаче все още го държи в ръка. Отдельонният се понадига. Той все още не осмисля какво се е случило.

Уайс се беше наклонил напред и ме гледаше с широко отворени очи. Устата му беше увиснала, но лиги още не му бяха потекли.

— И така, сър, след това ме поставиха под казармен арест, а три дни по-късно ме изправиха пред дисциплинарния съд. Получих „строго порицание“ — това е вписано в досието ми, — след което ме експедираха за подготовка в пехотната школа във Форт Бенинг. Това, сър, не обещаваше кой знае каква военна кариера.

Та генерал Колумбато беше съден от военен съд и понижен в чин прост войник само пет дни след постъпването му в армията. Всичко това беше една смехория. Останалите дни, които прекарах в Къмбърланд, все бях под казармен арест; значи, никакъв наряд, никакво мръзнене на студа. Отнеха ми предварително половината от заплатата за първите шест месеца. Много важно, по двайсет и седем долара на месец. След като произнесоха присъдата, капитанът, който председателствуваше съда, видя, че не изпитвам никакви угризения. Аз дори едва се сдържах да не прихна да се смея. Той се наведе към мен.

„Редник, заповядвам ви да посетите в болницата ефрейтор Лумбовски!“

„Невъзможно, сър.“

Той стана и се наведе още повече към мен; от очите му струеше началнически авторитет.

„Как така, редник? Та това е заповед!“

„Под казармен арест съм, сър.“

Гледам го най-невинно, а той кипи. Сигурно втори път ще ме изправят пред военен съд, този път за обида на офицер. Излиза, че се издигам.

Без да сваля очи от мен, капитанът издърпва едно от чекмеджетата на бюрото. Написва нещо на едно листче и ми го подава. Аз вземам листчето, без да погледна какво е написано.

„С това лесно ще стигнете до болницата, редник.“

„Благодаря, сър.“

Ще рискувам. Отдавам много стегнато чест, той ми отвръща. Обръщам се кръгом и излизам. Минавам през стаята на дежурния, спускам се по стълбите, прекосявам ротната площадка и влизам в нашето помещение. Тръшвам се на леглото така, както останалите кретени правят това. Вземам от съседното легло книжка с комикси, „Капитан Чудо“. След пет дни и около сто такива книжки получих заповедта си за Форт Бенинг. Така и не отидох да видя ефрейтор Лумбовски.

Аз свърших, а Уайс чака да чуе още нещо. Няколко минути и двамата мълчим.

„Това ли е всичко, сержант?“

„Да, сър.“

„И как мислиш, би ли извършил такова нещо втори път?“

„Не, сър. Аз си извадих необходимата поука.“

„Случвало ли ти се е да удариш някога нашия пациент, да извършиш никакво насилие над него?“

Значи това било, ето го коронния му ход!

„Не, сър. Ние бяхме големи приятели.“

Той обръща молива още няколко пъти.

„А имаш ли представа, Алфонсо, защо си станал жертва на такива жестоки, зверски инстинкти? Да не би баща ти да те е бил прекалено много? Не изпитваш ли някъде дълбоко в себе си чувството, че са се отнесли несправедливо с теб?“

Ах, кучият му син! Изпързаля ме с тия благи уста, с усмивките и очилата. Разбрал е. Аз също започвам да разбирам. У мен има нещо налудничаво, както у Попай[2].

Аз съм такъв, какъвто съм,

такъв съм си аз.

Аз съм морякът Попай.

Ру-ту-ту! Ру-ту-ту!

Лапам спанак до безкрай

и се бия докрай.

Аз съм морякът Попай

Ру-ту-ту! Ру-ту-ту!

Алабалистика!!!

[1] Древното име на Уелс. — Б.пр. ↑

[2] Морякът Попай — главен герой (и заглавие) на популярен в САЩ вестникарски комикс. — Б.пр. ↑

Главното ми занимание това лято — ако не ловяхме кучета — беше да наблюдавам канарчетата. Пилето и Алфонсо имаха вече осемнайсет малки. Смяната на перушината мина, без да се случи нищо лошо с ни едно от тях. С истинско удоволствие изучавах различните стилове в летенето. Всяка птичка лети по свой начин. Мене най-много ме интересува летежът. Както за мистър Линкълн най-важното е цветът, така за мене най-важното е летежът. Можех да ги наблюдавам до припадък; и изпитвах чувството, че самият аз летя.

Със затоплянето на времето стаята ми определено започна да мирише на „пилешко“. Майка ми продължава да си навира носа в стаята ми и да души. Ще трябва да предприема нещо, преди да се е случило непоправимото.

Междувременно правя опити с малките. Искам да разбера точно с каква тежест може да лети едно канарче. Интересува ме също колко е голямо значението на крилата за летежа. Дали една птица, лишена от криле, ще се опитва въпреки това да лети? Вземам едно от малките от последното люпило и му оскубвам покарващите пера на крилете. То прави всичко, което правят останалите, само че когато изскочи от гнездото, не може да хвърчи.

Само подскача по дъното на кафеза. Другите порастват и започват да летят дори из птичарника, а то си остава вързано за дъното на кафеза. Обаче, когато оставям перата му да покарат, то наваксва загубеното и скоро започва да лети не по-зле от тях.

Избирам някои от най-добрите майстори в летенето и слагам тежести на краката им. Тежестите правя от калай във вид на съвсем малки клечици. След всеки опит увеличавам тежестта, като прибавям нови и нови клечици. Изчисленията ми показват, че за да получа съотношение между маса и обем, равно на това при птиците, аз трябва да тежа по-малко от петдесет паунда. Но ако отслабна толкова, ще умра. Остава ми надеждата, че птиците могат да летят и при по-голямо тегло.

Канарчетата меря по следния начин: слагам домакинското кантарче в птичарника, пръсвам върху талерката малко семе и чакам. Когато някое от канарчетата кацне да си клъвне, поглеждам какво отчита стрелката. По този начин съм измерил всичките канарчета. Тяхното тегло е почти еднакво. Разликата между най-тежкото и най-лекото е няколко грама, няма дори и толкова. Просто да не повярваш колко са леки канарчетата. В опитите с тежестите не включвам Алфонсо и Пилето. Те и без това бяха претоварени с работа.

Увеличавам тежестите, докато птичката откаже да лети. Издръжливостта на канарчетата се оказва доста различна. Някои се отказват, след като съм сложил само по две калаени клечици на всеки крак. Те просто седят на пода на птичарника и се правят на заспали. Изглежда, като реши, че не може да лети, птичката се отчайва от живота. Ето защо, когато стигнат до такова състояние, аз им махам тежестите, понеже иначе не щат и да ядат.

Най-накрая останаха две, които продължаваха да летят дори когато тежестите превишаваха повече от два пъти собственото им тегло. С такава тежест те успяваха да се доберат дори до най-високите пръчки на птичарника. Преди да им сваля тежестите, тези две се удариха два-три пъти доста зле. И тъй, ако мога да спадна под сто паунда и да укрепна още физически, остава ми някаква надежда.

Един ден, след вечеря, майка ми ме подхвана за канарчетата. Нямаше друг изход, освен да я оставя да вилнее. Двамата с баща ми седяхме и чакахме да отмине бурята. Той ме погледна веднъж, но аз нищо не можех да сторя.

Майка ми се оплакваше от миризмата, от мръсотията, от шума, от мишките, от това, че всичкото си време съм губел с канарчетата и дори съм нямал приятели освен оня гамен от Радбърн Роуд. Тоест Алфонсо. В това време аз се питах как трябва да живея, за да бъде тя доволна и щастлива. Когато ми се стори, че свърши, изчаках няколко секунди — достатъчно, за да се уверя, че е свършила, и не толкова дълго, че да стане нужда да се обади баща ми. Той не обичаше тия работи.

Много е лошо това, дето родителите ми нямат други деца. Майка ми казваше, че станало тъй, понеже баща ми си избрал неподходящ занаят, икономическата криза дошла в неподходящо време и той останал без работа цели четири години. Той беше чиракувал при майстор на плетени столове — от онези, които хората слагат на верандите си. По онова време е било много шик да имаш такива столове, при това правени на ръка. Ние имахме веранда и от двете страни на къщата и столовете ги беше измайсторил баща ми. Те бяха най-различни, имаше люлеещи се, имаше и едни с високи облегалки с много заврънкулки. Много обичах да го гледам как работи. От ракитовите пръчки, които държеше накиснати във вода, той изплиташе столове само с двете си голи ръце и няколко съвсем прости сечива. Същото удоволствие ми доставяше да гледам как Пилето вие гнездата си. Ръцете му се движеха бързо и автоматично. Беше чиракувал шест години и беше получил майсторско. Жалко е да си толкова добър майстор на нещо, което никой вече не търси.

Започнах да му обяснявам какво съм намислил. Посочих, че тази година съм отгледал осемнайсет канарчета, след като съм започнал само с две. На едро мъжките се продават по осем долара едното. Мога да разпродам женските и по този начин да покрия разноските за храна. Това означава печалба от близо деветдесет долара. Толкова е месечната заплата на баща ми, който сега работеше в гимназията. Обясних му, че повечето канарчета се внасят в Щатите от Германия и Япония. И че сега, когато сме във война, тези източници пресъхват. Следователно отглеждането на канарчета може да бъде много доходно.

Говорех бързо. Трябваше да го убедя. Извадих изчисленията си и му показах колко пари мога да изкарам, ако имам петнайсет чифта за разплод. Ако от всеки чифт се наплодят средно десет канарчета, от които половината мъжки, това прави по петдесет долара от чифт или общо седемстотин и петдесет долара. А освен това има изгледи канарчетата да поскъпнат.

Майка ми писна, че нямало да търпи стотици канарчета да й умирисват къщата, колкото и пари да ми донесат те. Обясних на баща ми, че искам да си направя птичарник на гърба на гаража, дето по-рано беше гълъбарникът ми. Добавих, че имам достатъчно спестени пари да си купя необходимия материал.

Баща ми седеше облакътен на масата, сключил ръце пред устата си. Докато му обяснявах, хапеше нокътя на палеца си. Майка ми стана и взе да раздига масата. При това доста шумно. Баща ми не поглеждаше към нея.

„Та казваш, че смяташ да изкарваш по седемстотин и петдесет долара годишно от канарчета?“

„Точно така.“

„Сигурен ли си? Това е, кажи-речи, толкова, колкото аз изкарвам, като се трепя по цял ден.“

„Сигурен съм, разбира се.“

Той продължаваше да стиска между зъбите си нокътя на палеца. Махаше го само когато трябваше да каже нещо. В този миг забелязах колко слаб и изпит е баща ми. Макар и здрав, имаше вид на болен. Жилите на ръцете и слепоочията му бяха издути. Приличаше на мъртвец в сравнение с майка ми.

„И какво ще правиш с тези пари?“

„Каквото кажеш ти.“

Той се вторачи в мен, сякаш ме виждаше за първи път. Аз пък си рекох: добре, че майка ми е в кухнята.

„Хубаво. Само че парите ще даваш на мен. Аз ще ги слагам в банката, та да можеш да се изучиш. Не искам да се трепеш цял живот за някакви си въшливи двайсет долара на седмица.“

Та тъй я уредихме. Майка ми престана да ми говори, но нищо друго не можеше да направи.

Започнах да строя птичарника откъм калкана на гаража. Той е далеч от бейзболното игрище, тъй че никой не можеше да го види, освен ако не влезе в двора. А и от къщата ни не се виждаше много. С една дума, идеално място.

С дървения материал се снабдих по същия начин, както и преди. А купих мрежата, пироните, пантите, боята и други такива неща. Имах над сто долара от кучкарството. На нашите бях казал само, че са ни плащали по долар на час, а за другите пари — нито дума. Бях им дал цялата си заплата, а парите, които ни плащаха за всяко уловено куче, бях задържал и скрил при пернатия костюм.

Скелето сковах от бичмета. Общите размери бяха дванайсет фута на ширина и шест в дълбочина, шест фута височини отпред и седем отзад, където птичарникът опираше в стената на гаража. Покрих го с тъмносини пластмасови керемидки. Отвътре го разделих на три части. Отвън се влизаше през средната част — там сложих вратата. В тая част щях да наредя клетките за разплод. Тя беше точно шест на шест фута. От двете й страни, свързани с врати с нея, бяха двете големи клетки, в които канарчетата да си хвърчат. Те бяха три на три фута.

Опънах телената мрежа върху скелето й и я заковах. После нахвърлях пясък по дъното на двете странични клетки и пренесох в тях всичките канарчета, с изключение на Пилето, която оставих в стаята си. В лявата клетка пуснах женските, а в дясната — мъжките. Те се разхвърчаха като щурави и взеха да проверяват всяко нещо. Пърхаха и по самата мрежа да видят какво има навън. Малките канарчета сега за първи път видяха небето. Техният свят се беше уголемил един милион пъти. Въпреки това пространството им за летене оставаше почти същото. Понякога до мрежата се приближаваха диви птици и гледаха вътре. Алфонсо заедно с някои от малките ги прогонваше. Щеше ми се да измисля нещо, та канарчетата ми да могат да летят на воля като гълъбите. Колко чудесно би било да хвърчат свободно, да правят лупинги, да пеят и да спят по дърветата; а когато ги повикам, да се прибират в птичарника.

Отвън го боядисах в сиво и бяло. Така боядисан, съвсем приличаше на къщичка. Докато канарчетата живееха в страничните клетки, аз се залових да правя кафезите за разплод. Бях решил да оставя при всяко мъжко по едно женско. Не съм чак толкова търговец. Мъжките ще помагат при отглеждането на малките, а с по две женски работите, току-виж, се объркали.

Наредих кафезите по стената на средната част в пет реда един над друг, по три в ред; така те стигнаха от пода до покрива. Всеки кафез беше разделен на две части с плъзгаща се вратичка помежду. По този начин щях да имам възможност да отделям мъжкото от малките или и него, и тях от женската, когато тя започнеше да мъти ново люпило. Измайсторих автоматични хранилки и поилки и направих плъзгащи се табли на дъното на кафезите, за да може да се чистят лесно. Правенето на кафезите ми достави страшна наслада, все едно, че свивах свое собствено гнездо.

Мистър Линкълн ми даваше фантастични съвети. Той сам си майстореше клетките и имаше знаменити хрумвания, които аз използувах. Беше истински гений, щом ставаше дума за птици. Казах му, че имам намерение да развъдя канарчета-летци. А той прихна да се смее и взе да се върти като пумпал. Очите му се насълзиха от смях. Когато се успокои, каза, че никой няма да купи такива канарчета. Ако можеш, казва, да получиш канарче, което изобщо да не хвърчи, това вече ще е истинско постижение. Тогава хората щели да си държат канарчетата само на пръчка, не в клетка, както папагалите. Обаче и на котките щели да им харесват такива канарчета.

Кафезите завърших преди Коледа. Мъжките в страничните клетки пееха, та се късаха. За канарчето почти всяко нещо е музика. Те пееха, когато чуках с чук, когато режех с трион или когато пусках чешмата. А задуха ли вятър, това е симфония за канарчето.

Докато работех, все ги наблюдавах как летят. Алфонсо все още си оставаше шампион, но имаше двечки-трички, които бяха изучили всичките му номера: пикираха, излитаха почти отвесно нагоре, преобръщаха се рязко във въздуха. Едно от тях дори имаше свой номер: пикираше и току преди да кацне, се стрелваше право нагоре. Използуваше някак набраната скорост, за да излети отново нагоре. Бях го наблюдавал поне сто пъти, но не можех да разбера как постига това. Забелязвах само, че с разперени докрай криле за част от секундата обръща тялото си нагоре, загребва въздуха под крилете си и така се изтласква. То беше жълто като Пилето, но иначе приличаше на ястреб, досущ като Алфонсо. Не беше зло, каквито са обикновено тъмните канарчета, но се биеше, ако някое му се репчеше много. По-често обаче просто отлиташе на някоя друга пръчка. То беше едно от тези, които летяха с пълна сила.

Алфонсо втори от първото люпило беше зъл като самия Алфонсо. Понякога между тях се развихряха страхотни битки. В която и част на птичарника да се озовеше Алфонсо, все се оказваше, че е навлязъл в територията на най-способния си син.

Всичките ми канарчета бяха здрави и читави. Мистър Линкълн ме учеше какво, да им давам за усилване. Накисвах семе и го смесвах с яйчено пюре и зърно. Давах им ябълки, маруля и листа от глухарче.

С Алфонсо и Пилето канарчетата ми вече наброяваха двайсет — дванайсет мъжки и осем женски. Обаче единственият сигурен чифт за разплод си оставаха Алфонсо и Пилето. Можех да започна линеен подбор, като чифтосам Алфонсо с някое от женските, но той се държеше толкова мило с Пилето, че никак не ми се щеше да ги разделя. Макар да ми беше много мъчно, реших да продам или да разменя всичките женски. Трябваше ми нова кръв; не можех да съешавам братя и сестри. Някои от женските бяха много красиви и се ужасявах при мисълта, че трябва да ги продам. Чувствувах се като търговец на роби.

Мислех да държа петнайсет чифта за разплод, тъй че ми трябваха още три мъжки и съответният брой женски. Два месеца обикалях магазините, докато най-после намерих мъжки по мой вкус. Лошото беше, че не можех да преценя как летят, макар да бяха в големи клетки. Дори в тях не можеха да покажат на какво са способни.

На цвят едното от тях беше канелено. По-точно, нещо като златистокафяво. То беше източено и слабо като Алфонсо, само че пееше по-инак — на такива им викат саксонци.

Другото беше жълто, но с черна глава, и имаше качулка. На качулатите перушината на главата им е разделена на път по средата. Това сякаш имаше шапка. Кръстосаш ли две качулати, получава се гологлаво птиче. Мистър Линкълн беше възмутен, че съм купил качулато. Той изобщо не обичаше по-особените видове. Обаче туй качулато летеше като дявол. А умееше и да се задържа на едно място във въздуха. Канарчетата не ги бива много в това, но то се виеше в горната част на птичарника като ястреб, който дебне плячката си. Можеше и да планира доста добре. Птичките от това семейство обикновено не планират, тъй че то ми беше особено нужно.

Третото взех от мистър Линкълн. Той ми го даде без пари. Беше убеден, че е смахнато. То все се блъскаше в мрежата на птичарника. Повечето птички много скоро се научават какво нещо е клетката и какво телта. Случва се и да летят срещу преградата пред себе си, но тогава изпружват крака и се залавят за нея. Само съвсем малките птичета си блъскат главите о телта.

Та третото не признаваше клетка. То беше съвсем пораснало и въпреки това летеше с главата напред право срещу телта, сякаш тя не съществуваше. Ето защо прекарваше доста време на дъното на клетката, докато се съвземе от злополуките. Мистър Линкълн каза, че такова се било родило — твърдоглаво и тъпо. Предложих му поне да му дам в замяна едно от моите тъмни женски, но той не прие. Каза, че като забелязал колко смахнато е това птиче, веднага де сетил за мен.

Всичките женски размених едно за едно. Мисис Превост взе повечето от тях и ми даде най-хубавите от своите. Зарадва се, че на всяко мъжко ще оставям не повече от едно женско. Две седмици ми отидоха, докато избрах от нейния птичарник онези женски, които летяха най-хубаво. Измислих си система за това. Взех от училище един хронометър и наблюдавах определена птичка пет минути. С хронометъра засичах само времето, в което тя се намира във въздуха. Исках да взема канарчета, които обичат да летят. След като всяка птичка минеше три пъти през такава проверка, вземах под внимание и неща като красота и бързина на полета. Когато приключих, всичките ми женски бяха категоризирани според способността си да летят. Внимавах да не взема птички, които са явно нескопосни. Такава птичка, понечи ли да кацне, препъва се или се блъска в другите. Или пък пърха като луда, когато те са накацали нагъсто на пръчката и не може да се намести между тях. Гледах също да избягна женска, която пее или има навика да се бие. Във всички ръководства пише, че това са лоши признаци за една бъдеща майка. Женските, които пеят, са склонни да изоставят гнездото. Завърших списъка си и го дадох на мисис Превост. В него фигурираха две-три от най-плодовитите й женски, които тя отказа да ми даде, но за всички останали се съгласи.

Когато ги пуснах в птичарника си, то беше красота. Каква наслада е да видиш клетка, пълна с летящи канарчета! Тези женски летяха много повече от мъжките.

Оставаха още цели два месеца до времето за чифтосване, тъй че аз продължих моите опити. Навън вече ставаше студено, затова, когато отивах да правя наблюдения в птичарника, навличах всичките си топли дрехи. Успях да убедя майка ми, че всичко това е неразделна част от отглеждането на канарчетата.

Сега, когато те съвсем са пораснали, изучавам маховите пера. Едно перо, ако се вгледаш в него внимателно, е нещо невероятно. То е така направено, че когато налягането идва отдолу, не пропуска въздух. Същевременно от горе на долу въздухът лесно минава през него. Перото има кухо стебло с канали за кръвообращението. От двете страни на стеблото растат разклонения, подобни на влакна. Те самите се разклоняват на още по-тънки влакна, които завършват с власинки, завити като ченгелчета. Всичко това е вплетено едно в друго, но може да се отваря и затваря, с което напомня някакъв много сложен, тънко измайсторен цип. Птицата отваря и затваря тоя цип с човката си. Когато прокарва човка по перото, то значи, че затваря ципа там, дето се е отворил.

Освен това перата се въртят по дължината на оста си, тъй че при мах нагоре заемат вертикално положение, а при мах надолу — хоризонтално. И цялата тази сложна машинария почти няма тегло; лек като перо, казват. А на мене перото най ми тежи — или трябва да направя нещо като него, или да мина без него. Но как?

Започвам да скубя перата на моите герои, онези, които летяха с тежести на краката, равни на собственото им тегло. Слагам отново същите тежести и отскубвам по едно перо от всяко крило. Единият от тях капитулира мигновено. Че как, толкова тежести, а сега и без две пера! Кляка на дъното на клетката и се мъчи да заспи. Махам му тежестите и го пускам. След няколко минути хвръква без затруднение. Очевидно липсата на две махови пера не е кой знае какво за канарчето, ако не носи тежести. Другият герой успя да излети някак. С неистови усилия той се откъсна от земята и едва стигна до една от най-ниските пръчки. Реших да му оставя тежестите и да видя как ще компенсира липсата на двете пера.

След една седмица имаше решително подобрение. Макар и с мъка, това канарче успяваше да прелети отдолу до най-високата пръчка на птичарника. То се застояваше там много дълго, а полетите му надолу бяха чудовищни. Това не бяха полети, то по-скоро се забиваше надолу. При падането се въртеше, пропускаше всички пръчки и пляскаше отчаяно криле. Въпреки това оставаше невредимо и смогваше да извърши отново трудния полет нагоре. Накрая реших, че мъките му в името на науката са достатъчни, и му махнах тежестите.

Междувременно нощем работех върху проектите си за механични криле. За целта използувах щори, нещо като нанизани на ос. Те се затваряха при мах надолу и се отваряха при мах нагоре. Самото размахване на крилете постигах с предавателен механизъм, движен от моторче. Моделите правех и от балсово дърво, и от тънък алуминий. Мислех си, ще ми е нужна много голяма сила, за да задвижвам криле, достатъчно големи да ме издигнат във въздуха. Бедата е там, че птиците размахват криле, като ги изнасят напред при мах нагоре и изтеглят назад при мах надолу. Почти както при стил бътерфлай в плуването. Ставата на птичето крило се движи кръгово като часовникова стрелка, по посока на полета. А това е много трудно да се постигне с моторче с ластици. Някои от моделите ми летят, но не могат да излитат, летят само като ги хвърля с ръка. Ако не мога да накарам тези малки модели да летят нормално, какво остава за самия мен?

Продължавам и тренировките. Размахвам ръце по един час сутрин и един час вечер. Мъча се да постигна с раменете си кръгово движение и да загребвам въздух под мишниците. Птиците, струва ми се, така го правят. Напоследък при тези тренировки слагам и тежести на ръцете си. Раменете и вратът ми започват да стават буцести. Ако забравя и не се сапикасам, ходя с проточена напред шия.

Следобедите работя по кафезите. Боядисани, с поставени вече хранилки, изглеждат чудесно. Отвътре ги боядисах светлосини. Всичко е готово, на дъното на всеки кафез — вестник, а върху вестника — пясък. Но ще трябва да ги сменям почти всяка седмица. Гнездата също са поставени и във всеки кафез има черупка от сепия. Хранилките са пълни със семе, в автоматичните поилки съм налял вода.

Готови са ми схемите за кръстоските, определил съм и чифтовете. С голямо удоволствие решавах кое с кое да съеша. Често пъти в училище ми хрумваше някоя нова идея. След дълги наблюдения познавах добре всичките канарчета, а и те ме познаваха. Схемите ми помагат да не объркам поколенията, но освен това купих пръстени за краката на всяко, та да се разпознават. Ако ми върви, скоро ще имам сто и петдесет млади канарчета. Всичко е готово.

Исусе Христе! На другия ден Реналди ми съобщи, че бейзболните топки пристигнали, няма лъжа. Били ги изпратили с военен самолет. Кутията отворил оня, плюещият кретен. Той именно казал на Реналди. Сигурно си мисли, че са ги изпратили, за да може да си тренира плюйбол.

Реналди ми обясни, че кретенът се казвал Ронски и плюел непрекъснато, понеже винаги усещал лош вкус в устата си. Бил участвувал в съюзническия десант в Европа. Месеци наред се лекувал в тая болница и толкова много плюел, че стаята му била цяла прогизнала. Не могли да го спасят от дехидрация.

Какво нещо, не внимаваш ли, току-виж, че започнало да ти става жал за всеки и не остава кого да мразиш.

Не можех да си представя, че топките наистина ще пристигнат. Чудя се дали старата на Пилето ги е крила през всичките тия години, или пък е отишла да купи стари топки, само и само да ги изпрати.

„Извинете, сър, искам да купя двеста стари топки, за да ги пратя в лудницата на смахнатото ми момченце, което си въобразява, че е канарче. Това може да му помогне.“

Реналди казва, че топките били най-различни — от почти съвсем нови до такива, които толкова са се разкапали, че лепнат. Но всичките били плесенясали. Изглежда, това са точно топките, които тя прибираше; пазила ги е толкова години.

Какво ли си е въобразявала? Че като прибира топките, игрището ще изчезне? И какво спечели от всичко това? Само врагове. Не, не го разбирам. То можеш ли вече да разбереш нещо?

Защо, дявол взел го, Пилето седи тук и чака да му покарат пера и защо аз се крия зад тия превръзки? Започвам да си давам сметка, че не искам да се покажа навън с открито лице. И то не защото се боя да не изглеждам грозен. Не, докторите в дивизионната казват, че всичко е бомба. Щял съм да изглеждам чудесно, дори белези нямало да останат.

Но мене ме човърка налудничавата мисъл, че като ми махнат превръзките, ще се пръкна като пеперуда, а пък преди това съм бил гъсеница. Дори още не съм престанал да бъда гъсеница. Знам, че в същност вече съм пеперуда и с гъсеницата, тъй или инак, е свършено, но не съм готов да се появя.

Ще ми направят още една операция, после ще ходя още един месец с превръзки и после ще ме изпишат. Ща не ща, ще се върна в старата махала. Всички ще ме видят. Вече ми казаха, че ще ми определят трийсет-четирийсет процента инвалидност. Значи, имам право на пенсия. А това пък значи, че мога да използувам тая аванта, за да се уча. Обаче нямам представа какво да уча. В училище бях добър само по физкултура. Дали да не стана учител по физкултура? Ами! Бива ли човек да преживее по такъв тъп начин останалата част от живота си?

По-добре да си сложа маска и качулка като Зоро и да започна да вилнея из улиците. Ще предизвиквам на дуел с пластмасови саби всички дечурлига под дванайсет години. По този начин може да докарам инвалидността до деветдесет-сто процента. Във всеки случай номерът с маската не е за изпускане.

След закуска отивам при Пилето. Придърпвам стола си на мястото му и се настанявам удобно в него. Когато сядам, Пилето се обръща. Той продължава да стои клекнал, само че сега не държи ръцете си до тялото, ами ги е скръстил на гърдите. Вече се храни съвсем сам. В това отношение изобщо няма трудности. Взема паницата или чинията и гребе ли, гребе.

Мъча се да надникна в очите му. Той е най-много на две крачки от мен. Все едно да надничаш в очите на куче или бебе. Само след секунди ставаш противен на самия себе си, понеже разбираш, че ги нараняваш, че прогаряш дупки в душите им. Те хем се плашат, хем не се сещат да се извърнат. Отмахам погледа си.

— Знаеш ли, Пиле, това е страшно шибано положение. Мислил ли е някой, че ще стигнем дотам? Защо стана тъй? На мене ми се струва, че ние нямаме нищо общо с оформянето ни като личности; ние сме само стока, която други са произвели. Вярно, бяхме малко по-различни, но в края на краищата станахме, както и всички останали, маши в ръцете на други. Ти може да си гайката, а аз — болтът, обаче и двамата сме част от една огромна схема, разработена, без никой да ни е питал.

Бях толкова уверен, че аз съм си аз и че никой не е в състояние да ме промени или да ме накара да върша нещо против волята си. А виж ме сега. Не съм много по-различен от стария, ако трябва да си говорим истината. Загубена работа; и не ни остана нищо, с което поне да се самозаблуждаваме.

Да ти кажа, Пиле, всичко това нямаше да ме тормози, ако не бях си живял толкова весело и безгрижно в ония години. Дори не бих обърнал внимание; но сега се чувствувам като първи глупак. Ти си същият, да не мислиш. Страшно ми става, като гледам колко лесно им е било да ни направят като всички останали. Нахлузват ти някаква униформа, дадат ти пушка, понаучат те едно-друго и после ставаш нищо и никакво име в ротния списък, безличие, което днес ще пратят в кухнята, утре ще вземат за караул или патрул. И като капак на всичко те изстрелват или попадаш в списъка на убитите и ранените, или дявол знае какво — и никой не се интересува кой си и що си.

Ще ми е нужно много време, за да приема, че Алфонсо Колумбато не е нищо друго освен парче движеща се плът с много засукана електронна система за управление. Но и трудно ще ми бъде да възприема отново себе си като нещо отделно, различно.

— И какво значение има всичко това? Никакво. Тъй или инак, изход няма. Я се погледни! Или ще си останеш такъв и тогава ще те хранят и ще се грижат за тебе цял живот, или ще се оправиш и отново ще влезеш в човешкия род. Ако си останеш с тоя твой ужким пилешки мозък, те и за това са се погрижили, ще те впишат в графа „Загуби“ на някой финансов отчет. Ако дойдеш на себе си и речеш да продължиш образованието си, да се хванеш на работа или отново да отглеждаш канарчета, пак няма значение. Всичко е измислено предварително. Ще те завинтят, където трябва, преди да се усетиш.

Дори да прегризеш вратните си вени — стига да можеш, — те и за това си имат система, ще попълнят там разните му формуляри и прочие; но няма да ги изненадаш, готови са и за такова нещо. Аз дори не мога да кажа кои са те, сигурно всички останали хора, пък и самите ние.

Млъквам. Какъв смисъл има да говоря повече? Исках само Пилето да разбере, че тоя свят е калпав не само в неговите очи. Като знае, че и аз съм с него, че той не е единственият, който мисли така, може пък това да му помогне.

— Слушай, Пиле, другата седмица ще ми правят още една операция на лицето. Това значи, че трябва да те оставя. Ще стоя тук още ден-два. Остана ли повече, сигурно ще ме залостят в някоя от тия стаи. Оня гадник Уайс ще ме пипне. Знам ли го как ще постъпи, ако успее да проникне в главата ми?

Пази се от него, Пиле, той е много хитро копеле. Влиза ти в гарда, когато най-малко очакваш. Той си те е заплюл най-малко за един доклад пред следващия симпозиум на психиатрите. Затова не иска да те излекува, а предпочита да останеш в това състояние. Твоето преимущество е, че той не знае, че си пиле. Разбере ли какво си, тепърва ще има да патиш. Сигурно ще поръча специално за теб огромна клетка с пръчките му, с хранилките му и всичко. Ще изнамери и някогашния ти пернат костюм и ще те експедира на симпозиума — със самолет, за сметка на армията. Ще те тури в клетката и ще изнесе доклад за „момчето птица“. Когато няма да си му нужен повече, ще те продаде най-вероятно на някой цирк.

Представям си. Фанфарите екват и на арената излиза слон, цял в пайети, който тегли каручка. Каручката е боядисана в червено и черно. Отгоре й — златна клетка. Оркестърът свири „Това е само птица в златна клетка“ и ето те и тебе, докаросан с пернат костюм, само че този път от канарени пера. Десет хиляди канарчета са били обезперени, за да се направи тоя костюм. Ти подскачаш от пръчка на пръчка, цвъртиш, а може и да изчуруликаш няколко песнички на публиката. На арената има огромно гнездо, ти скачаш в него и започваш да мътиш няколкото яйца, големи колкото медицински топки. На финала от някое от тия яйца се излюпва джуджето смешник, облечено като птичка, и те хлопва по главата с гумена змия. И за награда получаваш колкото щеш семе.

Привършвам, а Пилето се смее да, смее се.

— Знаеш ли, Пиле, твоята старата взе, че наистина изпрати ония топки. Това беше мое хрумване; не се сърдиш, нали? Подхвърлих на Уайс, че топките може да помогнат да дойдеш на себе си. Сега вече не зная какво да му казвам. Той ще вземе да събере Пилето плюс топките и кой знае какъв сбор ще получи.

Представяш ли си? Пазила е тия топки толкова години. Реналди казва, че били плесенясали, значи, трябва да ги е държала заровени някъде. Не е изключено да ги е заравяла на онова място, дето търсихме съкровището. И може да е била там преди нас и да ги е изровила. Това обяснява защо там имаше хлътнатина.

Пилето ме гледа съсредоточено. В погледа му се чете: ти си луд бе! И започвам да вярвам, че е прав в това отношение. Представям си как след две седмици пращат него в моята болница. Аз клеча там гол-голеничък и замерям с лайна всеки, който се приближи до мен. Той седи наблизо с капак от боклукчийска кофа в ръка, който му служи за щит, и ми разправя как сме отглеждали гълъби, как сме избягали в Уайлдуд, как сме се пързаляли с кънки и всякакви такива глупости.

Оо-о, това ще е нещо знаменито! Да се отприщиш и да престанеш да се правиш на такъв-онакъв; да се отпушиш напълно, да ревеш, да виеш, да надаваш тарзански викове, да прескачаш зидове или да ги пробиваш, да плюеш на всеки, да пикаеш на всеки, който посмее да се доближи! Господи, какво по-хубаво от това! И защо още не съм го направил? Страдах достатъчно и ако реша, мога да го направя. Никой не може копче да ми каже.

Не мога да кажа колко дълго съм сънувал този сън, преди да разбера, че сънувам. Трудно е да разбереш, че сънуваш, освен ако сам не се хванеш насред съня.

Работех в една от страничните клетки, когато ми се случи за първи път. Бях преместил всичките канарчета в кафезите, където вече имаше готови единайсет гнезда с повече от трийсет яйца. Четири от женските мътеха. Изобщо всичко вървеше като по вода.

Реших, че пясъкът на дъното на клетките не е най-подходящата настилка. Курешките потъваха в него и започваха да миришат. Освен това на пясъка падаха семе и люспи, които загниваха. Затова ми хрумна да направя наклонен циментов под, който лесно щеше да се мие с маркуч дори отвън, през мрежата.

И тъй, седях на пода на клетката и заглаждах цимента, когато ми се случи за първи път. В един миг си дадох сметка, че се намирам в клетката. Е, това не би трябвало да ме изненадва, но имах усещането, че клетката е станала по-голяма, много по-голяма. Възприемах вътрешността й по съвсем друг начин — така, както я възприема птица.

Замислих се. Единственото обяснение, което ми дойде наум, беше, че съм сънувал, че се намирам в клетката, и сега си спомням този сън. През следващите два дни се съсредоточавах усилено и се мъчех да си спомня съня. У мен все повече се засилваше убеждението, че съм сънувал, но нещо ми пречи да си припомня съня. Трудно е да уловиш един сън.

Ето защо си сложих будилника под възглавницата, та да ме събужда, докато сънувам. Три нощи поред го нагласявах да звъни в различно време. При всяко иззвъняване се събуждах, но докато да спра звънеца, сънят изчезваше. След това лежах в тъмното и се мъчех да го възстановя в паметта си. И тъкмо когато ми се струваше, че съм успял, той ми се изплъзваше. Взех да се питам дали не си съчинявам сън, какъвто не съм сънувал.

Но един следобед, както боядисвах със зелена блажна боя циментовия под на клетката, изведнъж всичко изплува. Спомних си как съм живял в клетката като птица. Сигурно бях сънувал това. Сънят се върна, докато бях улисан в боядисването; в такива мигове, когато вършиш нещо лесно, съзнанието е свободно и не мислиш. Отначало ми се стори, че фантазирам, но после разбрах, че си припомням съня. Продължих да боядисвам, като гледах да го възпроизведа. Давах си сметка, че ако прекалено много се съсредоточа върху съня, той ще изчезне.

Спомних си колко много нощи съм го сънувал; това, изглежда, бе започнало отдавна. Вероятно защото беше сън. В съня времето има различно измерение. В моя сън аз живеех в тази клетка заедно с другите мъжки канарчета. Тук беше Алфонсо ведно с всичките си мъжки рожби — и канеленото, и качулатото, и онова, шантавото, дето непрекъснато се блъскаше в мрежата на клетката. Разговарях с тях. И ги чувах да говорят на човешки език, на английски, макар той да звучеше като птичи. Самият аз бях птица и издавах птичи звуци. Не можех да си спомня как изглеждах. В съня си не поглеждах себе си, но другите птички се отнасяха с мен като с птица или почти като с птица.

Ядях семе — гледах как те го ядат и им подражавах. Все едно, че бях новородено птиче, което тепърва се учи, и всички те ми помагаха. Усещах се да стоя на някоя пръчка. Не поглеждах краката си, но те бяха птичи, а не човешки крака и пръстите обхващаха пръчката, както е при птиците.

И най-важното — летях заедно с птичките! Възхитително! Размахвах криле и прелитах от пръчка на пръчка. Но не беше толкова лесно. Другите птички хвърчаха до мен и ме учеха какво да правя. С други думи, учех се да летя. Алфонсо излиташе с мен до най-горната пръчка и ме караше да погледна надолу. Не изпитвах никакъв страх от летенето. Чувствувах се като птица. Съзнавах, че ако падна, нищо няма да ми стане. Излитането нагоре беше по-трудно, изискваше малко повече усилия, а след това просто се спускаш, и толкоз.

Гледах през мрежата външния свят. Виждах къщите и знаех, че това са къщи. Виждах стените и вратите и знаех какво се крие зад тях. И си спомнях всички места наоколо, които не се виждаха. Знаех всякакви неща, каквито птиците не знаят. Поглеждах дърветата в двора и ми се приискваше да летя сред тях. В моя сън в клетката се научих да летя тъй, както бях мечтал.

Нея вечер, докато заспивах, се стараех да не мисля за нищо друго освен за съня. Прехвърлях през ума си всички подробности, които си спомнях. В промеждутъка между действителността и съня не исках да мисля за нищо друго. Най-после се унесох в сън и засънувах. Когато се събудих сутринта, спомних си всичко. Този път бях уловил съня.

След закуска отидох да нахраня и наглеждам канарчетата. Свърших всичко много набързо, защото имах училище. Имаше осем нови яйца. Извадих ги от гнездата и сложих яйца в три други гнезда. В момента мътеха десет женски. След една седмица щяха да се излюпят първите голишарчета. Надникнах в клетката, в която летях нощем. Защо ли не си летя сега в нея насън, ами трябва да ходя на училище.

Цял ден изгарям от нетърпение да се върна при моите птички, дори нещо повече — да се върна към съня. Денят в училище по ми прилича на сън. Всичко в мен е обърнато наопаки. Моят сън ми се струва най-реалното нещо, след туй идват заниманията с канарчетата. А това — ходенето на училище, писането на домашни по литература, решаването на задачи, ученето по биология, разговорите с тоя или оня — всичко това изобщо не е реално. Всекидневните събития в живота ми сега ми изглеждат така, както преди ми изглеждаше сънят. Зная, че те съществуват, но не си давам труд да ги помня.

Минават дни и нощи. Започват да се излюпват нови канарчета. Женските снасят още яйца. Всеки чифт е под пара. На гнездо се падат средно повече от четири яйца. Всички канарчета изглеждат здрави.

Понеже разговарям с тях в сънищата си, чувствувам ги много близки, особено пък мъжките — защото насън летя все още само в тяхната клетка. Чудя се какво ли ще стане, когато сънят обхване и деня и аз остана сам в мъжката клетка. А може пък да се озова с някоя женска в един от кафезите за разплод, само че няма женски в повече. Не упражнявам никаква власт над съня; мога само да чакам и да видя какво ще стане.

Денем се опитвам да разговарям с мъжките, същите, с които разговарям насън, особено с Алфонсо; но те не ми обръщат внимание. Изобщо не ме приемат като един от тях, знаят ме само като Пилето, момчето. Това ме кара да се чувствувам отритнат, самотен. Прекарвам дните, като наблюдавам птичките с бинокъла, защото по този начин се доближавам до тях, те изпълват цялото ми зрително поле и всичко друго остава извън него. Тогава ги виждам такива, каквито са в сънищата ми, действителни, същества с моя ръст. И се чувствувам физически по-близък до тях, те престават да бъдат само едни малки пернати животинки. Все по-противно ми е да свалям бинокъла от очите си, да се поглеждам, да се озъртам, наоколо. Собствените ми ръце и крака ми се струват чудовищни. И ставам чужд на самия себе си в собствения си птичарник, при моите птички.

Прекратих тренировките за летене. Щом мога да летя в сънищата си, за какво ми е притрябвало да летя в действителност? Вече съм готов да приема, че няма начин, не е възможно да се откъсна от земята, да се откъсна истински. Възможно е да постигна едно по-продължително планиране, но не и летене. Освен това стигам до извода, че моята мечта е не толкова да летя, да летя като момче, което размахва тежки криле, а да стана птица. В сънищата си аз съм птица и това е най-същественото.

Приготвям яйчено пюре три пъти на ден. За него ми отиват близо дузина яйца дневно. Във всяко гнездо шават новоизлюпени. Когато имаш толкова много птички, не изпитваш кой знае какво удоволствие. Отдалечиш ли се прекалено от нещо, което имаш в изобилие, виждаш само външната му страна и то се превръща в най-обикновена тегоба. Освен това вече ми е трудно да се справям с канарчетата. Чувствувам се като непохватен великан; в ръката ми птичката е само топчица перушина, която се блъска и се мъчи да се освободи. Това ми отнема цялата наслада.

А има и друго: в съня ми се случи нещо ново. Намирам се както обикновено в клетката. Мъжките са все още при мен. Аз хвръквам нагоре и прелитам над една от пръчките, без да кацна на нея. Това е номер, на който ме учи Алфонсо. Той ме наблюдава известно време, после предлага да слезем долу и да хапнем, по няколко зрънца. Литвам надолу заедно с него и кацам на пръчката до хранилката. Късен следобед е и слънчевите лъчи падат върху новия под на птичарника. Поглеждам от клетката към средната част, където са кафезите за разплод.

Виждам себе си седнал на един стол с бинокъла в ръце! Не мога да видя лицето си, пред погледа ми са само якето и краката ми, обути в панталоните, които носех същия ден. Приближавам се до мрежата и се вглеждам внимателно. Изцвъртявам на собствения си образ, но той не се обръща. Мога да го наблюдавам, колкото си искам. Да, това съм аз. Дори нося червената плетена шапка. Виждам как собствената ми ръка, опряна на облегалката на стола, държи бинокъла. Все едно, че се гледам мъртъв. Защото онова мое „аз“ отвъд изглежда нехае за другото мое „аз“, увиснало на телта в клетката. Страхувам се да наведа глава, за да проверя дали тялото ми е птиче; страхувам се да не би да прекъсна съня. Как е възможно да се виждам едновременно на две места? Това вече е прекалено, макар и насън.

Ако онзи великан отсреща, който гледа през бинокъла, съм аз, тогава къде в същност се намирам аз и какъв съм? Не поглеждам към тялото си. Прехвръквам при Алфонсо.

„Ал, кой е онзи там?“

Алфонсо поглежда небрежно през мрежата. Олющва още едно семенце и го изгълтва.

„Той е този, който ни държи тук, който ни храни, който ни настанява. Някога той именно ме доведе тук. Той доведе и Пилето. Всички го знаем.“

„Да, но какво е той?“

Искам да разбера какво знае Алфонсо. Искам да зная доколко Алфонсо е само превъплъщение на моето „аз“ в съня.

„Не знам. И по-добре не питай. Просто е тук и толкоз. Без него не би имало нищо.“

Хвръквам отново на горната пръчка. В моя сън Алфонсо нищо не знае, само аз зная. Ето защо този път съм объркан и дори не съм сигурен, че сънувам. Сънят се променя. За първи път аз съм две различни същества. Ето че времето се изравнява със съня.

Събуждам се, но оставам дълго в леглото. Събота е. Трябва да почистя всички кафези. Трябва да сложа нова храна, да почистя поилките, да приготвя яйчено пюре, да измия всички съдинки за него. Дали тия птички са се замислили някога откъде идва храната им? На стотици мили околовръст не расте нито едно от тези семена. Всичко това е толкова изкуствено, такава измама. Те съществуват благодарение на мен.

Нашият свят е горе-долу същият. На закуска аз намазвам с масло филията препечен хляб. А не зная как се прави нито маслото, нито хлябът. Нямам представа как се отглеждат крави и как се доят. Нямам представа как се сее пшеницата, как се жъне, как се отделя зърното, как се мели, как се пече. За всичко си имат грижата добрите джуджета.

— Кой победи? И какво значи да победиш? Най-сигурният начин да загубиш е да се насилваш да победиш.

Аз едно зная: да се скъсаш, не можеш да надвиеш живота.

Сънят ми е едно цяло. Той се прекъсва през деня, но аз не помня прекъсванията. От друга страна, колкото и да се мъча, не мога да си спомня началото на съновиденията си. Убеден съм, че винаги съм съществувал в тях и че те нямат начало.

Когато влизам в птичарника, не се чувствувам необичайно. Зная, че аз съм онзи в птичарника от съновиденията. Зная, че ми предстои работа и птичетата очакват от мен да я свърша. Аз съм Пилето, момчето, благодарение на което всичко това съществува. Без мен не би имало нищо. Моето място е в птичарника, аз съм част от него.

Наблюдавам канарчетата и мисля. Едната ми половина иска да проникне в същината на нещата, а другата само чака да види какво ще стане. Вземам молив и къс хартия. Написвам бележка до себе си и я оставям на пода на птичарника. Доколко събитията през деня са свързани със съновиденията ми? Мога ли по този начин да установя връзка със самия себе си?

Тази нощ съм сам в птичарника. Той е празен, както е в действителност. Сънят се е изравнил с действителността. Чувам мъжките да шумят в кафезите за разплод — точно както е в действителност. Спускам се долу да си хапна малко яйчено пюре и листа от глухарче. Виждам листчето на пода.

„Пилето е птица, то е Пилето“

Точно това бях написал. Хвръквам на най-горната пръчка. Чувствувам се страхотно изолиран; изолиран съм дори от останалите канарчета. Цвъртя, зова ги, но те не ми отговарят. Зова Алфонсо. Нищо! Самотен съм. Но мога да летя.

Упражнявам се да летя и се мъча да разбера какво точно е летенето. Когато правех моделите си, ръководил съм се, изглежда, от погрешна представа. Летенето не е като плуването. То не се свежда само до това да замахваш надолу, да улавяш въздуха под крилете си и да се отблъскваш. Имаш усещането, че те вдигат отгоре, че се издигаш в празно пространство. Освен това маховите пера се обръщат, отхвърлят въздуха назад, тъй че ти отиваш напред. В моделите ми нямаше нищо, което да поддържа движението напред. Не е достатъчно само да изнесеш крилете си напред и после да ги изтеглиш назад. Маховите пера действуват като перката на самолет.

Престрашавам се да погледна тялото си. Да, аз съм птица. Съвсем приличам на канарче. Приличам на Пилето. Облитам цялата клетка. Опитвам се да наблюдавам собствения си летеж. Изпитвам възхитително чувство, много по-хубаво, отколкото бях очаквал. Поглеждам навън и пак ми се приисква да летя на свобода. Има толкова много места, до които искам да отлетя. Колко естествено е да летиш и колко неестествено — да няма до къде да прехвръкнеш.

На другия ден се замислям за бележката. Фактически тя нищо не доказва, понеже отнапред знаех какво е написано. То е било в главата ми, когато съм започнал да сънувам — значи, видял съм нещо, което вече съм знаел.

След като нахранвам канарчетата и проверявам гнездата, вземам пет хартийки и написвам различни бележки. Обръщам ги наопаки и ги разбърквам хубавичко. Вземам една наслуки и я оставям на пода на клетката с написаното отгоре, без обаче да го погледна. Освен това оставям в празната клетка малко семе, яйчено пюре и вода. Това не е много логично, защото в съновиденията, щом мъжките са тук, винаги се намира храна — въпреки че клетката е празна от две седмици и аз не съм оставял нищо за ядене. Но сънят вече се е изравнил с действителността, та не ми се ще да се излагам на опасността от гладна смърт. Подозирам, че сънят може да обхване няколко дни, макар и в една нощ.

В съня си тази нощ отново съм сам. На пода се валя бележката. Спускам се долу да я прочета. Виждам на листчето и петте бележки. Отивам да хапна малко яйчено пюре и да глътна капчица вода. После отново поглеждам листчето. Този път на него няма нищо.

Започвам да разбирам какво става. Намирам се на някакъв предел: от една страна, изчаквам събитията такива, каквито са, от друга, се мъча да ги създавам. Съновиденията са си мои и са по-реални от всичко, но въпросът се свежда главно до това, какво искам. А обикновено аз не зная какво искам, тъй че ми е трудно да управлявам съновиденията. Освен това някои неща, които са ставали извън съня, се намъкват в него неканени. Така аз не мога да предизвикам в съня събитие, без някакво подобно събитие да е станало в действителност. Все още не мога да си изясня всичко, но важното е, че не се плаша.

След това правя така, че да говоря на птичките в кафезите за разплод. Досега не се е случвало да им говоря от голямата клетка или пък да ги наблюдавам оттук, та се налага да поискам това да стане. Познавам птичките, зная къде се намират, разговарял съм преди с тях. Слепям тези неща, за да стане действието.

Разговарям първо с Алфонсо, после с Пилето. Разговорът с нея е много приятен. Познавам я толкова добре, а пък досега не съм имал възможност да разговарям с нея. Тя много се радва на новите си рожби и е доволна, че се намирам в съня. Впрочем не каза „в съня“, а „при нас“. Разговарям и с всички други канарчета. От наблюденията с бинокъла познавам вътрешността на всеки кафез и зная кое птиче в кой кафез живее. Ето защо зная точно с кои разговарям, при все че не ги виждам. Сега не се чувствувам толкова самотен.

Друго, което ме отличава от птиците, е това, че каквото и да гледам, гледам го фронтално, с двете очи. Не мога да го правя като птиците, с едно око. Ако не гледам тялото си, чувствувам се във всяко отношение като човек, като Пилето.

Сутринта, преди да тръгна на училище, отидох да сложа ново яйчено пюре и да проверя едно-друго. Погледнах листчето, което все още лежеше на пода: на него бе написано само едно нещо. Яйченото пюре стоеше недокоснато. Цял ден в училище мисля за това. Излиза, че сънувам познати неща. Затова съм Пилето; най-добре познавам Пилето. Чудя се дали не съм от женски пол. Пилето е женско, но аз бях в клетката с мъжките. Искам да разбера какво съм. Не че искам да стана мъжко или женско, ще ми се само да знам истинското положение.

— Пол, възраст, раса, всички тия глупости разделят хората един от друг. Надпреварата е единственото, което ни свързва. Но случи ли се да победиш някого, после се чувствуваш още по-самотен.

Състезателните игри сме ги измислили, за да забравим, че сме забравили какво значи игра. Да играеш, то значи да вършиш нещо заради самото него. Ние с Пилето много играехме.

Пилето наистина ми се усмихва — с оная позната, типично негова усмивка, която казва: „Няма значение.“ Много е възможно да разиграва театър с тая негова лудост. И така да е, какво от това?

Довечера ще се опитам да пея в съня си. Това, ще разреши нещата. Следобед в часа по планиметрия влязох в спор с учителя мистър Шул, за успоредните линии. Аз твърдях, че трябва да се срещнат. Започвам да си мисля, че всички неща все се срещат някъде.

Пях в съня си. Не помня да съм пял иначе, като момче, но да пееш, когато си птица, е нещо съвсем, съвсем различно. И се оказа не това, което очаквах. Колкото до мелодията, пеех като канарче, но думите, които се чувах да произнасям, бяха на човешки език и звучаха почти като поезия. Чувах се едновременно и като птица, и като момче, което произнася някакви думи. Влагах в песента мислите, които ме вълнуваха около летенето, и чувството, което изпитвах като птица.

Една от първите ми песни звучеше тъй: „И няма нищо страшно в свободния летеж. Досег никакъв, усещам вкуса на въздуха само. Виждам земята под себе си така далечна, както далечно е небето, когато го гледаш отдолу. Всичко се губи и чезне, а притеглянето е като игра с пясък.“

Сега разбирам, че не съм съвсем пиле. Дочувам гласа на Пилето откъм кафеза. Тя иска да пея още, но за мен пеенето е все още трудно. Запява и Алфонсо. За първи път разбирам цялата му песен. Ето какво пее той: „Ела и полети с мен; леки паламиди се носят по кристалното небе, ти и аз. Долу се възвишават планини и облаци се носят и крави, унесени в дрямка, преживят детелина. А ние двамата се реем безгрижно по лъкатушните течения въздушни. Един до друг летим и търсим плодоносни поля и тихи брегове.“

Слушам и си давам сметка, че не е възможно Алфонсо да пее такава песен. Една птица не може да знае, че кравите преживят. Та самият аз току-що бях научил това в час по биология. И друго Алфонсо никога не е летял над планини и облаци. Това са мои представи. Алфонсо пее и аз чувам песента му мислено, насън. Може ли Алфонсо наистина да говори или това съм просто аз? Всичко е много невероятно. Алфонсо ме учеше на разни тънкости в летенето, които аз нямаше как да зная. Не мога да сглобя всичко това в съня си. Но тази нощ разбрах друго: аз сънувам, че сънувам.

В едно съм сигурен — пеенето е като летенето. Когато пея, затварям очи и се виждам да летя над дърветата. Канарчетата точно затова пеят, сигурен съм. Тях ги затварят в клетки, защото пеят хубаво, а после те пеят, защото са затворени в клетки.

Има повече от четиристотин години, откак канарчетата живеят в клетки. Времето на едно поколение канарчета — от раждането до чифтосването е по-малко от година. По същия признак времето на едно човешко поколение е около двайсет години. Следователно канарчетата живеят в клетки от осем хиляди години, ако изчислим времето в човешки поколения. А ако смятаме на поколения канарчетата и хората, излиза, че те еднакво дълго живеят затворени в клетки.

Започвам да се питам коя е онази човешка дейност, която отговаря на пеенето при канарчетата. Изглежда, мисленето. Вие сме построили тази клетка, наречена цивилизация, понеже имаме способността да мислим, а сега трябва: да мислим, понеже сме хванати в собствената си клетка. Убеден съм, че все още някъде съществува един истински свят, въпросът е само как да се измъкна от клетката. Но дали пък канарчетата ще пеят толкова много; ако им се даде възможност да живеят на открито и да летят на воля? Не зная. Но се надявам един ден да разбера.

В кафезите всичко е в пълен ход. Някои от малките вече излизат от гнездата. Скоро ще трябва да ги прехвърля в някоя от големите клетки. Не зная само дали да ги пусна в клетката, в която живея аз в съня си, или в другата. Все още се мъчех да разреша този въпрос, когато започнах да сънувам Перта.

Като казвам „сънувам“, това не означава, че Перта се явява в известния вече мой сън. Не, аз сънувам, че сънувам Перта. Насън заспивам на един крак, като птица, и започвам да сънувам Перта.

Перта е по-дребничка от останалите женски. Главата й е светлозелена, гърдите — съвсем бледорезедави, а гърбът, — зелен. Перата на крилете й имат различни от сенки. Това придава на крилете интересни отблясъци както при гълъбите синяци, само че в зелено. А завършват с бяла ивица, понеже крайните две пера на всяко крило са бели. Перта е заобленичка и лети с къси, отривисти махове, но въпреки това много грациозно и бързо. Над очите й има петънца, които изглеждат почти като вежди. Човката и краката й не са тъмни като Алфонсовите, но пък и не са толкова бледорозови като на Пилето.

Насън заспивам на най-горната пръчка в птичарника и сънувам. Чувствувам се самотен и уморен; спи ми се и заспивам насън. Това знам. Едва след няколко нощи ми става ясно, че Перта е сън в другия сън.

В този сън в съня аз съм сам в клетката, но като поглеждам надолу, виждам някой при хранилката. Веднага познавам, че е от женски пол. Тя или не знае, че аз стоя горе на най-високата пръчка, или пък се прави, че не ме забелязва. Аз стоя неподвижен, наблюдавам я и се наслаждавам на движенията й. Наблюдавам я внимателно, както наблюдавам наяве канарчетата с бинокъла.

Нейният летеж: не е нещо изключително, ако става дума за сила и мощ, но тя се носи във въздуха с много голяма лекота. Усещам, че обича да лети и лети за удоволствие. Кацанията и завоите й са толкова разнообразни. Тя така съчетава движенията на опашката, на крилете и на тялото, че сякаш танцува във въздуха. И ето че се влюбвам в нея, както някога се влюбих в Пилето, само че сега всичко е много по-реално.

В съня си й пея песни, които зная, и други, които не знаех, че зная. Когато се събуждам, не мога да си спомня какви песни съм й пял. Те са някъде много дълбоко в мен. Решавам наяве да сложа малко вода в клетката, та Перта да има възможност да се къпе. Ще ми се да направя нещо по-специално. Издебвам момент, когато майка ми не е в кухнята, и вземам кристалната купичка за масло, която тя прибра след смъртта на майка си. Ние не я употребяваме освен пред гости, тъй че майка ми няма да забележи, ако купичката липсва една нощ. Същия следобед я слагам на пода на клетката, след като съм нахранил всичките канарчета.

Прехвърлям две люпила в другата клетка; малките вече ядат яйчено пюре и започват да лющят семе. Клетката за мъжките запазвам за Перта и за мен. Нарекох я Перта, защото по звук тази дума най-много ми прилича на звуците, които тя издава и по които я различавам.

И тъй, сега се унасям в сън и в тоя сън се мъча да заспя, за да мога да я сънувам.

И ето, Перта се появява в този сън в съня. Купичката е на пода, огряна от лъчите на късното следобедно слънце, точно такава, каквато я оставих следобед. Светлината се пречупва през кристалното стъкло и образува дъги на пода и на задната стена. Аз чакам търпеливо на пръчката в горната част на птичарника, където е по-тъмно. Зная, че аз съм този, който предизвиква събитията и насочва тоя сън в съня, но зная също, че у мен има чувства и мисли, които са извън моя контрол, че не мога да предвидя всичко. Работи само най-задната, най-далечната част на съзнанието ми.

Перта скача на ръба на купичката и потапя човка в бистрата студена вода. После отмята глава назад, изпъчва се, изопва се на тънките си крачка и чака водата да се стече в гърлото й. Повтаря това още веднъж. Аз само наблюдавам. След това пъха глава в купичката и хвърля вода под крилете си. Размахва ги, за да докара студените капки там, където й е най-топло, при най-меката перушина във вътрешната част. Прави това два-три пъти, след което скача леко във водата, извива гръб, върти глава и започва да хвърля вода на гърба си между двете крила.

Виждам всичко това необикновено ясно. Сякаш съм досам нея. Виждам как всяка капка остава цяла и се отърколва по нежните пера. В състояние съм да забавя бързите движения при къпането и правя така, че те да се разгръщат бавно, лека-полека, с безкрайно изящество.

След туй запявам. Запявам, без да съм взел съзнателно решение за това. Сега Перта е кацнала на една пръчка и тъкми с човка перата си. Изглежда, не ме чува. Аз съм възбуден. Усещам как кръвта ми кипи. Всичките ми мускули са опънати, навирил съм криле от напрежение. Повдигам се колкото е възможно повече и се клатя напред-назад в такт с песента; танцувам под собствения си ритъм, цял устремен към Перта. Изпитвам неотложна необходимост, неотложно желание да се осъществя. А Перта продължава да се тъкми.

Литвам надолу. Кацам до нея на пръчката и запявам по-силно, с повече чувство. Перта не ме и поглежда. Нито се обръща към мен, нито помръдва. Пристъпвам по-близо до нея. Тя пак не се помръдва. Очаквам да избяга, дори го искам; защото ми се ще да я гоня и да й пея във въздуха. Доближавам се още повече. Тя протяга човка назад и започва да дърпа и да оправя перата на гърба си. Остава ми само едно, което е някакъв вътрешен подтик: литвам над Перта и я възкачвам. Цял съм настръхнал от страст.

Нищо! На мястото, където преди секунда стоеше Перта, няма нищо. Аз съм сам-саменичък! Разбирам, че падам — не от пръчката, а от съновиденията си. Падам от втория сън в първия; за секунда си давам сметка, че съм сам, заспал на най-високата пръчка, след което падам от първия сън в леглото си в стаята.

Събуждам се. За първи път ми се случва да се изцъркам насън. Бях чувал, че такива неща стават, но на мен не ми се беше случвало. Отивам в банята и се измивам. После вземам гъбата и избърсвам чаршафите.

Лягам отново и ми се струва, че съм паднал от много далечно място. Чувствувам се ужасно самотен.

В края на същата седмица тръгвам да я търся. Убеден съм, че тя съществува някъде. Може дори да съм я виждал и да не съм се сетил, че е тя. Изключено е да е изцяло плод на моето въображение. Инстинктивно се отправям най-напред към мистър Линкълн. Тия дни неговите се плодят масово. Той ми показва новородените. Две от тях са много тъмни. Обяснява ми, че ако кръстоските вървят както досега, само след десет години щял да получи чисто черно канарче. Направил си е и диаграма на разграфена хартия. Колкото повече се доближаваш до целта, казва, толкова по-трудно се забелязва потъмняването. Разликата от черно до черно ставала все по-незначителна, а се случвали и регресии. Според неговите изчисления бил постигнал деветдесет на сто от крайната цел; нужни били още десет години, за да получи деветдесет и шест — деветдесет и девет процента черно. Той сочи с пръст себе си и казва: „Аз не съм дори деветдесет процента черен, много по-малко.“

Питам го има ли женски, които не използува за разплод. Искам да видя дали тя не е между тях, понеже в кафезите за разплод я няма, както и предполагах. Той посочва покривалото върху голямата клетка отляво. Покрил съм я, казва, защото иначе тези свободни женски ще вземат да флиртуват с мъжките в кафезите, мъжките ще вземат да им пеят и току-виж, някоя от мътещите се вбесила и зарязала гнездото. На мен такова нещо не беше ми идвало наум. Щял да разпродаде тия женски; повечето от тях били безплодни или снасяли по едно-две яйца на гнездо и нито една не му била нужна за неговите кръстоски.

Надзъртам в клетката и виждам десетина женски. И веднага зървам Перта. Само е тя. Някаква част от мен, птичата част, си я спомня. Влюбвам се в нея, вече като момче. Аз се влюбих в Перта насън, когато бях птица, но това чувство се е пренесло в реалния ми живот на момче. Трябва да я имам на всяка цена; обръщам се към мистър Линкълн и му посочвам Перта. Струва ми се много необичайно да я гледам по този начин — аз момче, а тя птица; става ми неловко, сякаш я шпионирам. Все едно, че надзъртам през ключалката и виждам нещо, което не бива да видя.

„Онази там ли, казваш?“ — сочи я той.

Кимвам.

„Няма да прокопсаш много от нея. От две години я имам и досега все запъртъци ми снася. Три мъжки съм опитвал на нея. Последното беше едно, като се разпашеше, не можеш го спря. И въпреки това всеки път тя снасяше по четири запъртъка. Сигурен съм, че е от сой, ама нещо трябва да се е повредила.“

Мистър Линкълн наблюдава Перта заедно с мен. Тя се мести насам-натам по пръчката. Вижда ме, сигурен съм в това.

„Не мразя никого чак толкова, че да му я продам. Иде ми да й извия врата, ама пък е такава една хубавичка, че сърце не ми дава. Но няма полза от женско, дето не може да снесе едно свястно яйце. Сигурен съм, че от нея може да излезе чудесна майка. Да видиш само какви гнезда вие, пък легне ли да мъти, не става. Ама защо? За нищо.“

„Що не ми я продадете?“

Казах си го най-после. Наблюдавам я и зная, че и тя ме наблюдава. В съня не беше ме погледнала нито веднъж. Дали ще ме погледне сега?

„Дума да не става. Ще ти я дам тъй. Хем ще ми спестиш труда да й извия врата. Само ми зяносва семето.“

В същност аз не искам да я купувам. И се радвам, че мистър Линкълн ми я дава. Все едно, че й е баща и дава съгласието си да се оженя за дъщеря му. Изгубвам и ума, и дума, затова само подавам ръка да стисна неговата. За миг той се стъписва, но после вижда, че не се шегувам. Протяга и двете си ръце и взема в тях моята. Гледа ме право в очите. Те са се навлажнили, не че ми се плаче, но съм много развълнуван и щастлив.

„Какво ти е, момче? Призля ли ти?“

Казвам „не“ с глава. Не ми се говори. Бил ли си веднъж птица, човешката реч ти прилича на грухтене. Все пак мистър Линкълн ме разбира, обръща се и влиза в клетката. Не му представлява трудност да хване Перта; само се приближава и я взема от пръчката. Тя иска да бъде уловена. Сигурен съм. Той я изважда от шепата си, обръща я наопаки и духва под опашката й.

„Виждаш ли? Веднага е готова. Ще речеш, само е за разплод.“

Затварям очи, за да не гледам. Мистър Линкълн не забелязва това. Обръща я в нормално положение и потрива с пръсти главата й.

„Виждаш ли? Над очите има чертички, почти като човешки вежди. Такова нещо у друго канарче не съм видял.“

Кимам. Той ми я подава. Усещам как сърцето й тупа в ръката ми. Мистър Линкълн понечва да донесе кутия, с която да я пренеса, но аз му казвам, че ще я нося в ръка. Добре, че дойдох напряко през парка и не съм с колелото. Опитвам се да благодаря на мистър Линкълн, но същевременно бързам да си тръгна час по-скоро и да отнеса Перта вкъщи.

Пускам я в голямата клетка и до края на деня я наблюдавам с бинокъла. Всичко е също като в оня сън в съня. В живота ми за първи път се случва нещо, което преди това е започнало като сън.

Когато преглеждам кафезите за разплод и ги почиствам, чувствувам се част от другите канарчета. Не ме гнети самота дори в действителния живот. Нали си имам приятелка. Тя е при мен и наяве, и насън. Надявам се довечера да се появи в истинския сън. Това ме вълнува дори повече от летенето.

Тази нощ не заспах в съня. Стоя на най-високата пръчка и я виждам да яде семе долу на пода на клетката — също както първия път в онзи сън в съня. Съзнавам, че сънувам и зная защо тя е там, но това са представи, които сами по себе си са като съновидения. Тя е най-реална тук, в моя сън.

Наблюдавам я известно време. Кристалната купичка е пълна с вода и тя се окъпва както предишния път. Бях забравил да сложа купичката в клетката, преди да си легна; значи, сънят заживява свой собствен живот. Сънят знае много по-добре от самия мен какво искам.

Гледам я как се къпе, както и предишния път. До този миг тя не е забелязала, че стоя в горния край на клетката. Запявам:

Отгде те познавам, страннице моя?

В кое ли безбрежно небе сме летели?

Може би аз въздух съм бил, а ти — птица?

Прелетя ли през мен?

Защо все, още не сме се събрали?

Ти знак ми дай — ще бъдеш ли моя докрай?

Ти виждаш ли ме, усещаш ли как те желая?

Или моята песен умори те до смърт?

Щом свършвам, литвам долу при нея. Тя ме вижда. Чува ме. Стената помежду ни е срината.

„Здравей. Не знаех, че има друга птица в тази клетка. Мислех, че съм сама. Ти отдавна ли си тук?“

Не искам да я лъжа, но пък ми се ще да гледа на мен само като на птица. Отговарям:

„Да, открай време.“

„Хареса ми песента ти. Много хубаво пееш. Имаш ли си женска?“

„Не. Сам съм.“

„Истина ли е това, което каза в песента си? Сериозно ли го казваш?“

„Истина е. Сериозно го казвам.“

„Сега и аз съм сама. Никога не съм имала малки. Яйца съм имала много, но не и малки пиленца. Искам да бъда твоя, затова те предупреждавам за тези неща.“

„Да, и аз искам.“

„Разбра ли ме?“

Не мога да й отговоря. Никога не съм срещал някой, който да мисли и говори така откровено. Нейните мисли и думи са чисти като планински ручей. Между нас тече някакъв естествен ток. Усещам как преливам в нея и как тя прелива в мен. Запявам:

Аз нося чисто семето на радостта,

едно безкрайно сливане. Да полетим.

Любовта ни расте от вчерашното утре.

И плъзгаме се лекокрила

към нашето интимно минало.

Да полетим.

„Прекрасно! Това беше дори по-силно от първата песен. В песните си ти даваш израз на мисли, каквито не съм чувала досега. Като че ли си нещо повече от птица, като че ли познаваш други, далечни от клетката хоризонти.“

„Благодаря ти. Но щом веднъж си канарче, няма нищо повече, няма други хоризонти. Хайде да летим заедно.“

Тази нощ облитаме цялата клетка. Аз й показвам неща, които съм научил от Алфонсо, а тя ми показва как се правят бързите завои и плавните грациозни кацания. Тя много хубаво използува въздуха не за да се плъзга по него, а да се задържа. Нещо като да плуваш прав. Показва ми как става това, без да е нужно да биеш бясно криле.

Другата нощ сънувам, че е ранен следобед. Не бях попадал насън в такова време на деня. Във „ваната“ е налята прясна вода. Този път се сетих навреме да сторя това.

Перта ме чака и ме посреща радостно, като литва при мен, преди аз да съм слязъл при нея. Гледа ме право в очите, фронтално. Но точно когато ми минава през ум, че птиците не гледат така, обръща глава настрани и ме гледа с едно око. После се гледаме, като въртим глави ту насам, ту натам; аз наляво — и тя наляво, аз надясно — и тя надясно, аз наляво, тя надясно, тя наляво, аз надясно. Не си спомням птиците да правят така. После тя хвръква на долната пръчка.

„Хайде, Пиле, ела да се къпем заедно.“

Не бях й казвал името си.

Спускам се долу и се чудя откъде знае името ми; това отваря голяма дупка в съня. Нищо не разбирам. Тази Перта тук напълно откъсната ли е от другата Перта в клетката? Изцяло ли е тя плод на моето въображение? И дали не знае името ми, защото самият аз го зная? Литвам заедно с нея към водата. Тя каца на ръба на купичката и чака. Аз кацам до нея. Тя потапя човка във водата и хвърля пръски към мен. Досега не съм се къпал като птица. Не ми е много ясно какво се прави в такива случаи. И аз потапям човка във водата и напръсквам Перта. Но го правя непохватно. Перта ме поглежда изпитателно. Напръсква ме втори път. И аз я напръсквам. Този път го правя по-добре. Обзема ме ужасен страх: ами ако Перта разбере, че не съм птица, а момче, и се уплаши от мен? Това угризение, този страх застава между нас. Перта го усеща. Поглежда ме, след това се потапя във водата. Слънчевата светлина и сега се е разпаднала на цветни ивици. Аз се къпя в тях, а Перта хвърля пръски наоколо ми. После и аз се озовавам в банята, пърхам, потъвам в светлината, във водата, в Перта. Сякаш плувам в музика. Ще ми се да запея, но се въздържам. Правя всичко, което прави Перта. Танцуваме под такта на музиката, която звучи в нас. Не е нужно да пея. В този миг се досещам, че вероятно всички женски канарчета танцуват, тъй както всички мъжки канарчета пеят. Това е нещо, което няма как да знаеш, освен ако си птица; да, женските канарчета танцуват.

Здравата намокрени, свършваме с къпането и започваме да летим из клетката. Перата ни са мокри, самите ние сме натежали. Летим във въздуха със същото усещане, каквото едно момче изпитва, когато плува във вода. Движим се бавно. Нужен ни е простор, разстояние. Отърсваме водата от перата си, пръскайки се един друг. Аз все още внимавам какво прави Перта, следя нейните движения. Тя и сега танцува, това е танц със забавени движения, но все пак танц. Перта забелязва, че я гледам. Виждам въпроса в очите й. Изглежда, птиците никога не разменят такива погледи, каквито аз й хвърлям. А аз я гледам едно, че това ми доставя удоволствие, и друго, да се науча как да се къпя като птица.

Когато най-сетне изсъхваме, кацаме на една от пръчките и се залавяме да пригладим перата си. Прокарваш леко човка по влажното перо, усещаш разрошените власинки и ги привеждаш в ред. Възхитително. То е, като да вчесваш грижливо мократа си коса, но те изпълва с хилядократно по-голямо задоволство. Перата трябва да се пригладят по строго определен начин, друг няма. Пригладиш ли ги по този начин, добиваш чувството, че си завършен и че си разбираш от работата. Изведнъж ми се приисква да направя нещо, съвсем не птиче: да пригладя перата на Перта. Никога не съм виждал птици да постъпват така. Птиците изразяват любовта си само чрез подаване на храна, песни, цвъртене, чифтосване и толкоз. А на мен ми се иска да милвам Перта така, както момчетата милват момичетата, обаче имам само човка и крака. Струва ми се съвсем естествено да поема някое от перата в човката си и да го пригладя с тънкия й край. Ето в какво се различават птицата и момчето. Решавам да я питам за името ми:

„Перта, откъде знаеш името ми?“

Тя ме поглежда изненадано. Престава да се реши.

„Та аз не знам името ти. Ти не си ми го казвал.“

„Но когато ме покани да се къпем, ме нарече Пиле.“

„Вярно. Но Пиле не е име“

„Че какво е тогава?“

„Ами Пиле; не знаеш ли името на една птица, казваш й Пиле. Всяка птица е Пиле. И всички птици знаят това.“

Как да й обясня, че аз не знаех? И къде е мястото на всичко това в съня? Тази е една от нощите, в които през цялото време съзнавам, че сънувам. И една от последните такива нощи. Перта ме поглежда.

„А ти откъде знаеше името ми? Аз не съм ти го казвала.“

Перта от онзи сън в съня имаше име и то беше Перта. И не тя ми го каза, аз го измислих. Какво да й обясня сега? Пак трябва да лъжа.

„Ти ми го каза, когато летяхме първата нощ.“

Перта дипли перата си и ми отговаря чак след половин минута.

„Не, не съм ти го казвала. Защо ме лъжеш? Няма смисъл да се лъжем. Щом заговорим неверни неща, помежду ни пада сянка. Не си ли казваме истината, свършено е.“

„И аз не зная кое е истина, Перта. Но не мога да ти кажа как стана тъй, че научих името ти. Това не е лъжа.“

„Но не е истината. Щом знаеш нещо и не го казваш, каква истина е това?“

Перта се спуска долу и похапва семе. Аз кацам до нея. Известно време ядем заедно. Много съм влюбен в нея. Толкова е необичайно да намериш такъв твърд чистопробен диамант, обвит в такава мекота. Като костилка в средата на праскова.

Денем не мисля за друго освен за Перта. Пролет е и това е предпоследната ми година в гимназията. Всички са пощръклели около годишния бал. Майка ми ме пита с кое момиче ще отида на бала. С никое. Всичките момичета в училище ми приличат на огромни тромави крави. Ходят, сякаш краката им са сраснали със земята. Моите очи са обърнати към красивите, изящни движения на птиците.

Ал ще ходи на бала с една от викачките. Той е включен в отборите по футбол и борба. Сигурно ще го включат и в лекоатлетическия като дискохвъргач. Така той ще стане единственият от нашето училище, който има правото да се състезава в три отбора.

Ал тренира с диска на бейзболното игрище до нас. Понякога и аз излизам на игрището да му връщам диска. Това е единственото нещо, което, макар да не е свързано с моите канарчета, не ми се струва чак толкова досадно. За да пратиш диска надалеч, трябва да го изхвърлиш под такъв ъгъл, че въздухът да оказва минимална съпротива и същевременно да поддържа летежа му. Като го връщам на Ал, аз си правя най-различни опити и се случва да го хвърля и по-далеч от самия Ал. Разбира се, аз имам едно особено преимущество: от толкова много тренировки за размахване на крилете делтовидните, триглавите и гръдните ми мускули са необикновено развити.

Ал ме кара да се опитам да вляза в лекоатлетическия като дискохвъргач. И току ми мери разстоянието. Обичам да хвърлям диск, но в никакъв отбор няма да влизам. Според мене с разните му мереници, с набирането на точки и стремежа на всяка цена да победят, хората губят истинското удоволствие от играта.

Ал все ме навива да заведа някое момиче на бала. Покрай приятелката си, викачката, той знае около двайсет момичета, които искат да идат на бала, но не могат да намерят чак такива глупаци, които да ги заведат. Майка ми е станала пълна истеричка на тази тема. Тя приема като някаква лична обида това, че не искам да взема за пет долара смокинг под наем, да купя за долар и половина една орхидея, за да закича някое момиче, което едва познавам, и да платя два долара за вход. Мразя да танцувам и да отива на бала ще бъде губене на време — и за мен, и за момичето.

Оставаха три дни до бала и вече мислех, че съм се отървал, но вечерта Ал се отби у нас. Бях свършил с птичките и с нетърпение очаквах нощта и съновиденията. С Перта бяхме станали вече много, много близки и денем тя ми липсваше страшно. Изведнъж Ал изтърсели то пред майка ми, че някаква негова позната на име Дорис Робинсън го помолила да ме попита дали ще се съглася да я заведа на бала. Тя вече имала входни билети и сама щяла да си купи букетче за роклята. Шофирала и можела да вземе колата на баща си. Аз трябвало само да се снабдя със смокинг.

Господи, идеше ми да го убия тоя Ал! Майка ми само това чакаше и пак взе да пили: имало само един такъв бал в живота на човека, ако тя имала възможност да учи в гимназия, това щяло да бъде велико щастие за нея, аз не съм оценявал какви възможности са ми дали и прочие. Баща ми бръкна в джоба си и извади пет долара. Каза, че ми ги дава да взема смокинг под наем. Притиснат по този начин, какво можех да направя? Казах, че ще отида. Но се почувствувах виновен пред Перта. Исках да й кажа. Исках да й обясня как всичко е станало против волята ми. Усещах помежду ни да зейва още една пропаст на неистината.

Балът се случи в най-неподходящото време — точно когато не трябва. Перта ме беше попитала дали искам да свием гнездо. Не останах изненадан, понеже когато бивахме заедно, току повдигаше криле. А правеше същото и денем, наяве. Предстоеше ми да взема много важно решение и ми беше нужно време да помисля. И точно тогава — тоя глупав бал.

Ал ме заведе да си взема смокинг и се мъчеше да ме убеди, че Дорис е само за мен. Обясняваше ми какви страшни крака имала. Аз бях разглеждал краката на момичетата, за да си обясня какво пък толкова може да има в едни крака, но всички те ми се струваха еднакви. Е, една имаше повечко месце тук или там, на друга коленете бяха по-сбръчкани, отколкото на приятелката й, трета имаше по-тънки глезени, но какво от това?

Ами задниците им? Месо около цвинтера както на всеки човек. Това не е друго, освен доразвитие на глутеус максимус, което дава възможност на хората да ходят на два крака и да сядат. За мен всяка седяща твар е грозна. Птицата, ако не лети, стои права. Тя никога не сяда, освен когато мъти. Това е то красота.

После циците. Що за глупав израстък за хранене на бебета. Жените са принудени да ги носят цял живот, а те се друсат под самите им носове, пречат им, а пък се използуват най-много две-три години. Взирал съм се в много цици и Ал се е опитвал да ми покаже разликата между хубавите и грозните. А те се различават главно по големина и заостреност. Като гледам „Нешънъл Джиографикс“, виждам, че женските цици не са много по-различни от козешките или кравешките; само дето са по-неудобни.

На връщане от мястото, откъдето взехме смокинга, Ал не затвори уста. Бил сигурен, че ще мога да сваля това момиче. Тоест смятал, че щяла да ми бутне. Познавал две копелета, с които била спала. Всичко това се предполагаше да е страшно интересно. Аз знаех Дорис Робинсън. Беше най-обикновено момиче с обикновени крака, обикновен задник и не дотам обикновени цици. Дорис не би могла да лети, та ако ще светът да се обърне. Беше малко по-ниска от среден ръст, червендалеста, с лунички. Майка ми би се радвала да отида на бала с момиче като Дорис. Ал много държеше да отида на бала с Дорис. Ал искаше да бъда обезчестен. А какво искаше майка ми, не зная.

Издокаран със смокинга, приличах на някое от черните канарчета на мистър Линкълн. В автобуса по пътя към Дорис се чувствувах като палячо. Слава богу, че поне не носех орхидея. Но ми предстоеше да танцувам цяла вечер с някаква скапана орхидея под носа ми. На мен орхидеите ми миришат на смърт. Издават някакъв влажен мирис на мухъл, на плесен — като прогнил ковчег; не стига това, ами намирисват леко и на парфюм. От тази смес се получава миризма на балсамиран труп.

Мислех си, че тази орхидея ще ми се завира в носа цяла вечер, но не познах съвсем. Намерих адреса на Дорис и се оказа, че те живеят в голяма самостоятелна къща в модната част на Джърард Хил. Минах по автомобилната алея и почуках. Отвори ми майка й. Представих се и тя ме покани вътре. С тоя пингвински костюм можех и да не се представям — нима не беше ясно кой съм? Мисис Робинсън се беше издокарала и така вонеше на парфюм, че за миг си помислих да не би нея да трябва да мъкна на бала:

„Дорис ей сега ще слезе. Бихте ли седнали тук?“

Почти ме бутна на един стол в дневната до вътрешната стълба и излезе. Така, сложиха ме на мястото ми и сега трябваше да чакам галапредставлението. Замислих се за Перта. С удоволствие щях да й разкажа всичко. Жалко само, че то е толкова далеч от нейния свят. Тя няма да го разбере. А дори да го разбере, няма да повярва.

Ето, Дорис се задава по стълбата. „Отнесени от вихъра“ — известен номер. Слиза три стъпала, забеляза ме и се спира. Поглежда към стола, на който седя, хвърля една усмивка ала Оливия де Хавиланд — Мелани, после се спуска по стълбата много бързо, но без да подскача, сякаш се плъзга по дървена детска пързалка. Аз ставам.

Тя кълчи бедра, за да изпъкне по-добре роклята й. Роклята шумоли сухо, като че пука. Майката се връща в дневната. Носи орхидеята в кутия. Казва, че я е държала в хладилника, за да не увехне. По-подходящо място за нещо, което мирише на смърт, надали ще се намери. Започвам да мисля, че са си купили тази къща само заради стълбата, та в тържествени случаи Дорис да се спуска по нея както преди малко.

Майката държи орхидеята пред мен, за да й се възхищавам. Цветето е голямо колкото гълъб, а и по форма прилича на гълъб — гълъб, току-що овалял се в праха. Тя ми го подава заедно с голяма карфица. И орхидеята, и карфицата са леденостудени. От мен се иска да закича Дорис.

Точно в този миг забелязвам, че просто няма къде да забода това чудо. Освен ако не забия карфицата в голата й, влажна луничава плът.

Стоя като ахмак с карфицата в една ръка и цветето в другата. Като нищо мога да го забода на едно от зърната й, защото ми се струва, че това не са зърна, а гумени топчета. Дорис и без това има големи цици, но с тая рокля те стигат до лактите й. А помежду им има такова пространство, че ако избереш подходяща позиция, ще видиш през пролуката пода, сигурен съм.

Очевидно закачването е детайл, за който не е бил разработен сценарий. Майката започва да се кикоти глупаво. Дорис става червена като сьомга, а луничките й съвсем потъмняват. Тогава майката пристъпва и забожда цветето на кръста й. Сега то изглежда, сякаш е краят на някаква чудовищна лиана, който я е обвил отзад. Чудя се къде ли ще държа ръката си, когато танцуваме.

Влиза и бащата. Блед човек с уморен вид. Той намята на раменете й копринена пелеринка и й дава ключовете за колата. Дава й и всякакви съвети: да я заключва, да гаси фаровете, да не кара с повече от трийсет и пет мили в час. После я целува по бузата. Майка й също я целува по бузата. Бащата се обръща и поема ръката ми.

„Приятно прекарване, мойто момче. И не по-късно от два, нали!“

Мойто момче! Майчице мила, те вече са ме оженили за нея. Балът свършва в дванайсет и половина. Какво ще правя с нея до два часа? И какво ще си помисли Перта, ако не се появя в съня? Вървя към катастрофа, това е.

На бала се наложи да преместя цветето от кръста й на китката. Тя искаше да го сложа на лявата китка и аз го вързах за часовника й с едно ластиче, което намерих в джоба си. Орхидеята щръкна точно на горната част на китката, та Дорис имаше вид, като да е тръгнала на лов със соколи. Докато танцуваме, тя държи ръката си на рамото ми и проклетата орхидея непрекъснато ме гъделичка по врата и ухото. От това по гърба ми полазват тръпки. Така не виждам орхидеята, но пък усещам мириса й. Тя все ме връща към спомена за конската мърша на онова място, дето веднъж ни заведе Джо Сагеса.

Тази миризма, потните тела наоколо и шумната музика ме довеждат до полуда. За да се откъсна от всичко това, мисля си за съновиденията, които ме очакват в леглото у дома. Дорис ми говори нещо за музиката, пита ме къде живея. Тя знае, че баща ми е прислужник в училището, но не споменава нищо за това.

Зървам баща си на два пъти. Сега той изпълнява ролята и на спасителна команда. Гледа кои влизат в мъжките тоалетни. Следи да не се пие много, но ако на някой му призлее и отиде да повърне, има грижата да почисти. За това ще получи пет долара; точно колкото да плати за моя глупав смокинг. Не бих издържал втора такава нощ и за петдесет долара.

Виждам Ал да се носи във вихъра на танца с неговата викачка. Него не го бива в танците, обаче тя е от онези момичета, които и с бивол да танцуват, пак го правят красиво. А Ал, каквото и да се свири, танцува все в един такт. Дори не слуша музиката. С тоя смокинг прилича на гангстер от някой филм, въпреки че се е закичил с бял карамфил Дорис ме пита за канарчетата. Това е нещо, за което не искам да говоря. Ако тя наистина се интересува, ще й кажа едно-друго. Ще спра това глупаво танцуване, ще седна и ще й разкажа. Поглеждам я в очите; не, тя пита колкото да поддържа разговора, докато танцуваме. Понякога ми се струва, че хората не правят друго, освен да играят игри; най-различни сложни игри. Училищните балове са също една игра с цяла поредица от правила. Едно от тези правила е: докато танцуваш, трябва да разговаряш.

Нямам часовник, а огромната орхидея ми пречи да видя нейния, но в двата края на салона има стенни часовници. Те са плътно покрити с мрежести капаци, за да не ги счупи някоя баскетболна топка, но от определен зрителен ъгъл може да се види колко е часът. Времето се влачи едва-едва. Аз съм каталясал. Минава единайсет, а обикновено си лягам към десет. Ръката ми откапва да държа ръката на Дорис високо. От време на време я отпускам, за да пооблекча раменния мускул, но Дорис изобщо не я поддържа и двете ни ръце увисват. Накрая изнемогвам да я държа горе и двамата отпускаме ръце, тя се притиска до мен и обляга глава под брадата ми. Сега пък косата й ми гъделичка носа, а цветето продължава да ме гъделичка по врата. Не мога да се почеша, и двете ми ръце са заети. На всичко отгоре притискат ме големите цици на Дорис, твърди като надути докрай вътрешни гуми. От тренировките за летене стернумът ми е изхвръкнал повече, отколкото е нормално, та циците й пасват много добре от двете му страни. Чудесна двойка. Влизаме един в друг като сглобка.

Най-после този кошмар свършва. Отиваме да вземем пелеринката на Дорис и излизаме навън. Нощта кънти от тръшкане на автомобилни врати и смях. Отварям й вратата. Тя ме пита не искам ли аз да карам. Откъде го измисли! В нашето семейство никой не шофира: ние никога не сме имали кола; и никога няма да имаме. Баща ми дори не ще да се вози в автомобил.

Отказвам и тя пъха ключа и запалва. Колата е буик, последният модел преди войната. Моторът е осемцилиндров, ще се пръсне от мощност, но всичко в тази кола е някак изпортено от нещо, което наричат Дайнафлоу. С това нещо можеш да караш, без да знаеш как се сменят скоростите. Баща ми казва, че не след дълго ще изкарат коли, които не е нужно да управляваш. Тогава хората ще се избиват един друг, без дори да разберат.

Дорис се обръща към мен. Озарено само от светлината на таблото, лицето й е нежно като новородено пиленце. Тя е отметнала пелеринката и изглежда почти гола. Протяга ръка към радиото и го пуска. Сигурно предварително го е била нагласила на тази вълна, а може дори да се е обаждала в радиостанцията, за да засвири подходяща за случая музика. Разнесе се Гленмилъровата „Утринна зора“. Много обичам тази негова серенада; тя има вътрешната завършеност на хубава песен на канарче.

„Да се разходим до Мидия.“

Каквото и да кажа, ясно е, че ще отидем до Мидия. Тя сигурно вече е ходила и си е набелязала пътя. Отпускам се на седалката и си казвам — да става каквото ще. Тази нощ май ще ме обезчестят. Тя трябва да се върне в два часа. Часовникът, който свети зелено сред тъмното табло, показва един без четвърт. За един час всичко може да се случи.

Дорис не се води много по съветите на баща си. Ние се носим с петдесет мили в час по остри завои, по пътища, широки колкото една кола, през тежко надвиснали клони. Под високия каменен железопътен надлез минава права писта, по която тя пердаши със седемдесет. А е толкова дребничка, че трябва да се понадига, за да вижда пътя. Аз се смъквам надолу и забивам поглед в сребристите обувчици, които натискат педала за газта и спирачката. Питам се какво ли прави Перта. И какво ще стане моят сън, ако се размажа в това табло пред мен и над мощите ми остане да дими осемцилиндровият двигател.

Мястото е избрано предварително. Излизаме от асфалта и свиваме по някакъв черен път, толкова, тесен, че клоните чегъртат от двете страни на колата. Тя нищо не казва, само кара и се взира напред, да избягва дупките. Приближаваме се към развръзката. Дорис е решила годишният й бал да завърши както подобава. Аз се чувствувам като свещ върху торта, която предстои да бъде духната.

Чудовищната кола прекосява някакъв ручей и пътят се превръща в камънак. Най-после Дорис спира, изключва мотора, изтегля ръчната и угасява фаровете. Но превърта запалването, тъй че таблото остава да свети и радиото продължава да работи. Тази кола всичко си има. Вярно, гълта бензин като хала, но какво от това? Лепенката на стъклото показва, че имат право на повече бензин.

Отначало тя седи и стиска волана — като хлапе, което уж кара, когато колата е спряла. Аз, свит досега на кълбо, се изправям и сядам нормално. Обръщам се към нея и подвивам вътрешния крак върху седалката. Знам ли какво може да се случи? Сигурен съм само, че ще бъде смутително за мен.

Дорис коленичи на седалката. В тъмното виждам, че е оставила обувките си при педалите. Протяга ръка към мен, да сваля орхидеята.

„Искам да си я запазя за спомен.“

Казва това, докато аз се мъча в мрака да развържа ластичето. И върти китката си като змия. Когато свалям цветето, тя го взема и го оставя над таблото. В тъмнината увеличеното му отражение в извитото предно стъкло изглежда зловещо. Миризмата му изпълва цялата кола.

Очаквам да поведем един от онези дълбокомислени разговори, които започват с „Не ме ли харесваш?“ или „Ти защо не ме харесваш?“. Те вече са ми познати. В такива случаи каквото и да отговориш, то ще бъде или обида, или лъжа. Готвя се да излъжа, за да поддържам илюзията за страхотния годишен бал, но не става нужда. Дорис затананиква мелодията, която радиото свири, обляга се на мен и започва да се люлее, като че танцуваме; танц в „Буик Дайнафлоу“! Аз я обгръщам с ръце и гледам да поддържам тонуса. Ако я чукам, това може да ми помогне в съня с Перта. Нали съновиденията ми се състоят от преживени неща.

Дорис вдига глава и започваме да се целуваме. Мляскаме се, мляскаме се и аз се чудя какво да правя, за да не ми пречи носът. После тя отваря уста и аз отварям моята. Старая се, няма що. И изведнъж тя диша в устата ми и смуче въздух. Усещам как изтегля въздуха чак от ноздрите ми. Велики боже! Това целуване ли е, или тази хубостница е някакъв вампир, който унищожава жертвите си, като им изпива не кръвта, а въздуха? Тъкмо си мисля това, и тя набутва целия си език в устата ми. Имам чувството, че съм всмукал балонна дъвка. Не мога да си поема дъх освен през носа. А, не може да бъде! Малкият се надига! Значи, цялата тази щуротия му се предава по съответния път. Мъча се да кръстосам крака, за да го скрия, да го затисна, но Дорис не можеш я излъга. Тя намества корема си точно отгоре му. Скимти и напъхва езика си още по-навътре. После сваля ръката, с която ме е прегърнала, и аз си мисля с надежда, че вече сме дали своя принос за бала и свършваме; но тя смъква горната част на роклята си и като изскачат ония ми ти цици! Освободени, сега те стърчат още повече настрани. И изглеждат по-хубави от онези в „Нешънъл Джиографикс“.

Тя се изопва назад и се вторачвам в тях. Не виждам да имат лунички, поне на светлината от таблото.

Точно в този миг разбирам, че мога да свърша тая работа. И не само мога, ами искам. Същевременно започвам да си мисля за Перта. Искам първия път това да стане с Перта. Искам първия път да бъде с жена ми, не с Дорис. Дорис никога не може да ми бъде жена, тя е за други работи.

Дорис все още не се отказва, но аз вече съм свършил. Продължавам да я целувам, стискам й циците, дори ги погалвам. Тя диша тежко, скимти, но иначе и двамата мълчим. Накрая се изправя и прибира гърдите си в роклята. Наближава два. Натискали сме се близо един час.

Здравето ни се взема, докато обърнем колата. Аз излизам навън да я насочвам. Мястото е много тясно, а Дорис не я бива на заден. На два пъти буксуваме, преди да се измъкнем. Стигаме до тях в два и половина. Дали онзи блед побелял човек няма да ме застреля, задето съм се гаврил с дъщеря му и съм я задържал толкова късно? Да не говорим за колата — сигурно цялата е изподрана от къпинаците и клоните.

Преди да излезем от колата, целуваме се за лека нощ — нормална, не вампирска целувка. Дорис пита дали ще се видим пак. „Разбира се — казвам, — ще те видя в училище“ Всеки ден я виждам там. В един курс сме по геометрия.

Тя има ключ и си отваря. Майка й още не си е легнала и предлага да ме закара до нас. Всички трамваи и автобуси вече са спрели. Казвам й, че не живея далеч и ще се прибера пеша. Тя не настоява много. Явно гори от нетърпение да научи всички подробности от Дорис. Чудя се дали тя ще й разкаже всичко или само една част. Знаеш ли ги такива богаташи?

Четирите мили до нас ме ободряват. И ми дават възможност да се размисля. Надявам се, че не съм наранил чувствата на Дорис и същевременно се радвам, че не отидох докрай. Бързам да засънувам Перта. Качвам се на пръсти по задните стълби, без да събудя никого. Когато вече съм в леглото, виждам, че е четири.

В съня денят преваля. Слънцето е на залез. Перта прехвръква от едната средна пръчка на другата. Наблюдавам я минута, после се спускам при нея.

„Толкова те търсих, Пиле. Къде се изгуби? Защо веднъж си тук, а друг път те няма. Това не го разбирам. Извън клетката ли излизаш? Сам ли летиш навън? Не те ли е страх. Не можеш ли да ме взимаш със себе си?“

„Не, Перта, не летя навън.“

На останалите въпроси не мога да отговоря. Толкова е красива. На светлината се очертава изящната извивка на гърдите й и на гърба. Дълбоко в себе си усещам да се надига вълнение.

Приближавам се до Перта, тя кляка на пръчката и подхваща: „пиип-пиип-пиип“. Крилете й пърхат в очакване. Време ми е да започна да я храня. Но аз съм като Алфонсо в началото; не ме бива. Искам, но ми е невъзможно да поема храната в човката. Винаги ми е било противно да повръщам. Ето как момчешката част от мен пречи на птичата.

Перта стои и търпеливо чака да бъде нахранена. Опитвам се още веднъж и този път става. Птицата в мен надделява и сега виждам, че тая работа е лесна като летенето и пеенето. Подавам й храна и Перта е щастлива. „Пиип-пиип-пиип“ — как се обажда тя. Подавам й още храна. Пея и я задирям. Тя прикляка по-ниско. Аз още не съм готов. Отново й подавам храна. Държа се така отчасти защото ми се иска всичко това да продължава колкото е възможно по-дълго. Перта не казва нищо и ние летим заедно цяла нощ. Аз й пея и я храня до сутринта, когато се събуждам.

На другия ден се чувствам уморен от недоспиването. Майка ми току ме разпитва, но аз отговарям с половин уста. Когато се залавям да почистя клетките, идва Ал. Сложил съм още дванайсет малки в другата клетка. Досега не ми е умряло нито едно. В кафезите кипи живот. Малките писукат за храна, мъжките пеят и се вдига страшна шумотевица. Перта си лети сама в клетката.

Ал ме засипва с въпроси за Дорис. Обяснявам му, че не съм я чукал, а той не вярва. Дорис, казва, е огън, такива като нея са само няколко в цялото училище; тя, казва, и на конски може да се надене, стига конят да стои мирен. Уверявам го, че му вярвам, но че с мен тя нищо не е направила.

Баща ми свидетелствува пред майка ми, че не съм пропуснал нито един танц. Майка ми иска да знае къде сме ходили след бала. Казвам, че сме се отбили в „Дон“ в Йейдън; това е един млечен бар, заведение, което в очите на майка ми е съвсем като за след бал. Добавям, че сме прекарали много хубаво. Майка ми оглежда смокинга и го изчетква. Преди да си легна, аз го бях изчистил от шумките и тръните. Ако намереше бели петна от вътрешната страна на панталона, сигурно щеше да се разбеснее.

Ал хвърля поглед на канарчетата, но не проявява кой знае какъв интерес към тях. За него е важно само едно: че аз съм създал истинска фабрика за канарчета. Интересува се за цената на храната и по колко птички получавам от гнездо и пресмята колко пари ще изкарам.

„Брей, та ти ще станеш същински милионер. Кралят на канарчетата. Ти си просто предоперен да успееш в живота“.

На Ал това му се струва много остроумно. И той успява да го пробута в годишника на училището. Под снимката ми там няма нищо: ни клубове, ни награди, ни спортове, ни длъжности. Написано е само „По прякор Пилето. Предоперен да успее в живота.“

Ал забелязва, че Перта е съвсем сама в голямата клетка и ме разпитва за нея. Чуди се защо не съм пуснал там някои от малките. Обяснявам му, че тя ми е любимката и я държа в резерва.

„Има си хас да е като оная гълъбица, която имахме някога.“

„Да — казвам, — нещо такова, само че тя не ми мъкне разни мъжки.“

„А взема ли храна от устата ти, както правеше оная щурава вещица?“

За миг си помислям, че Ал е прозрял нещата и знае за моя сън. Ако някой е способен на такова нещо, това може да бъде само Ал. Но после се сещам. Разсмивам се и му казвам, че канарчетата се дресират много по-трудно от гълъбите.

Излизаме на игрището да подхвърляме диска, после Ал се прибира у тях. Аз отивам при птичарника и наблюдавам Перта с бинокъла. Мъча се да реша по какъв начин да й обясня какво съм аз. И друго се мъча да реша: какво съм аз.

Тази нощ насън имам предвид, че трябва да разкажа на Перта за себе си. Решил съм това наяве, като момче, и сега то ми идва наум като птица.

Отначало летим с Перта заедно и играем нов танц. В танца летим един над друг, като се сменяме — ту единият лети отгоре, ту другият. Това е много красиво, но трудно се прави в ограниченото пространство на клетката. Ех, да можехме да летим на свобода!

Когато кацаме, тя кляка, надава своето „пиип-пиип-пиип“ и аз я нахранвам без всякакви затруднения. Вече е време да се съеша с нея и тя очаква това. Зная, че оформящото се в нея яйце чака моето семе. Аз искам да пусна семето си в нея, да съм спокоен, че то е намерило топличкото си място в яйцето й.

„От какво се боиш, Пиле? Искаш ли да имаме наше си гнездо? Сигурна съм, че ще ни се родят прекрасни пиленца, които ще приличат на нас, че за първи път моите яйца ще се изпълнят с живот, който ние ще им дадем. Защо се боиш?“

Поглеждам я. Толкова много я обичам. Тя казва същото, което аз мисля, за което мечтая и пея. А то е нещо повече от летене.

„Първо трябва да ти обясня някои работи, Перта.“

„Да не би да си имаш друга, друго гнездо?“

„Не. Де да беше така просто, Перта.“

„Че това не е толкова просто.“

„Изслушай ме внимателно, Перта. Чуй не само какво ще ти кажа, но и как ще ти го кажа. Искам да знаеш истината. Искам да знаеш какво съм аз, тъй че помежду ни да няма никаква сянка.“

„Кажи ми, Пиле. Говори.“

„Перта, всичко, което става с нас, не е действително.“

Перта, която досега ме гледаше с лявото око, ме поглежда с дясното, но нищо не казва.

„В действителност аз съм момчето.“

Обяснявам й, че става дума за момчето, което се грижи за птичарника, което слага храна и сменя водата.

„А това, което ние с теб изживяваме, е само сън. Аз те създадох насън. Исках да те създам и го направих в съня си.“

Чакам. Перта не казва нищо. Само ме гледа ту с едното, ту с другото око; по едно време приплясква с криле. Дали ще разбере?

„Перта, в реалния свят, като момче, отидох при един човек и той те подари на мен. И тогава те донесох тук в клетката.“

Чакам някакъв знак, че ме разбира. Ех, да разбирах самият аз всичко по-добре, щях да й го обясня по-добре.

„Продължавай, Пиле. Слушам те“

„Виждаш ли, Перта, ние сме тук заедно поради две обстоятелства: сънят, който сънувах навън, и птичката, която донесох тук и която денем лети сама в клетката. Ти си птичката от моя сън и в съня и същевременно ти си птичката, която като момче обичам, но с която не мога да разговарям. В този сън ти си съчетание от двете неща. В съня си аз се намирам тук, понеже искам да бъда тук. Искам да бъда с теб и ето че съм с теб.“

Млъквам. Дори самият аз не разбирам това, което казвам. Птицата надделява в мен, затова не го разбирам. В човешкия ми мозък се оформят мислите, думите, но птичият ми мозък не може да ги възприеме. Аз гледам на Перта не като на птичка, а като на себеподобно създание, в което съм влюбен. Какви налудничави неща говоря. Как мога да очаквам, че Перта ще разбере и ще повярва, щом самият аз не разбирам. Мълча.

„Продължавай, Пиле. Разкажи ми повече.“

„Това е най-същественото, Перта. Като момче в действителност, а не насън аз съм стопанинът на всички тези канарчета. Аз купих Пилето и Алфонсо. Отгледах и тях, и малките им в моята стая, която е на друго място. После направих клетката, в която сега летим с тебе. Когато съм момче, ходя на места, които ти не можеш да видиш оттук. И живея с други създания, които приличат на мен, момчето. В другия свят аз съм само едно младо същество, което още не е в състояние да се грижи за себе си. Живея при майка си и баща си. Нашата къща е извън клетката, ей там. Но ако аз не идвам тук, ако не се грижа за канарчетата и не ги храня, животът тук ще замре, ще спре. Разбираш ли?“

„Не, Пиле. Сам знаеш, че не мога да разбера. Аз съм птичка; тези неща не ми говорят нищо.“

„Но поне вярваш ли ми, Перта? Или мислиш, че те лъжа, като ти казвам всичко това.“

„Вярвам ти, Пиле. Ти ми казваш истината, твоята истина.“

„А не може ли тя да бъде и твоя истина, Перта? Аз искам да бъде и твоя истина. Искам да ме познаваш истински“

Перта ме гледа с двете очи, съвсем не като птица.

„Не, Пиле. Аз съм птичка. Твоята истина не може да бъде моя.“

Сам не зная защо искам тя да научи всичко. Дали защото си мисля, че ако разбере и повярва, моят сън ще стане по-реален? Но как е възможно един сън да стане по-реален? То е все едно от една нула да направиш по-голяма нула, като наредиш след нея десет хиляди нули. Та нали нулата пак ще си остане нула.

„Перта, ти разбра ли от всички тия мои думи, че ти изобщо не съществуваш; че ти си само част от моя сън?“

„Какво значи сън, Пиле?“

Ами сега! Това не бях предвидил. Ако птиците не сънуват, няма начин да й го обясня. И все пак това е мой сън. Не мога ли в собствения си сън да наложа на птиците моята воля, да ги карам да сънуват или да не сънуват? Мога, разбира се, иначе сънят няма да излезе както трябва.

„Перта, когато спиш, не ти ли се явяват мисли, образи, видения, чувства, които не са истински, които идват някъде отвътре, които са само въображение?“

„Не. Когато спя, аз набирам сили. Набирам сили, за да летя, да имам малки. Тогава не съществувам. Тогава укрепват перата ни, закаляват се човките ни и нищо не усещаме.“

Това е извън възможностите ми. Значи, дори в собствения си сън не мога да накарам птиците да сънуват. В този миг разбирам, че момчето в същност не е искало Перта да научи всичко. Живота си на птица трябва да живея само като птица. Другото отпада по необходимост. Разбирайки това, изпитвам благодатно облекчение.

Обзема ме истински покой. Усещам как силата ми на птица нараства в мен. От краищата на перата ми до върховете на ноктите ми тече животинска кръв.

Перта ме наблюдава. После ми казва, че съм птица, че трябва да забравя всички тези глупости за момчето. Иска да бъда неин. Всичко, което съм й казал, било бълнуване на луд, някаква треска. На нея й било ясно, че съм птица. Ако съм можел да се видя с нейните очи, щял съм да разбера, че принадлежа към нейния птичи свят. Предавам се. И се заселвам здраво в онзи живот, за който винаги съм мечтал. Утвърждавам се и се преутвърждавам като птица в света на моя сън.

Запявам. Перта живее за мен. Помежду ни започва взаимно преливане на чувства и усещания, каквито никога не съм изпитвал и дори не съм сънувал, че мога да сънувам. Перта полита и играе някакъв много труден танц. Аз литвам след нея с песен. Тя лети и танцува под такта на моята песен, а аз пея и танцувам според нейния танц. Това не е гонитба, а взаимно допълване в летежа. Разбираме се на език, който няма думи. Всяко наше движение увеличава напрежението от вътрешното ни сливане. Но ето, Перта каца и ме изчаква. Приближавам се до нея разтреперан от страст, но с напълно бистро съзнание. Тя се отваря, за да ме приеме. Пърхам отгоре, спускам се и прониквам в нея. Тя ме поема с цялото си същество. В този неповторим миг не съм сам, не съм нещо отделно. Преминавам през илюзията на осъществяването в дълбините на една споделена реалност.

Сега вече отделям по-добре съня от деня. В съня например почти напълно забравям, че съм момче. Превръщам се изцяло в птица. През деня бях оставил цедка в клетката на Перта, та да си направи гнездо. В съня двамата вием гнездо с общи усилия. Колкото и да е странно, Перта проявява интерес към гнездото и денем. Аз й давам зебло и тя започва да гласи гнездото. Това не е неестествено. По време на разплода случва се и самотни женски да вият гнезда.

В съня виенето на гнездото е истинска наслада. Повечето работи върши Перта, която се оказва много добър инженер. Работата е съчетание от тъкачество или плетачество и строителство. Перта е крайно придирчива и находчива. Като птица аз се възхищавам от гнездото много повече, отколкото като момче.

Всеки ден, когато отивам да нагледам канарчетата и да ги нахраня, проверявам гнездото, което Перта гради в клетката. То е също като гнездото, което тя вие в съня, само че градежът на гнездото в съня е малко по-напреднал. Възможно ли е сънят да изпреварва действителността? Аз май вече не разбирам кое е действителност и кое не.

След завършването на гнездото Перта ми казва, че има предчувствието, че тази нощ ще снесе. Нощите в съня отговарят на дни в действителността. Наяве мислите ми са изцяло погълнати от съня. Непрекъснато си мисля за предстоящата поява на нашето яйце. Много трудно ми е да приема, че Перта, птицата, спи, докато аз сънувам, в съновидението Перта е будна, докато птицата спи. Те съновидение ли са една за друга? Право ли каза Перта? Птиците наистина ли не сънуват? Не сънуват ли поне, че летят на свобода.

Същата нощ яйцето е снесено. Аз стоя до Перта. Тя ми казва, че усеща как яйцето се оформя в нея, как се втвърдява черупката му и как то тръгва да излезе на бял свят.

Моли ме да й попея, за да излезе яйцето по-лесно. Запявам тихичко, разсеяно, без да зная какво ще излезе от моята песен. Пея за нас двамата, които сме се слели в едно в един току-що започващ живот. Едно е да си момче, а съвсем, съвсем друго — да си баща на яйце.

Небето просветлява, когато Перта ми казва, че яйцето вече е в гнездото. Тя се надига внимателно, за да го видя. Много е красиво. Тя излиза от гнездото и аз лягам върху яйцето. И то, и гнездото излъчват топлината на Пертиното тяло, и през перата тя достига до гърдите ми. Стоя неподвижен и тази топлина ме изпълва цял. Искам да почувствувам онова, което Перта е почувствувала и чувствува. Перта се надвесва над гнездото и ме нахранва. Сетне кляка край гнездото и се отваря, за да ме приеме.

И Перта от съня, и Перта в клетката снесоха четири яйца. Пертините яйца в клетката са толкова хубави, колкото и нашите. Оставям яйцата в гнездото на Перта, птицата. Не ми се ще да рискувам яйцата в съновидението ми да се превърнат в топчета за игра, а от друга страна, съм сигурен, че истинските яйца са безплодни. Щом съм сигурен в това, не е нужно да ги вадя и да ги заменям с топчета.

Наяве се тревожа, че в съня яйцата също може да се окажат безплодни. Но насън този въпрос изобщо не ме безпокои. Питам Перта защо досега е снасяла само запъртъци и тя ми отговаря, че никога не е била оплодена както трябва. И аз точно това мисля.

Много ми се ще нашите яйца да са оплодени. Желая го с цялата си душа. Наблюдавам с бинокъла как канарчетата люпят в кафезите. И запомням много добре всичко. Защото искам да зная какво точно трябва да правя като птица. Искам да дам сила на моите малки за този живот.

Другата клетка е вече пълна с новородени. От чуруликането, което се носи оттам, може да се съди, че голяма част от тях са мъжки.

Гледам как горката Перта лежи върху своите запъртъци. Не е справедливо да мъти за нищо. След седем дни, половината от времето за мътене, изваждам яйцата едно по едно и ги проверявам срещу светлината. Празни са всичките.

Решавам да направя нещо. Имам три женски, чиито яйца предстои да се излюпят с един-два дни разлика от времето за Пертините. Едната е снесла пет яйца, а другите две по четири. Взимам от първата две и от вторите по едно. По три птичета на гнездо не е лошо, хем ще им е по-широчко и ще имат по-добри условия да оцелеят.

Заменям с тия четири яйца Пертините запъртъци. И се успокоявам. Перта ще бъде добра майка, сигурен съм. Две от яйцата са от Пилето и Алфонсо. Не вярвам Пилето да се разсърди, че съм ги взел. Перта явно не забелязва подмяната и приема новите яйца напълно нормално. Преди да ги сложа в гнездото й, проверявам всяко едно — всичките са оплодени. Използувах малкото ръчно фенерче, за да ги проверя. Седемдневното оплодено яйце е възтъмно отвътре и има тънки червени жилчици.

В съня поглеждам гнездото с нашите четири яйца, но не забелязвам промяна. Подменянето на Пертините яйца в клетката не се е отразило върху нашите четири яйца. Надявам се, че това ще спомогне нашите яйца да се излюпят. Изпитвам неудържимо желание да стана баща. Дано да имам сили да храня малките. Често храня Перта в гнездото и й пея. Да стана баща, да зная, че частица от мен се е вляла в малките — това значи да утвърдя своята същност. Мисля, че по този начин ще бъда нещо повече не само като птица, но и като момче. Да станеш баща е едно от най-сигурните доказателства за мъжественост.

Една нощ, когато вече очакваме малките да се излюпят, Перта ми казва, че ги усеща да мърдат в черупките, и аз лягам върху яйцата, а тя отива да се окъпе, та да размекне после черупките и малките да излязат по-лесно. И аз ги усещам да мърдат. Нещо шава във всяко яйце. До сутринта ще се излюпят всичките. Сигурен съм. Когато Перта се връща в гнездото, запявам й тази песен. Убеден съм, че малките са достатъчно развити, за да ме чуят. А и черупките са толкова тънички.

Излез на живот.

Разчупи черупката на битието

и вкуси сладкия въздух на своето начало.

То е твоето сигурно покривало,

То е новият ти живот.

Денят, в който очаквам да се излюпят, е делник. За първи път в живота си избягвам от училище. Зная, че ще ме хванат. Обикновено обядваме с баща ми долу в котелното; първо той ще разбере. Много важно. Но не мога да се въртя около птичарника, защото майка ми ще ме хване. Ето защо отивам в гората и се покатервам на любимото ми дърво, не много далеч от някогашния ни гълъбарник. Сядам в един чатал почти на върха, над полите на близкия склон.

Прекарвам целия ден там. И си мисля само за едно: как ще се излюпят моите малки. Просто ги усещам как се мъчат да пробият черупката. Облягам се на клона и се опитвам да се пренеса в съня. Не успявам. Подсъзнанието ми подсказва, че е опасно да изпадна в унеса на съня. Не зная какво може да се случи — дали ще си разваля съня или пък няма да успея да се върна към действителността, — но усещам, че е опасно.

Докато седя на дървото, представям си как ще уча моите малки да летят. Поглеждам надолу и ми се дощява да летя тук и те да летят с мен на свобода. Тъкмо този ден, на дървото, решавам как да стане всичко. Привеждам в ред плановете, които така гъмжат в главата ми, че почти не обръщам внимание, когато баща ми и майка ми се развикаха на вечеря, задето съм драснал от училище. Къде съм бил, та къде съм бил. Казвам им, че съм седял на дървото, а те не вярват. Къде искат да съм бил?

Когато най-сетне мирясват, отивам в клетката и се ослушвам — нито едно от Пертините птичета не се е измътило още. Чудя се, щом те не са се излюпили, дали ще се излюпят другите, в съня. Вече ми е трудно да кажа кое стои по-напред — сънят или действителността. Заспивам, но не зная какво ще стане.

Пренасям се в съня и виждам, че Перта е възбудена. Казва ми, че едно от малките вече пробива черупката с човчицата си. Повдига се на крака и аз поглеждам в гнездото. Едно от яйцата е пропукано. Перта посяга с човката и внимателно отстранява част от черупката. Виждаме едно тъмно оче и влажна главица. Аз нервнича, но Перта е спокойна и радостна. За да се поуспокоя, литвам из клетката и правя някои от най-хубавите си номера.

След два часа всичките са се излюпили. Помагам на Перта да изнесе черупките от гнездото. Две от малките са тъмни, а другите две — светли. Перта ми съобщава, че две са мъжки и две женски. Тъмните са мъжките, а светлите — женските. Баща, аз съм баща! Перта ме оставя да ги нахраня и аз им подавам храница в човките, изпълнен с неописуемо чувство. С писукания те искат храна и изразяват радостта си и тези писукания звучат като песен.

На другата сутрин отивам в птичарника преди закуска и проверявам Перта. Под гнездото й има черупки. Слагам яйчено пюре на дъното на клетката и Перта мигом се спуска долу. Надзъртам в гнездото и виждам четири малки, две светли и две тъмни — същите. Щом излизам, тя хвръква горе и се залавя да ги храни. Как ми се ще да й помогна. Имам чувството, че съм използвач, като я оставям тъй без мъжко. Но пък ме е страх да й пусна мъжко — поради съня. Дали не съм ревнивец?

Във всекидневието върша всичко, което се иска от мен. Ходя на училище, пиша домашни, помагам в къщната работа, че и чертая проекти за моите модели. Така дните минават по-бързо. Сега главното е не толкова желанието ми да летя или да направя модел, който да лети; по-скоро се мъча да пренеса в живота си нещичко от съня.

По времето за разплод добиваме с Перта три мътила. За всяко от тях съм вземал яйца от другите гнезда и съм ги оставял на Перта наяве. За да няма неприятни изненади. Така ни се народиха дванайсет малки, но едно от тях, мъжко, умря. Още от самото начало, казва Перта, тя разбрала, че няма да го бъде, че то не е родено да лети — в очите му нямало нищо от небесния простор. В сънищата ми птиците имат някаква вещина, която липсва у хората. Не зная защо е така. Но аз съм слабо човешко същество и страдах много от загубата на малкото. То беше на пет седмици, когато умря. Според птичето време това е Шеен.

При птиците времето се измерва само по отношение на самите тях. Движението на слънцето и на земята са без значение. Те имат два вида време. Първо едно, което е свързано с разплода и се равнява на една година. То започва с Онме. Това е периодът след смяната на перушината и преди размножаването. После идва Захен, времето на любовта и чифтосването, до снасянето на първото яйце. Карст са двете седмици за мътене. Следващият период започва от излюпването на малките и завършва с излизането им от гнездото; това пък е Флангст. Следва Шеен — до момента, в който малките започват сами да си лющят семето и да живеят без родителите си. Нашият син умря именно по време на Шеен. След това настъпва Смоор — периода на първата смяна на перушината на малките. Времето за смяна на перушината на отрасналите птици се нарича Смоорър. После те отново навлизат в Онме. Така птичата година има шест различни периода. Най-дългият е Онме, а най-късият — Карст. Карст Флангст и Шеен се повтарят три пъти в една, типична птича година.

Вторият вид време на птиците е свързано с отделната птица, а не толкова с цикъла чифтосване — смяна на перушината. Цялата първо година преди размножаването се нарича Танген. Годините на размножаването се казват Плеен, а последните дни преди смъртта — Ехен. Като стареят или като са болни, птиците навлизат в Ехен. През този период птицата няма желание нито да лети, нито да яде. Птиците нямат дума за смърт. Доколкото ми е известно, Ехен включва нашата представа за смърт. Когато Перта ми каза, че нашият син е преминал в Ехен, аз се опитах да му помогна; той още не беше умрял, но нищо не можах да направя. Вече беше навлязъл в Ехен. Когато съобщих на Перта, че е все по един и същ начин: „Да, той е в Ехен.“

Най-странното е, че същия ден, в който умря нашият син, умря и едно от малките в Пертиното гнездо в клетката. То досущ приличаше на нашия син. Аз го прибрах от дъното на клетката, а после, в съня, трупчето на нашия син изчезна. Съобщих това на Перта, но тя не желае да слуша. И повече не продума за него. Споменех ли нещо за неговата смърт, за моята скръб, тя отговаряше все по един и същ начин: „Да, той е в Ехен.“

Тези думи са най-многото, което мога да възпроизведа от канарския. Не зная, няма как да зная дали това са птичи мисли или мисли на Пилето. В съновидения започвам да чувам звуци като думи, подобни на тези, макар че за птичето ми ухо те звучат като птичи звуци. Не разбирам как става това. Сами по себе си птичите звуци не приличат на човешка реч, а на мен ми звучат именно като такава реч. Изглежда, като слушам тези звуци, аз ги превръщам в човешка реч и после чувам собствената си „транскрипция“.

В края на разплодния период имаме с Перта единайсет прекрасни дечица. Седем женски и четири мъжки. И най-забележителното е, че малките в гнездото на Перта по нищо не се отличават от моите рожби в съня и доколкото мога да съдя, те също са седем женски и четири мъжки. Че в съня може да си представям малките като подобие на истинските в клетката, това го разбирам, но аз знаех кои от нашите рожби са мъжки и кои женски, преди да зная какви са онези в клетката. Перта ми беше казала. Ето, това е нещо, което не мога да разбера.

Опитвам се да говоря на Перта, канарчето в клетката, със звуците, които помня от съня, но тя не откликва. Запипикам ли й обаче тъй, както някога пипиках на Пилето, тя ми отвръща с радост. Явно предпочита да си бъда момче. Нейната действителност няма нищо общо с моя сън. И все пак малките й са същите като онези в съня. Ама че работа, вече не мога да кажа коя от двете действителности създава другата. По-правдоподобното е сънят да се оформя според нещата, които стават наяве, но понякога ми се струва, че е обратното. Човек се обърква.

Другата клетка е толкова пълна, че трябва да предприема нещо. Кажи-речи, от всеки чифт имам по три люпила. Налага се да отделя малките мъжки от малките женски; а също и чифтовете. Сезонът завърши и големите канарчета скоро ще започнат да си сменят перушината. Нужно им е повече пространство.

За да разреша този проблем, разделям клетката, определена за мъжките. На височина две трети от пода правя още един под. Така се образува втори етаж, в който пускам Перта и нейните малки. А долния етаж оставям за мъжките — и големи, и малки. Осемдесет и пет от новородените са мъжки и осемдесет и две женски. Сега ще трябва да им засиля храната, за да прекарат по-леко смяната на перушината, а после ще ги изнеса на пазара. Само че хич не ми се ще да ги продавам, особено пък малките на Пилето и Алфонсо. Да, но нали ми разрешиха да отглеждам канарчета, при условие че ще изкарвам пари от тях. По този начин ще мога да плувам в света, който прави възможни съновиденията ми.

Втория етаж на клетката построих, за да мога в съня си да живея отделно с Перта и дечицата ми. Същата вечер, в която го завърших, той се появи и в съня. Е, пространството ни сега е по-малко, но ще потърпим, докато осъществя плана си. А планът ми е да направя така, че да летим на свобода с Перта и дечицата: Това ми хрумна, когато седях на дървото.

В съня съм безкрайно щастлив като съпруг и баща. Занимавам се по цели часове с малките — уча ги да летят, да лющят семе, да се хранят. Къпем се заедно, уча мъжките и да пеят. Започваме с простички, лесни песни за летенето и постепенно преминаваме към по-трудни. Ето една от детските песнички:

Доле е горе.

А горе е небето.

Пей тази песен

и не питай защо.

Друга:

Докосвай въздуха

и дръж се здраво.

Милвай вятъра

и върху светлината лети.

Като продавах малките, продадох и четири от големите, които държах за разплод — три женски и едно мъжко. Замених ги с някои от най-хубавите новородени. Трите женски смених, понеже не бяха добри за разплод. Едното носеше само по две яйца на гнездене и измъти всичко на всичко пет пиленца. Другото беше носливо, но все разтуряше гнездото и изхвърляше яйцата на пода. Третото зарязваше гнездото, щом малките станеха на седмица, та и по-рано. Успявах да ги спася, като ги разпределях по другите гнезда, но от майката трябваше да се отърва. А мъжкото продадох, понеже доби навика да яде яйцата.

Всичките малки са май по-добри летци от родителите си. Истинско удоволствие е да ги наблюдаваш. Шумоленето на крилете им е мелодично. Понеже летят много и с умение, всичките са много стройни и по-дългокраки от обикновените канарчета. Ще ми се мистър Линкълн да дойде да види птичарника ми и канарчетата. Често си мисля да го поканя, но какво да обясня на нашите? Жалко, че хората не са като канарчетата.

Денем ги гледам с часове как летят. И колкото повече ги гледам, толкова по-ярки и по-реални стават съновиденията ми. Така дълбоко съм се вживял в птичия свят, че сънищата ми вече май нямат нищо общо с всекидневието. И дори вече не знам защо това или онова се случва в съня и какво ще се случи занапред? Сънищата ми стават толкова сложни, че изглеждат не по-малко реални от всекидневието.

Не правя вече никакви летателни опити с птичките. Защото всичко ми е съвсем ясно от сънищата. В същност сега летенето не ме интересува чак толкова; поне наяве. Предпочитам да гледам как птичките си летят естествено, отколкото да им поставям тежести на краката и да им скубя перата. Летенето е нещо, което практически не е възможно да разчлениш. То се учи наведнъж, не на части.

Цените на птичките се покачват и аз продадох моите на един прекупвач от Филаделфия много по-скъпо, отколкото очаквах. В края на годината имах повече от хиляда долара печалба. Майка ми просто не може да повярва и иска да й плащам като на пансион. Живееш и ядеш в тази къща, казва, а печелиш, кажи-речи, колкото баща ти, значи, трябва да плащаш. Нека си говори. Аз не гледам канарчета заради парите. А баща ми казва не, той щял да сложи парите в банка, та да съм се изучел в колеж. Но мен това не ме интересува. Тъй и тъй не ми се ходи в колеж. Аз искам само едно — да си гледам канарчетата и да си летя с тях нощем, насън. А другаде това не мога да го правя, колежът не става за тая работа.

Много повече ме тревожи друго — навърша ли осемнайсет, ще ме приберат в казармата. И няма начин да ритам срещу това. А в казармата няма да ме оставят да гледам канарчета, знам го. Чудя се дали сънят ще продължи, ако не се занимавам с птички. Много е възможно комисията да обърне внимание на изхвръкналия ми гръден кош и да ме обяви за негоден. Дано.

Баща ми ще ме скъса от смях. Много се гордее, че гледам канарчета, и започва да се хвали в училище, че изкарвам и пари от тях. Там всички знаят, че съм луд на тема птички, но не знаеха, че печеля пари от това.

В час по физика демонстрирах един от моите орнитоптери и те взеха, че го поставиха в салона в стъклена витринка. Такива неща станаха причина да ми викат Пилето, пилешкия запалянко, „предоперен да успее в живота“ Много важно. Правя това, което ми доставя удоволствие. Понякога ми иде да разкажа на Ал за моя сън. Но съм сигурен, че няма да ме разбере; той е такъв реалист. Ще реши, че окончателно съм откачил и толкоз. Освен това боя се да не би сънят да свърши, ако разкажа някому за него.

Тази зима се занимавах по цели часове с малките на Перта. Насън играех и летях с тях, моите дечица, а наяве просто си играех с тях като момче. Като характери те са съвсем еднакви и насън, и наяве, тъй че ми е много лесно да дресирам малките на Перта. Нали ги познавам като собствени деца.

Научих и тях, и Перта да идват при мен, щом им подсвирна. Това подсвирване е най-близкото подобие до звука, който птичката издава, когато е гладна. Опитвам го хиляди пъти. Щом им дам този сигнал, те долитат право на пръста ми, за да се нахранят. Поемат храната било от пръста, било от устата, било от шепата ми. Накрая нито едно не изпитваше никакъв страх — както на времето не се боеше и Пилето. Те наистина са мои дечица, дори наяве.

Вече съм абитуриент. Предпочитам да ходя на училище с колелото, а не с училищния автобус. Не другарувам почти с никого. С Ал се виждаме от време на време, но той е изцяло погълнат от спорта. Тази зима се нави да спечели областното първенство по борба и успя. После участвува в първенството на щата, категория сто трийсет и пет паунда. Ходих да го гледам на областното, но нямах възможност да отида до Харисбърг за финалите на щатското. Там той спечели с туш още в първия рунд.

Един топъл ден към края на февруари решавам да направя големия опит. Избирам едно от малките женски, което най ми е по сърце. То досущ прилича на една от дъщеричките ми от последното мътило. Изнасям го от птичарника на пръста си. Навън оглеждам небето за ястреби и двора за котки. Няма опасност. Изхвърлям го във въздуха от пръста си, както преди това съм го изхвърлял в птичарника. С дресирането на птичките се занимавам в средната част на птичарника, където са кафезите за разплод. Вратите на техните клетки извеждат в тази част. Та изхвърлям го аз към небето, както се изхвърля гълъб или сокол за лов.

То литва, но след малко каца на покрива на гаража. Летежът му, който в клетката винаги е бил безупречен, сега, на открито, е някак тромав. То подскача по края на покрива и ми цвърти. Изглежда толкова мъничко на фона на небето, толкова жълтичко и беззащитно в безкрая на синевата. Подсвирвам и му подавам пръст. То мигом се връща при мен и си взема храна от устните ми. Погалвам го по главицата. То се наперушинва и цвърти. Цвъртежът му се губи в простора. Много е красиво, лимоненожълто, по-жълто от Пилето. В светлината на зимното слънце изглежда толкова чисто и неопетнено.

Изхвърлям го повторно във въздуха и този път то разтваря криле, прелита над двора и каца на покрива на верандата, където някога имаха навика да спят гълъбите. Сърцето ми просто ще изскочи. Толкова е красиво в полет и колко далеч отиде! Устата ми е пресъхнала и едвам успявам да му подсвирна. То долита право при мен и каца на пръста ми елегантно, с прибрани криле, без да пърха.

През следващите дни се занимавам с другите малки на Перта. Изхвърлям ги едно по едно и всички те долитат отново при мен. Това е къде по-голямо удоволствие, отколкото с гълъбите. Дори пускането на самолетни модели не е толкова интересно. Защото зная, че тези птички летят за мен, само за мен.

Всяка нощ очаквам и самият аз да полетя извън клетката, но напразно. Това не мога да го разбера. В съня собствените ми дечица хвърчат на воля. Аз само ги гледам как летят, а пък не мога да изляза от клетката.

След една седмица опитвам да изхвърля едновременно две канарчета. Малко се тревожа да не би да не обърнат внимание, като им подсвирна, но всичко минава благополучно. Двете се връщат право при мен. Оставям ги да летят все по-дълго, преди да им дам сигнал за връщане. Една от двойките летя цели петнайсет минути. Веднъж дори притичах до стъпалата на верандата и седнах да ги чакам там, а не пред птичарника. И щом подсвирнах, те пак долетяха при мен без никакви затруднения. Но въпреки всичко самият аз все още не летя; не мога да излетя от клетката.

Насън все по-често се взирам в простора извън клетката и искам да летя там. Казвам това на дечицата си, а те ми обясняват, че летенето навън е нещо съвсем различно. Не летиш, за да получиш храна, нито пък прехвърчаш от пръчка на пръчка, а летиш заради самото летене, напълно освободен от всичко.

Един ден едно от мъжките запя на дървото, дето е надвесено над къщата ни. Каква наслада е да чуеш как такава чудесна песен се носи свободно във въздуха, как ехти под открито небе. В самата нея се чувствува просторът.

Следващия път пускам, всичките едновременно. Крилете им засвистяват и те се разлитат по всички посоки. После почти всяко каца там, където му се е случвало да каца преди. Ах, каква красота са тия жълти и зелени искри, които блещукат по покрива и по току-що разлистилите се дървета. Едно жълтичко пее на комина на къщата. Жълтото се откроява ярко и чисто върху синевата на небето.

Питам се колко ли далеч ще отлетят, ако ги оставя. Отдалечат ли се много, после няма да чуят сигнала ми. Канарчетата нямат инстинкта и усета за дом както гълъбите. Истината е, че не ги бива много за свободен летеж.

След пет минути изсвирвам и седем от дванайсетте се връщат право при мен. Долитат стремглаво и кацат кое на пръстите, кое в шепата, кое на раменете. Влизам в птичарника с тях, както са се накачурили по мен, давам им от смесената храна и ги оставям в клетката. Когато излизам, виждам, че другите са накацали по покрива на птичарника. Подсвирвам им и те долитат на пръстите ми. Всичко е наред. Но се чудя какво ще стане, ако ги подгони някоя котка или ястреб. Ще се сетят ли да се върнат, като чуят сигнала ми, или ще обезумеят от страх? Сигурен съм, че тази нощ ще летя свободно насън, но… уви. Всички те летят навън, а аз оставам в птичарника.

С настъпването на пролетта започвам всеки ден да ги извеждам. Те свикват с това и знаят какво да правят. Останалите, онези, които пазя за разплод, явно не разбират какво става. Насън избягвам да общувам с тях; изглежда, се чувствувам виновен.

Отворя ли вратата на птичарника, моите летци долитат при мен още преди да съм им подсвирнал. Както са накацали по ръцете и раменете ми, излизам от птичарника и стоя на открито. Искам да ги науча да не излитат, ако аз не ги изхвърля във въздуха. Излети ли някое, веднага му сварвам да се върне. Скоро всички научават това правило. То е, като да стартираш по пистата за бягане при фалшив сигнал. Канарчетата напипват средния път между удоволствието от летенето и безопасността.

След месец оставям и дванайсетте, между които и Перта, да летят свободно по цял час. Дворът е тяхната територия и нито едно не се отдалечава много от нея. Понякога някое ще се спусне отвъд оградата към бейзболното игрище, но като види, че там няма дърво за кацане, връща се. Веднъж едно се осмели да стигне чак до изгорелия хамбар на имението, но и то се върна. Всички те вече знаят особеностите на терена и някои отличителни знаци по пътя към птичарника. Все повече се убеждавам, че канарчетата могат да бъдат приучени да живеят на открито, като гълъбите, и в отворен птичарник. Аз все още не мога да летя свободно насън, но започвам да разбирам каква е причината. Преча си самият аз.

Досега свободното летене на канарчетата зависи само от мен, Пилето, момчето. Аз съм този, който ги извежда навън и ги пуска да хвърчат. Насън обаче е невъзможно аз, птичката да поддържам връзка с момчето. Виждам момчето, но не мога да привлека вниманието му, значи, все едно че не съществувам. Няма кой да ми подсвирне и да ме изведе от птичарника. А в съня друг начин да изляза от него няма. Остава ми само желанието да изляза, но то не е достатъчно.

Хрумва ми нова идея: да направя външна врата на клетката — като на гълъбарник. Изрязвам отвор и накачвам от горния му край тънки жички, които висят свободно. Пред отвора поставям дъсчица за кацане. По този начин канарчето може да кацне на дъсчицата и като избута жичките, да влезе в птичарника. Но после не може да излезе, понеже отвътре те опират в прага. Въпросът е ще мога ли да приуча птичките да използуват този вход.

Когато всичко е готово, изваждам канарчетата навън както обикновено и ги пускам да летят. После влизам в птичарника, провирам ръка през отвора и я опирам на дъсчицата. Изсвирвам. Едно по едно канарчетата долитат и кацат на пръста ми. И аз ги вмъквам вътре през отвора. После им давам от хубавата храна. Повтарям всичко това няколко пъти.

След туй, вместо да ги изваждам както преди през другата врата, отмествам жичките тъй, че да освободя отвора, заставам пред птичарника, слагам ръка на дъсчицата и подсвирвам. Те скоро се научават да излизат през отвора и да кацат на пръста ми. А аз ги хвърлям във въздуха едно по едно по реда на излизането. Опитваме това няколко пъти, докато започват да го правят машинално. После аз само заставам пред отвора, подсвирвам и те излизат. Не след дълго започват да излизат само щом дръпна настрани жичките на отвора. И накрая се научават да излизат сами и да летят навън, стига отворът да не е запречен от жичките.

Редовно правя следното: карам ги да се връщат при мен чрез сигнала и после пак ги изхвърлям да летят. Опитах се да приуча всяко на различен сигнал, така че да мога да ги викам поотделно, но те вече твърде много са свикнали с досегашния един и същи сигнал. Не можеш да искаш чак толкова от едно канарче. Веднъж, в час по биология, срязах едно от умрелите и видях колко малко е мозъчето му. В същност очите на канарчето тежат повече от мозъка му. Е, мога ли тогава да искам от тях да научат толкова много и толкова сложни неща?

Много повече време беше нужно, за да ги науча да се прибират сами в птичарника. Отначало слагах отвътре от хубавата храна и им свирках. Освен това ги поставях на дъсчицата, но те не щяха и не щяха да избутат жичките. Канарчетата, изглежда, са по-чувствителни на допир от гълъбите. Започнах да издърпвам жичките и тогава те взеха да влизат, примамени от хубавата храна. И едва след това едно по едно добиха кураж да избутват жичките и да влизат сами. Край. Оттук нататък могат да си живеят като волни гълъби. След като триста поколения са живели в клетки, моите канарчета летят сега толкова бързо и леко, че котките и ястребите вече не ме тревожат.

Една нощ насън вдигам глава и виждам отвора; жичките са дръпнати встрани. Долитам до прага, после кацам на дъсчицата. Мечтата на сънищата ми се сбъдва. Ще летя свободно.

Литвам на покрива на птичарника. Подскачам по края и поглеждам надолу, после хвърлям поглед върху двора и покрива на къщата ни. Хубав ден, дръвчетата са се разлистили, по небето плуват големи, меки, бели облаци. Отскачам. Правя лупинг във въздуха и усещам плътния въздух под крилете си. Гледам надолу — дворът се смалява. Правя един кръг, след туй кацам на улука. Светът е по-голям и същевременно по-малък. По-голям, защото мога да го обхвана с поглед и сега той е мой повече от всякога.

Излитам от покрива почти право нагоре. Не се насочвам към определено място, просто искам да почувствувам небето. След туй прибирам криле и падам свободно надолу, докато перата ми започнат да свистят от вятъра. Тогава отново разпервам криле, задържам се за миг на място и политам отново нагоре, правейки огромен лупинг. Гледам под себе си.

Долу е нашият двор. Виждам го целия, не е нужно да въртя глава насам-натам. Виждам цялото бейзболно игрище и погледът ми стига дори отвъд него, по Чърч Лейн, чак до гробищата. Намирам се точно над дървото в ъгъла на двора ни. Спускам се на бавни кръгове и търся клон, на който да кацна. Намирам един на върха на дървото, откъм двора. Кацам и се наперушинвам. Чувствувам се цялостен. Чувствувам се аз чак до върховете на ноктите си.

Поглеждам към птичарника. Перта излиза и застава на дъсчицата. На покрива на птичарника стоят двама от синовете ми и една от дъщерите. Мисля си да им изцвърча, за да видят къде съм, но решавам, че е по-добре да запея. Запявам, огрян от слънцето, и песента ми полита в синия въздух. Имам усещането, че и аз се издигам нагоре заедно с мелодията. Чувствувам се като част от всичко онова, до което моята песен се докосва. Докато пея, Перта литва и каца до мен на клона. Тя изпитва същите чувства, които вълнуват и мен, и иска да я нахраня. Подавам й храна, пея й още, после пак й подавам храна. Пърхам над нея и се съединяваме. Удоволствието никога не е било по-голямо. Отхвръквам и летя на малки кръгове над Перта. Пея. Забравям, че съм Пилето; аз съм истинско пиле и това не е сън.

Летя през цялата нощ и обикалям всички места, където моите птички са били през деня. Ще ми се да стигна и до други места — до газовия резервоар или воденичния яз, или до дървото, на което по-рано беше гълъбарникът ни, но не мога да стигна до тях.

Денем умът ми е все в летенето. А в съня всичко е толкова реално, че онова, което става наяве, ми се струва невероятно.

Идва време за разплод през новата година. Почиствам и привеждам в ред всички клетки. Вече съм определил чифтовете и ги храня с яйчено пюре и листа от глухарче, за да се засилят. Когато наближи време да ги пусна в клетката, ще махна пода, който я разделя на два етажа, и ще използувам цялата клетка за семейството си.

В началото на април събирам двойките. Тази нощ насън летим с Перта до всички познати места. Гоним се във въздуха и сегиз-тогиз крилата ни се допират. Блазня се да започна да се превъртам във въздуха, както правят някои гълъби, но едно канарче не може да направи такова нещо.

Перта казва, че не иска нашето гнездо да бъде в птичарника; предпочитала да го свием на дървото. За това съм се досетил и аз, нали аз съм този, който сънува, обаче оставам изненадан. Ако в съня Перта свие гнездо на дървото, ще има ли там гнездо и наяве?

На другия ден слагам храна и вода на птичките в кафезите за разплод и гледам как върви чифтосването. Повече от половината чифтове са се съешавали преди, тъй че би трябвало да действуват бързо.

Вече съм отворил вратата на моето летящо семейство и те хвърчат на открито. След като свършвам работата около кафезите за разплод и преди да се прибера за обед, подсвирвам на моите да се приберат в клетката. Всички се връщат, с изключение на Перта. Нея съм я дресирал по-късно от другите, затова се налага да подсвирна още веднъж. Тя долита до дъсчицата, аз й протягам пръст и тя каца на него. В човката си държи нещо, стръкче суха трева.

Същата нощ оглеждаме с Перта цялото дърво — търсим подходящ чатал, на който да направим гнездото си. През деня си мислех да се покатеря на дървото и да сложа за гнездо една цедка, но се отказах.

На другия ден след обед свиря на Перта, но тя не се отзовава. Досещам се, че вие гнездо някъде навън. Това е вторият случай, когато нещо, започнало в съня, продължава и наяве. Оставям малко семе и вода на покрива на птичарника, където няма опасност от котки, и се моля да не се случи нищо лошо.

Виенето на гнездото ни отнема много часове. Много по-трудно е да се изгради, когато няма нито цедка, нито разнищено зебло. Събираме стръкчета суха трева и тресчици откъде ли не. В гаража има един стар сламен стол, който баща ми е направил много отдавна, още преди да се родя. Вадим сламки от него, за да облепим гнездото. То става много красиво. Аз правя само това, което Перта ми нарежда, а нейният инстинкт се проявява все по-силно. Завършваме гнездото два дни преди тя да снесе първото яйце.

Какво страхотно гнездо! Кацам ту на един, ту на друг клон, за да го гледам отвисоко. Избрали сме такова място, че да не се вижда нито от въздуха, нито от земята. Никакъв ястреб и никаква котка не могат да го открият. Перта снася обичайните четири яйца и е много щастлива. Аз й пея ту от един, ту от друг клон и летя до покрива на птичарника, за да й нося храна оттам.

Наяве намерих веднага къде е направила Перта гнездото. То е точно там, където го свихме в моя сън. Този път Перта сигурно ще снесе нормални яйца, оплодени от една от нейните рожби от миналогодишното люпило. Дано бъдат нормални. Някои от другите летци също започват да вият гнезда. Повечето от тях, подобно на гълъбите, предпочитат сигурността на клетката. Само едно прави гнездото си навън. Онова жълтичкото, първото, което пуснах да лети свободно. То вие гнездо на дървото, надвесено над покрива на къщата. Това ме безпокои — ами котките? Чудя се дали да не преместя гнездото оттам, но решавам да го оставя с надеждата, че нищо лошо няма да се случи.

— Ще трябва да свикна да приемам себе си такъв, какъвто съм. Бедата е там, че не се познавам изцяло. През целия си живот съм изграждал личността си, както се изгражда здраво тяло според предписанията на „Сила и здраве“. Само че не съм изградил нищо отвътре, а само отвън, колкото да се браня от едно-друго.

Сега голяма част от тази щурава структура се разпада. Ще трябва да започна всичко отново и аз се вглеждам в себе си, за да разбера какво има там. Не зная дали ще успея. В крайна сметка сигурно ще събера части от някогашния Ал, макар някои от тях да липсват, и ще ги слепя някак.

Трябва да свикна със страха, да живея с него. Той е нещо вродено и няма никакъв смисъл да се бориш срещу него. Да не е страхът, никога не можем да бъдем преуспяващи животни. Човек няма защо да се срамува от страха. Подобно на играта и болката, той е нещо естествено, нещо необходимо. Трябва да свикна с него.

В съня и четирите яйца на Перта се излюпват. Три от малките са тъмни, а едно жълто. Перта казва, че жълтото е женско, а тъмните — мъжки. Аз още не мога да ги разпознавам; и сигурно никога няма да се науча — поне като птица. Наяве се излюпват и яйцата в гнездото на дървото; значи, Перта все пак не е безплодна. Това ме успокоява. Канарчетата в кафезите се въдят като бесни. Осем люпила по пет всяко. Когато дойде време да ги извадя от кафезите, ще ги сложа всичките в клетката за женските, та клетката за мъжките да остане за летците. Тя също се пълни с малки. Летците вият гнездата си от материал, който събират навън. По цял ден те ту влизат, ту излизат от птичарника, като гълъби. Дръпнал съм жичките, за да не, им пречат. Няма опасност да се вмъкне котка, защото отворът е много малък, а дъсчицата — много нависоко.

Не зная какво ще правя, когато малки започнат да летят из клетката. Въпросът е дали да оставя входа отворен. Те няма да са обучени да идват при мен, когато им подсвирвам, и изобщо да се прибират в птичарника. Дали родителите им ще ги научат? Дали ще разберат, че храна могат да намерят само в клетката? Решавам да рискувам и да оставя входа отворен. Докато родителите им ги хранят, те ще се връщат в клетката. По този начин ще добият и навика. А като започнат да си лющят сами семето, ще видя какво може да се направи. Дали е възможно да летят на воля и въпреки това да си останат част от голямото семейство в птичарника?

Животът в моя сън е като вълшебен сън. Аз летя, пея и помагам при храненето на малките. Когато идва време да излязат от гнездото, уча ги да летят. Да ги учиш да летят на открито е не по-малко удоволствие, отколкото да летиш сам. То е най-хубавата страна на моите съновидения. Перта е щастлива и старателно лежи върху най-малките. Те са на една седмица. Обикалям с първите всички любими места. С нас летят и някои от миналогодишните ми дечица, особено мъжките, които не са свързани с новото гнездо. Те са нещо между братя и чичовци на новите и ми помагат при обучението. Страхотно нещо е да си едновременно баща и дядо. А се чувствувам и като брат на собствените си деца. Жалко, че хората толкова много остаряват, докато станат дядовци и баби.

Жълтичкото женско, което сви гнездо извън клетката, също си има малки. Три, струва ми се. Не мога да видя гнездото на Перта, понеже е много нависоко. Дори нямаше да знам, че нейните са се излюпили, ако не бях ги чул да цвърчат за храна. В съня гнездо извън клетката сме свили само ние с Перта, други няма.

Моите канарчета много леко се приспособиха към живота сред природата, което е доказателство, че канарчето е запазило много от естествените си качества, след като векове наред е живяло в клетка и след като поколения наред е било кръстосвано с други видове птички. Мисля си, че ако канарчетата ми се научат да намират храна, сигурно ще могат да си живеят самостоятелно, без моя помощ.

Малките от гнездото над покрива тъкмо започваха да се изправят на крака и да подават глави от гнездото, когато един ден забелязах на покрива на верандата да дебне един проскубан котарак. Не бях сигурен дали може да скочи от покрива на верандата на покрива на къщата, но за всеки случай хвърлих по него няколко камъка, за да го прогоня. Малките в това гнездо ще бъдат застрашени от истинска опасност, когато започнат да летят и да пърхат по земята. Как да попреча на тоя котарак да влиза в двора?

В клетката за женските вече има шейсет и две малки, а се пълнят и нови гнезда. Май ще се навъдят повече канарчета, отколкото миналата година, и то без да се броят малките на летците. Сметките за храна нарастват застрашително, но пари има достатъчно. Само казвам на баща ми колко ми трябват и той ми дава.

Малките на летците сами влизат и излизат от птичарника. Явно всичко е в ред. Вечер се прибират да ядат и да спят в птичарника. Повечето от майките мътят втори път, а мъжките летят с малките. Някои от новородените мъжки вече се опитват да пеят. Бащите им все още се отзовават, когато им подсвирна, но малките изобщо не ми обръщат внимание. Възхитително, те са толкова свободни! Нищо не ги задържа в клетката. Женските не излитат много, защото си имат работа в гнездата. Женското, което сви гнездо на дървото над къщата, все още идва при мен, щом му подсвирна. Кацне за малко на пръста ми, клъвне нещичко и пак отлети в гнездото. Колко добросъвестно се отнасят птичките към своите малки!

Новородените приличат доста на диви птици. Те не знаят какво е да си живял затворен в клетка. Летят по-надалеч от останалите и повече се събират на рояци. У родителите им, изглежда, не е останал този инстинкт, докато малките се събират на рояци като гълъбите. Те са и по-плашливи и току се скупчват по върховете на дърветата.

Всички канарчета започват да ядат от храната, която оставям навън за Перта и за новородените женски. Решавам да прибера тази храна вътре. Нямам друго средство освен храната, за да ги накарам да се прибират вечер в клетките. След като нахраня вечер канарчетата в кафезите, спускам жичките на външния вход. По този начин влязат ли птичките да ядат, после не могат да излязат. Така успявам горе-долу и да ги броя. Ако се не лъжа, вече имам около двайсет новородени летци. Тяхното възпроизводство е нищо в сравнение с възпроизводството в кафезите. Има доста загуби. Преди всичко не махам яйцата след снасянето им. А това означава едва три-четири птичета на гнездо.

Малките летци се отнасят към мен почти като към враг и това никак не ми харесва. Та те са ми, кажи-речи, внуци, а пък не ме познават. Моят сън е изграден на тях, но те са съвсем откъснати от него; те са почти диви птици.

— Изглежда, съм се изграждал най-вече с оглед да бия баща си; не само в смисъл да мога да го пердаша, но и да постигна нещо повече от него. И затова станах като него. Ставаме като онези, които искаме да надмогнем. Нещо като канибалите, които ядат от падналия враг, за да добият неговото мъжество. Щура работа!

Бедата дойде изневиделица. Един ден излизам от птичарника — тъкмо им бях оставил сутрешната храна — и поглеждам към гнездото над къщата. И какво да видя — на покрива стои оня котарак, захапал в уста едно от малките. Не стига това, ами посяга да хване друго, което е кацнало на клона точно под гнездото. Майката е обезумяла. Налита на котарака, а той замахва срещу нея. Не виждам третото малко.

Започвам да го замерям с камъни. Мъча се да го прогоня с викове, но той се снишава и продължава да посяга, към клона или да замахва срещу майката, когато тя се приближи повечко.

Надсвирвам на майката и тя долита на пръста ми, но отхвръква, преди да успея да я хвана. Връща се на дървото. Тичам в гаража и грабвам стълбата. Излиза баща ми. Той ми помага да изправим стълбата, та да мога да се покатеря на покрива на верандата. Излиза и майка ми. Разписква се: щял съм да падна, а баща ми щял да закъснее за работа.

Качвам се на покрива. Котаракът си стои там, но се поотдръпва, когато посягам да го хвана. Сега, като вижда, че има съюзник, майката налита по-смело на котарака. Той все още стиска в уста малкото. А онова на клона отстъпва към гнездото, от което наднича третото.

Драскам нагоре по покрива и тъкмо тогава котаракът замахва с лапата и поваля майката. Хвърлям се напред, но той я докопва преди мен. Пуска малкото и я сграбчва със зъби, преди да съм успял да направя каквото и да било. Най-после го улавям за предния крак. Той ме одрасква, докато аз го прехващам, за да го пипна за врата. Стискам го, той отваря уста и пуска майката. Но е твърде късно. Тя е мъртва. Вземам малкото, което също е мъртво. Вече съм пуснал котарака и той се смъква по покрива и пада върху покрива на верандата. Баща ми стои с тояга в ръка до кацата с дъждовна вода. Котаракът скача от покрива и се шмугва покрай него. Той замахва с тоягата, но не успява да го удари.

Слизам долу и разглеждам внимателно двете мъртви птички. Вратовете са им прекършени. Стигнат ли нещата до убийство, котките си знаят работата.

Преди да махнем стълбата, покатервам се по нея и вземам двете малки от гнездото. Не е трудно да ги хвана, защото те още не могат да летят. Занасям ги в клетката на летците при другите малки. Може пък някой от мъжките да ги осинови. Нахранвам ги до пресита и тръгвам на училище.

Когато се прибирам, виждам, че са много добре и ги нахранвам още веднъж. Но съм сигурен, че са хранени и преди това. Бащите не могат да помнят всичките си малки и някой от тях вероятно се е погрижил за тези.

Тази нощ се страхувам в съня си да не се случи нещо, но за щастие опасенията ми са напразни. Гнездото на Перта е непокътнато и никакъв котарак не се мярка. То е толкова нависоко, че котките едва ли могат да го видят. Опитвам се да обясня на Перта, че има опасност от котки, но тя никога не е виждала котка и не разбира какво искам да кажа. Иде ми да взема гнездото и да го пренеса в клетката. Чудя се какво ли ще стане, ако наяве се покатеря горе и го преместя. Дали в съня Перта ще изостави гнездото? И дали то ще си остане на същото място? Не бива да рискувам. Убеден съм, че ако бъда по-внимателен, нищо няма да се случи. В съня невинаги се повтарят нещата от всекидневието. Например гнездото на жълтичкото не съществува.

Минава една седмица и вече си мисля, че няма нищо страшно, но ето че изведнъж, насън, виждам същия онзи котарак да се катери по нашето дърво. Кацнал съм точно над гнездото ни, а Перта лежи в него. Същият ден нашите дечица бяха започнали да се изправят и да стоят по ръба на гнездото. Досега те бяха много малки, а ето ги вече поотраснали. Отде се взе тоя котарак?

Перта още не е виждала котка. Първите ни тазгодишни дечица, и четирите, летят с по-големите си братчета около дървото, дето някога беше гълъбарникът. Нищо не мога да направя. Само чакам и го следя. Виждам го съвсем ясно. Част от едното му ухо е откъсната и то стои хем като кучешко, хем като котешко. Виждам котарака с най-малките му подробности. Не знаех, че съм го разгледал толкова добре. Бях толкова улисан в други неща, че не съм забелязал кога съм се вторачил в него.

Трябва да прекъсна съня, друг изход няма. Трябва да се събудя. Необходимо е да стана отново Пилето, момчето, и да се справя някак с тоя котарак наяве. Но не мога, не мога да се измъкна от съня. Вратата е заключена отвън. То е като когато се събуждаш и те е страх, че ако се размърдаш, ставите ще те болят. Не смея дори да опитам да изляза от съня. Птицата у мен е твърде силна. Тя не знае, че на всичко това може да се сложи край, стига само да се отдалечи. Тя толкова се страхува котаракът да не направи нещо, че не смее да се отдалечи. Тя трябва да остане и да брани Перта и малките. Тя не може да повярва, че съществува нещо друго, че има друг живот. И все пак момчето знае, че едно канарче не може да се пребори с котка.

Предавам се. Само чакам и гледам как котаракът дращи нагоре по дървото. Всяка частица от мен иска да избяга, да отлети. Но мозъкът на момчето птица казва „остани“. Опитвам се да си представя какво ще се случи по-нататък в съня. Ще бъде ли убита Перта? Ако забележи котарака, ще го нападане ли, или ще избяга? Скачам долу при гнездото.

„Слушай, Перта, защо не си полетиш малко сама? Аз ще поседя в гнездото“

Перта ме поглежда учудено. Уморена е, но не иска да остави гнездото. Усеща моя страх; не мога да я излъжа. Мисля си, че ако изчезне от съня, аз може да се събудя. Още веднъж й предлагам да си почине и да похвърчи; искам да остана сам при малките.

Перта разбира, че нещо става, но все пак се надига от гнездото. Малките се размърдват и писукат за ядене. Аз лягам на гнездото и те се успокояват.

„Хайде, Перта, иди да похвърчиш. Младите са в гората. Иди да ги видиш какво правят. Те се навъртат около дървото край развалините. Знаеш къде. Иди да се поосвежиш.“

Перта ме поглежда още веднъж и отлита. Не забелязва котарака. Тя и не го очаква. А котаракът се е притиснал о ствола на дървото. Вече се е покатерил на половин път до гнездото. Сигурен съм, че е чул цвърченето на малките, но сега това е без значение. Перта, слава богу, я няма. Дали ще мога вече да направлявам съня, да спра това, което предстои? Мъча се още веднъж да се съсредоточа, да сложа край на съня, но все още съм твърде надълбоко в него. Казвам на малките да лежат ниско в гнездото. Денят е много горещ; гнездото е спарено и намирисва. Те не искат и да чуят. Наближава време да започнат да летят; ще им се да стоят на ръба на гнездото, да протягат криле, а аз ги карам да се свиват в него.

Но ето че самият аз оставям гнездото. Хвръквам на един от високите клони. Котаракът не ме забелязва. Цялото му внимание е съсредоточено върху гнездото. Явно, предвкусва кръв и перушина.

Няма друг изход, освен да го уплаша някак или да го раня. Идва ми наум да повикам на помощ баща си, но той никога не се е появявал в съня. После решавам да повикам на помощ самия себе си. Виждам се в птичарника в другия край на двора. Но и това е невъзможно. Птицата у мен никога не е обръщала внимание на момчето. Ще трябва да се справя сам. Не остава друго, освен да раня котарака. Трябва да се добера някак до очите му, като се спусна стремглаво надолу, без да вдигам шум.

Котаракът се е изкатерил още по-нависоко. Аз литвам от клона и се въртя във въздуха. Страх ме е. Птицата у мен се ужасява от котарака. Мисля си, че ако долетя до моята стая и кацна в някое кътче, където съм стоял като момче, сънят може да свърши. Но няма достатъчно време за това.

Пикирам. Спускам се светкавично между клоните, насочен право към главата на котарака, и забивам човка в едното му око. В жълто-зеленото оче с черна цепнатина, което се е вторачило в моите дечица. Но изведнъж започвам да падам, крилете ми отказват да работят, не ми достига дъх, боли ме. Котаракът е успял да ме цапардоса с един бърз удар на лапата. Тупвам на земята и не мога да се помръдна. Очите ми са отворени, но съм напълно парализиран. Лежа на една страна и гледам нагоре към дървото. Затварям очи с надежда да прекъсна съня. Отварям ги; все още лежа на земята. Котаракът ме гледа от дървото. Вниманието му поне е отклонено от гнездото.

Полагам отчаяни усилия да се изправя на крака, но нищо не помага. Котаракът извръща глава и гледа през рамо надолу. Спуска се, като се залавях нокти, и когато наближава земята, скача. Аз все още лежа долу. Котаракът застава неподвижен и ме гледа. Аз не мърдам, не мога. Той се изгърбва, готов да скочи. Гледам го право в очите, искам да го накарам да види в мен момчето — не само птицата. Цепките на очите му ту се отварят, ту се затварят. Очите му се събират в средата. Той клати глава, предвкусвайки победата. Аз се мъча да го задържа, да го спра с поглед. Втори път се опитвам да прекъсна съня. Струва ми се, че затворя ли очи, ще го прекъсна. Но пък зная, че ако направя това, котаракът ще скочи върху мен. Затварям очи и изведнъж — преди да е свършил сънят — чувам някакъв шум и котаракът изскимтява.

Събуждам се в леглото разтреперан и мокър от пот. Сърцето ми тупа, та ще изхвръкне. Едвам се добирам до банята да пийна малко водица. Едната половина на тялото ми е изтръпнала и ме боли. Поглеждам се в огледалото, но няма нищо — ни натъртено, ни рана. Само съм блед и косата ми е сплъстена от пот.

Връщам се в стаята и сменям пижамата. Окачвам мократа на радиатора да се изсуши. Така ме боли всичко, че едва смогвам да облека сухата. Тръшвам се на леглото и се втренчвам в тавана. Не зная да заспя ли, да не заспя ли. Хем ми се спи, хем ме е страх от съня. Възможно ли е да спиш, без да сънуваш? Ако пак засънувам, какво ще се случи? Насочвам мислите си към случилото се в съня; мъча се да го възстановя.

Котаракът скимтеше. Защо? Дали е скимтял, преди да скочи върху мен и да ме разкъса на парчета? Ако се върна в съня, дали ще бъда мъртъв? И ако съм мъртъв, дали сънят ще свърши? Ако съм умрял в съня, дали ще умра и наяве?

Чувствувам се почти умрял, както съм легнал в леглото. Зная, че мога да умра много лесно. Въпросът е да не се връщам в съня. Но не мога да се удържа и заспивам отново.

Очите ми са затворени. Все още лежа на земята, но не съм умрял. Отварям очи и виждам котарака да подскача и да се върти в кръг. Той скимти окървавен. Едното му око е затворено и тече. Котаракът побягва с един последен ужасен писък. Оглеждам се и виждам до себе си Перта.

— Господи! Пилето плаче! По дяволите, какво става с него? За какво плаче? Сигурно за всичко. Нека си поплаче, щом може. Това не е толкова лесно, дори да го искаш.

Отново затварям очи. Искам да прекъсна съня. Трябва да го прекъсна. Дечицата са сами; Перта е мъртва. Зная, че е мъртва, не само защото я виждам как лежи на земята, а и защото сънят още не е свършил. Затварям очи и се съсредоточавам, за да сложа край на съня. Най-накрая нещо се изплъзва изпод мене, сънят свършва и аз продължавам да спя. Зная, че да спиш, без да сънуваш, значи да си мъртъв.

Когато се събуждам сутринта, не мога да се помръдна. Изненадвам се, че съм жив. Нито искам да повикам някого, нито искам да стана. Съзнанието ми е загубило власт над тялото. Чувствувам се като нещо съвсем отделно. Сякаш гледам отстрани как майка ми влиза, разговаря с мен, ядосва се, после ме поглежда кръвнишки, изкрещява ми нещо и излита от стаята. Все едно, че съм в някоя чужда къща.

Всяко нещо го виждам така, сякаш гледам канарчетата през бинокъла. Виждам доктора. Виждам как ме откарват в болницата. Отварям и затварям очите си в зависимост от това какво и колко искам да видя. Усещам, че никога вече няма да заспя, няма да сънувам, няма да се движа. Но какво от това? Нали мога да гледам, да наблюдавам; аз много обичам да наблюдавам. Вдигат краката ми. Задават ми въпроси. Не отговарям. Не искам да отговарям. И не съм сигурен дали мога да отговарям. Дори гласът ми не е вече моят глас. Аз съм някакво производно между самия себе си и нещо друго. Но ето че заспивам, да заспивам. Това е същият онзи мъртвешки сън.

Струва ми се, че няма връзка между състоянието ми, преди да заспя, и другото, когато се събудих. Събудих се в болницата. Гладен съм. В състояние съм да ям и да се движа. Отново съм сред хора. Вероятно сънят си е отишъл завинаги. Не зная какво да мисля за всичко това. Но съм като малко дете; център на внимание, хранят ме, самият аз оглеждам всяко нещо, помирисвам го, опитвам на вкус разни неща, чувам разни неща. Въртя ръка пред себе си и я гледам с любопитство. Всичко е ново за мен.

След три дни ме извеждат от болницата и ме откарват у дома. Прекарвам цяла седмица в леглото и се радвам, че аз отново съм аз. Баща ми каза, че има грижата за птиците. Обяснява ми колко нови чифтове е пуснал в кафезите за разплод, кои гнезда са пълни и с по колко яйца. Много важно. За мен всичко това е свършено. И ме е страх; не искам да се връщам към него. Баща ми пита какво ще правя със свободно летящите канарчета. Той иска да ги затворя в клетката. Казва, че е преброил поне петнайсет мъжки, които пеят по дърветата, и че вероятно имало още толкова. Триста долара и дори повече хвърчат по дърветата, казва. На мен не ми се говори на тази тема.

На третия ден след като тръгнах на училище, сънят пак започна. Предстояха ми последните изпити, но никак не ми се учеше. Карах колелото, наблюдавах хората и това ми доставяше удоволствие. Никога преди не бях се вглеждал в хората. А те, ако ги наблюдаваш по-внимателно, са не по-малко интересни от птиците. Отидох на атлетически състезания и се хванах, че с огромен интерес наблюдавам как състезателите тичат, скачат, хвърлят диск. Ал спечели в тази дисциплина с постижение сто седемдесет и два фута. Бях взел бинокъла и наблюдавах всичко съвсем отблизо.

Може би от това гледане с бинокъла нещата започнаха отново. Тази нощ сънувам, че се събуждам. Все още лежа на земята под дървото. Изправям се на крака. Вратът й е счупен, както беше счупен на жълтичкото женско; не мога да направя нищо. Дори не съзнавам, че сънувам. Превърнал съм се изцяло в птица. Нямам ръце, с които да вдигна Перта от земята. И все пак не съм чак толкова птица, че да се примиря с Ехен и да я оставя. Ще ми се да я преместя, да я сложа някъде, където котаракът няма да може да я изяде. Оглеждам се; котаракът не се вижда из двора. Не, не мога да оставя Перта да лежи тъй на земята. Литвам на дървото да видя нашите дечица. Те са се сгушили уплашени в гнездото. Нахранвам ги и им казвам, че скоро ще се върна. Чувствувам се разпънат. Губя чувството за време. Връщам се при Перта.

После виждам как се задавам откъм птичарника. Прекосявам двора, вървейки към себе си. Стоя на земята във вид на птица и чакам. Давам си сметка, че в съня се отваря нова празнина. Усещам как се сливат вълните от две посоки като подводни течения. Има притегляне от две места.

Не виждам себе си. Това не е необикновено. Навеждам се и взимам Перта. На лицето ми е изписано голямо нещастие. Това е нещастието на едно момче; лицата на птиците не изразяват нищо. Вземам Перта и се връщам към птичарника. Летя мъчително след себе си до покрива на птичарника. Наблюдавам се как се връщам с малка лъжичка и кибритена кутия в ръка. Една от онези, в които държах яйцата. Слагам Перта в кибритена кутия и я затварям. Изкопавам дупка зад птичарника до стената и заравям кутията. Връщам се в птичарника.

Скачам от покрива на птичарника и заставам край гроба на Перта. Доволен съм, че котаракът няма да я безпокои. Зная, че трябва да отида при малките, но не ми се ще да оставя Перта.

След туй пак се виждам да излизам от птичарника. В ръката си нося клечица от скрежко. Забивам клечицата в земята на мястото, където съм заровил кибритената кутия. Подскок, подскок до клечицата и прочитам надписа.

ЖЕНА МИ ПЕРТА.

Събуждам се.

На другия ден в училище усещам всичко, което предстои да се случи. Реалният свят повтаря съня по някакъв странен начин, но това не ме плаши. Жал ми е за Перта, но си мисля да я затворя в клетката, въпреки че тогава пък малките й ще гладуват. Мога да ги оставя при някое от другите канарчета, но това, което има да се случи, е неизбежно. Ако то не се случи, значи, моята Перта никога няма да бъде истински мъртва; и аз никога няма да бъда отново свободен, като момче.

След училище шетам из птичарника и изведнъж чувам котарака да изскимтява. Прекосявам двора и стигам до дървото. Тя е точно там, където очаквам да я намеря. Оглеждам се, но зная, че не мога да видя себе си. Вземам Перта и виждам счупения й врат. По тялото й други белези няма.

Пренасям я през двора до птичарника и правя каквото е нужно. Вътрешно съм много спокоен. Чувствувам се цялостен повече от всякога. Като момче правя точно това, което трябва. Почти усещам как заемам мястото си в съня. Слагам Перта в кибритената кутия и отивам до стената. В земята има лека вдлъбнатина. Копая дупка и почти очаквам да намеря кибритена кутия. Ал никога няма да разбере онази история със съкровището, което не намерихме. В известен смисъл то беше там по силата на нашия сън, на нашата мечта.

Не намирам никаква кибритена кутия и слагам кибритената кутия с Перта в дупката. Покривам я с пръст и се оглеждам дали няма да видя себе си на покрива на птичарника. Няма ме там. Връщам се в птичарника и вземам клечицата от скрежко, която ми служеше да очегъртвам ъглите на кафезите. Почиствам я и я надписвам с черен молив. Излизам и я забивам в земята над гроба. Не виждам птичи следи. Събуждам се.

Денем не мога да откъсна мислите си от съня. Гърлото ме боли, защото не мога да плача, когато трябва. Държим последните изпити, така че никой не ми обръща внимание.

Тази нощ все още стоя край гроба на Перта. Сънят все повече заприличва на сън. Нещата не се развиват тъй, както досега. Не виждам нито едно от другите канарчета. Полетя ли, летя с бавни движения. Съвсем като насън.

Литвам при малките и им давам да ядат. Обяснявам им, че майка им няма да се върне, но аз ще се грижа за тях. Целият ден и цялата нощ седя на ръба на гнездото, давам им да ядат, като изгладнеят, и мисля за Перта. Зная, че те няма да мислят за нея. За тях тя е преминала в Ехен и толкоз. За такова нещо не си струва да се мисли, то е без значение.

През следващите седмици се занимавам насън с малките, докато се научават да излизат от гнездото и да летят заедно с останалите. Те са свободни, могат да летят, където си пожелаят. Моите дечица са птици, истински птици. Не им показвам къде е погребана Перта, това нищо няма да означава за тях. В съня си все повече и повече се превръщам в момче, птицата у мен избледнява. И сънят става по-малко реален.

Наяве вече не се интересувам толкова от канарчетата. Приемам ги просто такива, каквито са — канарчета. В птичарника всичко върви сякаш автоматично. Новородените изглеждат съвсем еднакви. Вече не мога да ги различавам от миналогодишните. Усещам как всичко се приближава към края си. Нещо си отива.

Измайсторявам една платформа над птичарника, на която канарчетата да се хранят. Над нея слагам покрив, за да не я вали дъжд. Поставям хранилките нависоко, та птичките да се хранят спокойно, без да се боят от котки. Когато всичко това е готово, пускам всичките канарчета от новата клетка. В нея оставям само няколко от женските, които все още мътят.

Когато се излюпват и последните, връщам в клетката пода, който я разделяше на два етажа. Подбирам певците от клетката за мъжките и ги пускам в долния етаж. Щом третите люпила са готови да се грижат сами за себе си, премествам родителите също в клетките. Пилето е уморена, но се държи по-дружелюбно от всякога. Изваждам я навън и я пускам да лети свободно. Изваждам и Алфонсо и той за първи път лети свободно. След толкова дълго седене в кафеза полетът му е слаб, но той скоро набира сили и предприема дълги полети — до дървото, до къщата. Мисля си, че вече няма да се върне в клетката, но се връща. Решавам да оставя Алфонсо и Пилето при другите свободно летящи птици. Те заслужават това.

Летците вече не се прибират в клетките. Те спят на дървото или на покрива. Оставям вратата на клетката отворена, но те не влизат в нея. Свободно летящите вече наброяват около шейсет. Като ги гледам, изпълвам се с гордост. Нали съм направил нещичко, за да ги върна в простора, където им е мястото. Чудя се дали сега, когато вече не спят в птичарника, ще се задържат около къщата. В края на лятото сипките ще трябва да отлетят от северното полукълбо. А какво ще правят моите птички? Дали инстинктът им ще ги отведе в далечни страни и къде точно? Дали Пилето и Алфонсо също ще отлетят с тях? Колко дълго може да лети една сипка, без да се храни? Струва ми се, че няма начин да стигнат до Африка, тяхната истинска родина. Ще се научат ли да ядат зърното и плодовете, с които нашенските сипки живеят? Ще се кръстосват ли със себеподобните или ще си живеят отделно? В края на краищата това няма значение. Важното е да летят свободни.

В клетките имам повече от двеста канарчета и повече от половината са мъжки. Птиците вече се продават на астрономически цени. Като поотраснат, с удоволствие ще ги продам. Не искам повече да държа птички в клетка. Ще ми се да ги пусна всичките на свобода, но те са още неопитни в летенето и няма да оцелеят. А пък и баща ми вече брои парите, които ще им вземем, и се радва. Той ме отърва от майка ми, тъй че не мога да го разочаровам. Иска да приберем и свободните в клетката и да ги продадем. Непрекъснато се вслушва в тях и познава всички мъжки. Според него те са трийсет и пет.

Отново сънувам, но в сънищата си винаги съм сам. Виждам как другите птици летят, но си стоя настрани. По цяла нощ летя сам, обикалям всички места, където съм бил някога. Летя над покривите и над дърветата, а понякога се издигам високо в небето. Това е толкова лесно. И го правя като момче, не като птица. Лети момчето. С каква лекота размахвам ръце като криле. Само съзнанието, че мога да летя, е достатъчно, за да летя. В сънищата ми все ми се ще да има някой до мен, че да му покажа как става това. С какво удоволствие бих научил Ал или баща ми да летят. Когато на самия теб ти се удава, изглежда толкова лесно.

Прекупвачът дойде и купи всички канарчета. Взехме по девет долара на мъжко и по три на женско. Всичко хиляда и петстотин долара, та и повече. Баща ми не можа да разбере защо продавам и чифтовете за разплод. И пак настоява да изловим свободните и да ги продадем, но аз го разубеждавам. Те са си мои. Оставям го да си мисли, че ще ги използувам за разплод догодина.

Сега е спокойно в птичарника. Почиствам го от край до край и покривам кафезите с вестници. Нощем, насън, започвам да изпитвам някакво странно безпокойство. Дори когато летя. Все си мисля за нещо, а не мога да разбера какво е то. Сетне изведнъж разбирам. У мене е заговорил инстинктът на прелетната птица, искам да отлетя. Дали и другите мои птички изпитват същото? Дали то се отнася и за птичките в съня?

Денем наблюдавам канарчетата и виждам, че се готвят да отлетят. Често се събират на ята и хвърчат напосоки. Ядат повече и летят по-надалеч от двора. Понякога в двора не можеш да видиш нито едно в течение на два-три часа.

Майка ми пак започва да се оплаква от курешките и от шума. Шум тя нарича тяхната песен. Баща ми пък се бои, че през зимата ще измръзнат. А повечето от тях изобщо не са живели в клетка.

Той отваря вратата на клетката и внася вътре хранилките. Канарчетата започват да влизат, за да ядат, а после и да спят. Няколко от тях, между които и Алфонсо, продължават да спят на дървото, но повечето се прибират в клетката. Зная, ще дойде време баща ми да захлопне вратата и да ги затвори вътре.

Насън разговарям с канарчетата. Обяснявам им, че е време да си заминат. Казвам им, че ако влязат да спят в клетката, ще ги затворят в нея, а след туй ще ги сложат в кафези. Отначало те не ме разбират, а после пък не ми вярват. Тогава взема думата Алфонсо; потвърждава, че това, което казвам, е истина и обяснява, че аз никога не съм ги лъгал. Да, време е да заминават. Алфонсо казва, че знае как ще стане това, че полетът е много дълъг и някои може да умрат, но той заминава, заминава и Пилето, тръгват утре на разсъмване. Слушам го и ми става тъжно. Канарчетата са възбудени.

Призори всички сме готови; излитаме едновременно. Алфонсо е начело на ятото. Отправяме се на юг — над газовия резервоар, над Ландсдаун, надолу към Честър и аз съм все с тях. Чудя се какво ще стане с мен. Дали някога ще се събудя в собственото си легло?

После, не зная как, се оказвам сам. Рея се някъде в небето и ги виждам да се отдалечават. Не мога да ги догоня; те ме изоставят. Виждам се като птица да летя заедно с тях, зад Алфонсо и Пилето. Зная, че винаги ще бъда с тях, където и да отидат. Наблюдавам ги от небето, докато те, ние, се превръщаме във все по-малки и по-малки точици и остава само едно небе. Усещам, че натежавам, и падам, летя към земята, само че малко по-бавно, отколкото когато падах от газовия резервоар. Докато падам, размахвам ръце и успявам да се върна в съня под празното небе отгоре.

На сутринта канарчетата ги няма. Баща ми е ядосан. Аз се чувствувам безкрайно самотен. Чакаме ги цял ден да се върнат. Събота е, нямам училище и само гледам небето и се моля да не се появи нищо в него.

На другия ден излизам и разтурям птичарника. Складирам дървения материал зад гаража. Работя бързо, за да не ме усетят какво правя. Много по-лесно е да разтуряш, отколкото да изграждаш. До вечерта от птичарника няма и следа.

Тази нощ не сънувам.

Дните се нижат едва-едва. Чувствувам се ужасно самотен. Разтревожен съм — как да кажа на баща ми, че не искам да ходя в колеж. Тревожи ме и това, че ще ме приберат в казармата. Но не мога да променя нищо; всичко е предрешено.

През септември получавам писмо от армията, с което ме уведомяват, че съм определен да уча инженерство по СПО — специалната програма за обучение. Курсът ще бъде в университета „Флорида“ в Гейнсвил. Оказва се, че през февруари съм издържал в училище изпита за СПО, но напълно съм забравил това.

Наглед това е идеалното разрешение. Не мога да се измъквам от всяко нещо, а пък и инженерството не изглежда толкова лошо. Обясняват ми, че ще ни обучат като инженери, за да помогнем след войната в преизграждането на Европа и Япония. Родителите ми са доволни, мислят си, че ще стана офицер, и това им прави силно впечатление.

Влизам в казармата в края на септември. Изпращат ме във „Флорида“ за един семестър, след което разпущат курса. Изпращат ме във Форт Бенинг за основна бойна подготовка, а после — в южната част на Тихия океан като пехотно подкрепление.

Често си мисля за канарчетата, за Перта, за дечицата, но не ги сънувам.

На другия ден, когато отивам да видя Пилето, той ми се усмихва, бога ми! Намествам стола между двете врати и изчаквам Реналди да си отиде.

— Здрасти, Пиле, това съм аз, твоето старо приятелче Ал. Да кажеш нещо? Готов ли си вече да говориш? Помниш ли ме?

Той клечи и ме гледа. Кръстосал е ръце върху коленете си, а брадата му е опряна на ръцете. Очите му са втренчени в мен, но в тях не виждам отговор. Наблюдава ме тъй, както някога наблюдаваше птиците. Погледът му хем играе, хем някак е съсредоточен върху мен. Става ми кофти, но той си е такъв, няма грешка.

Заговарям пак за някогашните наши преживелици, обаче започвам да омръзвам на самия себе си. Ние с него прекарвахме много време заедно, шляехме се по Шейсет и девета улица или ходехме в петък вечер да вземаме книги от Общинската библиотека, но за тия неща не си струва да се говори. Подхващам за нашата гимназия и за онова скапано шкафче, от което така добре си преживяхме, но пак не върви. Той, струва ми се, помни всичките тия работи и не ще да слуша повече за тях. Сигурен съм, че иска да чуе нещо за мен, но не може да ми каже.

Готов съм да говоря, да му разправя всичко. Не знаех каква голяма нужда съм имал да разкажа някому. Пък на Пилето ако не кажа, на кой друг?

След основната подготовка ме изпратиха в Европа като попълнение към Осемдесет и седма дивизия. Започнах разказа си с хубавите неща, с разни смехории; как се возехме с камионите след танковете, а пък едно време — приказка. После за френските мадами и чак след това за калищата в Саар. После му разправих за Мец и как Двайсет и осма атакува оная тъпа височина при форт Жана д’Арк, и какво се случи с Джо Хигинс. Той играеше от лявата ми страна в училищния. Голяма мъка беше, докато стигна до най-важното.

По времето, когато влязохме в Германия и предстоеше да направим пробив в линията Зигфрид, аз, ако щете вярвайте, бях вече сержант. Не че бях кой знае какъв боец, но просто нямаше голям избор. Едно нещо не знаех за себе си — че съм късметлия. Макар то да не беше единственото, което не знаех за Ал Колумбато.

Открих, че се страхувам повече от всеки друг от неща, срещу които съм безсилен; да кажем, артилерията. Разни дребосъци, копелета, дето ги е страх да те погледнат в очите, дето мога да ги размажа само с един ляв, си седят под артилерийския огън в окопа и не им пука; окопът се срутва, а те кльопат шоколад или си разправят вицове. О, страх ги е и още как, ама на, устискват някак. Не знам как става тоя номер — хем да те е страх, хем да се държиш достойно. Аз умирам от страх да не ме обезобразят и осакатят. Все се виждам ранен и окървавен. Моята шибана влюбеност в собственото ми тяло ми разгонва фамилията. Стигам дори дотам, че страхът ми започва да ме плаши. Страх ме е, че някой път ще драсна, накъдето очите ми видят, и ми струва страхотни усилия да не побягна дори в случаи, когато няма нищо страшно. Вече всички ме знаят — нахаканият сицилианец, който умира от шубе.

Имаше едно дребничко еврейче, едва ли да влезе в категория „петел“, което стана отдельонен. Заслужаваше си момчето. Винаги знаеше кога да върви напред и кога да спре; и винаги мислеше. Това е то истинският войник. А великият Ал само мислеше как да не напълни гащите, буквално. Дишаше дълбоко и гледаше да не търчи често до полевата кухня.

Колко пъти се престраша да се направя на луд, та да ме хване параграф осми, толкова пъти ни изтеглят от бойната линия и после се мъча да си събера частите. Не спя много. Все ме гони дрисъкът. Ръцете ми така треперят, че едва мога да зареждам пачката. И това е постоянно, а не само когато положението е напечено. Сякаш слабеещото ми тяло си има някакъв друг, свой център, който го командува. Умът ми, мозъкът ми, нямат нищо общо с него.

Луис и Бренър — Бренър е еврейчето — получиха порция олово на кръстовището в Омсдорф. От старите никой не е останал и мене ме правят помощник на Ричардс. Ричардс дойде като попълнение в Саар. Слагам си аз нашивките с много едри бодове. Сигурно скоро ще се наложи да ги махна; без друго ще ме разберат що за войник съм.

Съсед по легло ми е Харингтън. Той е бил в специалните части и през зимата е хванал ставен ревматизъм из окопите в Ардените. Дойде преди две седмици. Той е дявол и се досеща, че скоро ще се разкапя съвсем. Точно преди да ни изтеглят от предната линия, Морган ме беше турил патрул и Харингтън отиде вместо мен. На фронта няма по-голяма услуга от тая. Харингтън е от Калифорния. Не съм виждал човек с такива железни нерви. Да не беше ревматизмът му, сигурно щеше да стане отдельонен.

Докато ни държат в резерв, размотавам се ден след ден и благодаря на бога за всеки такъв ден. Но не щеш ли, получава се заповед да сменим първи батальон в някакво градче на име Нойендорф. Точно срещу линията Зигфрид.

Два часа преди разсъмване тръгваме напред под заградителен огън, като избикаляме височината. Срещаме първия батальон, който се връща. Ония ни подвикват разни пожелания от рода на: „Дано имате късмет, пичове, той ще ви е нужен“ или „Добре дошли в осемдесет и осма алея!“. Повдигат ни духа, няма що; усещам как стомахът ми се свива. Няколко осемдесет и осем милиметрови мини падат около нас. Падат толкова наблизо, че се налага да залегнем. Хвърчат шрапнели. Дори в тъмното виждаме тъмните дупки, които оставят. Те вдигат буци пръст, които се разлетяват и тупат наоколо ни като кравешки лайна.

Влизаме в градчето. Една сграда не е останала. Трябва да е бомбардирано от въздуха; само артилерията не може да го изравни така със земята. Наблъскват ни в избата на нещо, което ще да е било къща. Тя е до черквата. Фасадата на черквата е почти непокътната, останалото е прахоляк.

Лейтенант Уол, офицерът за свръзка от първи батальон, е все още тук. Отиваме с Ричардс да поговорим с него. Той ни обяснява, че в другия край на долината има градче, наречено Ройт. Вече се развиделява и лейтенантът ни сочи някакви бели точици близо до хоризонта — на около миля и половина от нас. Ройт, изглежда, е център за свръзка в тази част на фронта. Швабите го защищавали като бесни. Из града и около него шетали най-малко десет танкове „Тигър“. И патрули колкото щеш. Уол казва, че неговата част се намирала в Нойендорф от десет дни и вече е дала двайсет и седем убити и ранени. Показва ни стражевата охрана на нашия взвод. Според него сигурно ще се наложи да атакуваме Ройт; цялата дивизия била задържана тук.

Щом се връщаме в избата, стомахът ми се разбунтува. Уплаша ли се, нищо не може да му помогне, да не говорим, че чувствувам главата си празна. Целият треперя вътрешно. И аз ще бъда един помощник-отдельонен — здраве му кажи! Не виждам друг начин да се измъкна от тая гадост, освен да ме цапне някой куршум.

В избата е задимено и мирише, но пък е топло. Момчетата от отделението спят, натъркаляни на сламениците покрай задната стена. В една дъгообразна ямка до вратата гори огън. Някога в нея сигурно са държали картофи. Комин няма, тъй че пушекът се стели по тавана и излиза през вратата по стълбите. От кръста нагоре всичко е пушек — трябва да се превиеш одве, за да можеш да дишаш и да виждаш къде стъпваш. Входът е затулен с одеяло и само огънят дава светлина. Помещението вони на дим, пръдня и крака.

Излизам навън да потърся нужника той е до останката от задната стена на черквата. През развалините е отъпкана пътечка дотам. Развиделява се все повече и от светлината студът сякаш понамалява. Колър и Шнайдер са на пост; виждам ги да стоят в окопа на една могилка. Господи, дано само не даваме патрул!

Клякам и се издрисквам. Сигурно никога вече няма да мога да се изходя като хората. Три месеца от задника ми тече само вода. Тоалетната хартия е надяната на дръжката на шанцов инструмент. Избърсвам се около пет пъти — да обера добре всичко, изправям се, закопчавам се и хвърлям отгоре няколко лопатки пръст. Нужникът едва е започнал да се пълни; ще ми стигне поне до атаката.

Следващите десетина дни минават сравнително добре. Не даваме патрул, вземат хора само за стражевата охрана. Спя по много. Все се свирам в избата. Единственият начин да ме надупчат тук е с пряко попадение. Но от миля и половина това надали е възможно.

Чувствувам се в безопасност, обаче умирам от страх само при мисълта за атаката.

Ох! Тръгваме в четири сутринта. Правим дълъг обход наляво и влизаме в някаква гора. Борова гора, която се вклинява в един хълм и преваля малко отвъд по посока на Ройт. Но оттам нататък е открита местност… Промъкваме се благополучно до другия край на гората. Ричардс ни заповядва да се окопаем. Часът е към пет, а атаката е насрочена за седем. Нашият преграден артилерийски огън трябва да започне в шест и половина. Ето, цялата тая история започва отново. Отначало просто не ти се вярва, че такова нещо е възможно. После, като ти дойде до главата, то е толкова реално, та мислиш, че никога няма да свърши. Ето, сега ще започне, знам си аз; обзема ме безумен страх.

С Харингтън сме залегнали в края на гората. Вече просветлява и виждаме къщите на Ройт. Дотам има не повече от триста-четиристотин ярда. Харингтън казва: ония може да са се изтеглили. Къде ти, ще се изтеглят от център за свръзка! Освен ако не са намислили да зарежат целия този сектор от фронта. Но не го виждам — швабите такова нещо няма да направят. За да си смел, изглежда, трябва да имаш по-малко мозък; или пък е нужна способност да се самозалъгваш.

Студено е, а не разрешават да се пуши. Ричардс ми нарежда да обиколя всички и да проверя дали е в ред оръжието им, патрондаши, гранати и други такива. Не вярвам някой да го е страх повече от мен, та дори двете нови попълнения. Но какво са видели те?

С радост се връщам в нашия окоп, скачам вътре и се сгушвам, колкото е възможно по-ниско. Колко приятно е да усещаш здрава земя зад гърба си. Уплашен ли си, няма нищо по-успокоително от допира и мириса на земя. Нищо чудно, че някога хората са живели в пещери.

Докато трае преградният огън, седим в окопа. Тежките снаряди прелитат отгоре като товарни влакове. Свивам се още по-ниско; всеки миг може да се изпусна. Не мога да не благославям всички онези глупави цивилни, които произвеждат тия снаряди, и слабоумните военни, които пък после гърмят с тях.

В седем излизаме от окопите. Това се казва късмет: ние сме челното отделение на челния полк на челната дивизия на цялата челна американска армия. Харингтън разузнава напред, с него е Ричардс, а аз завършвам колоната. Според правилата мястото ми е на опашката. По една случайност това съвпада с моето желание. Впрочем не е точно така. Ако ме питат, предпочитам да съм където и да било другаде, само не и на това открито надолнище.

Спускаме се по полето в походна колона. Приличаме на смахнати играчи на голф, приведени над стиковете си, които не тичат, а бързат, готови за всякакви изненади. От полето се вдигат изпарения, а над него е надвиснала мъгла. Стигаме до средата на надолнището, откъдето вече няма връщане. Ако швабите са ни забелязали, ей сега ще ни започнат. Викам си — дано Харингтън излезе прав, и току преглъщам, за да не повърна кафето. Ушите ми бучат. Вратът, ми лепне от студена пот. На върха на пушката ми има фосфорна граната и капковидната й тъмнозелена глава се люлее застрашително пред очите ми. Цялото поле и къщите на Ройт са обгърнати от сияние в цветовете на дъгата — какво ли не му се привижда на човек от страх.

Ето че започва! Автомати, тежки картечници, после миномети. Танковете още ги няма. Затичваме се. Някой пада. Не е нито Харингтън, нито Ричардс. Колинс. Като минавам покрай него, виждам го, че се държи за лявото рамо. Тече му кръв. Продължавам да тичам. Пада единият от попълненията. Затулил е лице с шепи и се въргаля по надолнището. После ръцете му падат от лицето, започват да се размятат и го спират. Той не става. Задминавам Морис. Каква весела утрин! Настигам Ричардс и Харингтън.

Те са клекнали в дола, дето се срещат двата склона — единият, по който току-що сме се спуснали, и другият, който води Към Ройт. По дола тече вода. В калта и по тревата проблясват люспици лед. Ричардс поглежда към върха на склона, а Харингтън гледа мен. Посочвам назад.

„Колинс и единият от попълненията.“

„Не думай!“

Ричардс не се обръща назад.

„Да пукна, ако тоя склон не е покрит с мини. Обикновени, скачени с жици, и сюрпризки. Копелетата му с копелета!“

Над главите ни жужат като оси трасиращи куршуми. Другите от отделението вече също клечат из дола. Обръщам се и виждам взвода да преваля хребета. Пак ще има касапница, като при Омсдорф. Трябва да се направи нещо; сега ще ни зачешат с минометите. Сигурно ни наблюдават и пуснат ли танковете — край! А трябва да завършим пробива — да прекосим минното поле, да стигнем до билото на склона и да унищожим картечните гнезда там. Мисля си за всичко това, а не мога да се помръдна. Не мога и да говоря. Клеча, затънал дълбоко в калта; студената влага охлажда приятно протритите места между краката ми. Вече не смея и да се огледам. Харингтън се изправя.

„Единственият начин е да се движим бавно и да внимаваме къде стъпваме. Тръгнем ли направо, ще закачим някоя жица и както са навързани, ще ги възпламеним всичките.“

„Ясно.“

Ричардс не се помръдва. И той е заседнал в калта. Харингтън започва да пълзи по дола.

„Хайде, Ал. Дай да опитаме с тебе. Няма да векуваме тук я! Ще ни избият като псета.“

Той тръгва. Аз го псувам наум и тръгвам след него. Не откъсвам поглед от земята. На два пъти прекрачвам жици, а по едно време забелязвам и колчетата на сюрпризка. Започвам да се треса неудържимо и спирам. Не мога да продължа. Вече съм на открито — ни напред, ни назад. Също както някога на газовия резервоар, напълно скован. Харингтън си пробива път. Да извикам, няма смисъл. Обръщам се. Ричардс не се вижда никакъв. Чувствувам се много самотен. Не виждам никого и се надявам, че никой, не ме вижда.

Свличам се бавно на земята.

Не знам колко време съм останал тъй. Знам само, че трябва да извадя шанцовия си инструмент и да се окопая, но нямам сили за това.

Изведнъж забелязвам някой да се спуща по склона към мен. Отначало това е само силует, после различавам сиво-зелената униформа на швабски войник. Разтреперан, вдигам карабината, долепям буза до приклада и се мъча да напипам спусъка през ръкавиците. Дърпам и нищо. А те прииждат. Вдигам предпазителя и пак дърпам спусъка. Само дето не ми изби зъбите. Едва тогава се сещам, че имаше фосфорна граната на карабината. Тя цапардоса единия от войниците и избухна с пламък.

„Кой е тоя идиот? Не стреляй!“

Беше Ричардс, който хукна да гаси швабата. Забравил за мините, хуквам и аз и помагам да очистим оня от фосфора. А фосфорът се е пръснал на малки огънчета, които изгарят всичко. Швабата пищи, а ние го блъскаме като луди, за да го очистим от тия огънчета. Той си смъква шинела и куртката и там, дето го е ударила гранатата, виждаме голямо кървавочервено петно.

„Ти какъв дявол търсиш тук? Нали беше с Харингтън? Аз хванах тоя педераст да ме преведе през мините, та след нас да мине и взводът. Вдигай си задника и тичай при Харингтън. Кажи му да ни чака при боровете горе.“

Тръгвам покрай склона в посоката, която беше взел Харингтън. Започва минометен огън. Една мина пада точно на хребета пред мен, но след взрива разбирам, че не е мина. Забързвам се. Подскачам между жици и сюрпризки, сякаш играя на дама. Засега благополучно. А само преди няколко минути не можех да се помръдна.

Харингтън е седнал на земята. Държи се за коляното и се люлее напред-назад. Карабината му е на земята до него. Той пищи!

„Ох, божичко! Господи боже мой! Майчице мила! Крака ми-и-и! Ох, господи!“

Сядам до него. Лицето му е зелено. От коляното тече кръв, която блика между пръстите на ръцете му. Иде ми да повърна. Долната част на крака му, под коляното, се държи само на парченце месо. От разкъсаното място стърчат изпочупени кости. Другият му крак е надупчен от шрапнели, които са се забили през панталоните и обущата. Харингтън ме поглежда и очите му ми се струват като две черни дупки.

„Господи! Ще ми изтече кръвта. Помогни ми, Ал! Спри я! Исусе Христе, помогни ми!“

Ръцете ми треперят, но все пак успявам да си сваля колана. Навивам го стегнато до разкъсаното. Притягам го още и се мъча да го закопчея. Но пръстите ми са хлъзгави от кръвта. Най-после вкарвам края в месинговата катарама и го закопчавам. Харингтън пуска крака си. Сега кръвта само едва църцори. Изваждам превръзка от аптечката си. Слагам тампон върху разкъсаното и го превързвам над колана. После подавам на Харингтън манерката си и го карам да глътне няколко обезболяващи хапчета. Забравил съм да сложа сулфамид, затова повдигам, превръзката, за да поръся вътре. Ами — това е. Харингтън се е подпрял на ръце и гледа долната част на крака си, която виси на една страна. От обувката няма и следа и от разкъсаното стъпало също стърчат кости.

Страх ме е да вадя шрапнелите от другия крак. Харингтън губи съзнание. Сега лицето му е бяло като платно и той плаче. Майната му на Ричардс; ще вървя да търся санитар. Те сигурно се навъртат в гората. Досега не съм казал дума на Харингтън. Мъча се гласът ми да звучи спокойно.

„Не мърдай! Ще ида да доведа санитар.“

Харингтън кима. Хапе долната си устна и се хваща за здравия, божем, крак. Аз подпирам внимателно отрязания на каската. Забивам карабината му в земята, с цевта надолу, та санитарите да могат да го намерят. Поглеждам го още веднъж и тръгвам обратно по склона.

Господи, тука е гъчкано от мини! На всяка крачка се натъквам на жици. Чудя се как още не съм закачил някоя. Може пък да съм надмогнал нещо в самия себе си. След двайсет-трийсет крачки се оглеждам, за да запомня мястото, че нали трябва да доведа санитарите. Харингтън, който ме следи с поглед, ми махва. Махвам му и аз и продължавам надолу по склона. Не съм изминал и три крачки и изтрещява страшен взрив. Обръщам се и виждам тялото на Харингтън във въздуха. То се превърта веднъж и тупва на земята с отскок. Хуквам обратно, като прескачам през мини и жици.

Разкъсан е на две. Стомахът му е отворен. По лицето няма и драскотина, но той е вече мъртъв. Червата му лъщят и се слягат сред още струящата кръв. Извръщам се и повръщам.

Излишно е да викам санитарите. Коленича предпазливо. Зад гърба на Харингтън, между ръцете му, на които се беше подпрял, изглежда е имало мина сюрпризка. И той просто е легнал на нея. Отново ме обзема безумен страх.

Не знам колко време съм седял край него. Може би две минути, а може и двайсет. Умът ми се блъска като птиче в клетка и отказва да работи. Давам си сметка, че плача; не мога да свикна и това си е.

Става по-светло; мъглата се вдига; над Ройт възхожда оранжево, слънце. Трябва да предприема нещо. Изправям се и тръгвам предпазливо по склона. Прескачам мините, сякаш прескачам пукнатини по тротоара. Съзнавам, че все пак не съм достатъчно внимателен. Умът ми е скован. Стигам до билото на хълма.

Вдясно има горичка. Целият взвод се е събрал там. Зървам Ричардс. Всички се окопават като бесни. Ричардс се втурва към мен.

„Ти къде ходиш бе? След малко се измъкваме оттук и влизаме в градчето. Само че там има танкове. Къде са противотанковите гранати?“

„Харингтън свърши. Сюрпризка.“

„Отвратително! Господи, трябва да се измъкнем час по-скоро оттук. Пак ви питам, къде са противотанковите гранати?“

„У единия от попълненията. Той е на хълма зад нас.“

„Ама че шибана работа! Не можем без гранатомети! Минометите бият все по-близо. Ако ни открият, свършено е с нас. Къде се дяна лейтенантът?“

Ричардс търчи напред-назад и каканиже. Уплашен е не по-малко от мен, но все пак премисля какво трябва да се направи. Оставя ме и хуква при другите. Аз се строполявам и се хващам за земята. Няма да мръдна оттук. Каквото ще да става. Нека танковете бият; нека немците ме вземат в плен; нека ме съди военен съд, нека се опозоря. Готов съм на всичко. Аз съм мъртъв, няма ме. Тия неща не ги казвам на глас, само си ги мисля, но все едно. Вече съм се издигнал дори над страха, над всичко. Искам само едно: да свърши веднъж завинаги тая дивотия.

В този миг Ричардс се изправя и с ръка дава знак да вървим. Всички престават да копаят и стават. Гледам, че и аз ставам. Вече не мисля. Само правя това, което правят другите. Каква маймуна! Те тръгват към превала, първо Ричардс, после Ванс и Сканлан, после другото попълнение, после аз. Но зад нас има още. Всичко е невероятно объркано.

Изминали сме едва петдесетина крачки, когато наблизо пада мина. Всички залягаме. Когато ставаме, попълнението се обръща, оглежда се и хуква обратно надолу по склона. Ако не закачи някоя мина, пак е добре.

Пак тръгваме напред. Още не се виждат танкове. Възможно е Ричардс да греши. Умът ми заработва отново. Но ето че започва! Изневиделица! Без да се чуе звук. Осемдесет и осем милиметровите. Вече съм на земята. Тя трепери под мен. Не чувам дори двигателите им. Навсякъде хвърчи пръст. Надигам глава, но започва пак. Земята се тресе под мен, обаче аз все още съм добре. Дори се радвам, защото всичко вече ми е безразлично; така е къде по-лесно. Чувствувам се откъснат от всичко, все едно, че съм зрител на военен филм.

Някой вика за помощ. Ванс. Той тича с каската в ръка. Оставя диря от кръв. Шрапнел е заковал ръката му за каската. Някой пред мен изохква. Оглеждам се. Виждам лицето на Сканлан. Той започва да пищи. Не, това не е лицето на Сканлан, това е лицето на смъртта. От оголения череп се процежда кръв.

„Очите ми! Нищо не виждам! Помогнете!“

Става и тръгва, залитайки, към мен. Как ще вижда — цялото му лице е размазано и някак изместено на една страна, като маска. Над едното му око виси месо, другото пък е излязло от орбитата и виси на бузата. Носът му и горната устна не са на мястото си. Виждат се оголеният венец и зъбите. Някои са счупени и вбити навътре. Допълзявам до него, хващам го за коленете и го смъквам на земята.

„Не си пипай лицето!“

Сканлан седи и продължава да стиска карабината. Аз клякам пред него, хващам кожата на лицето и се мъча да я наместя. Но нищо не става — тя се е набръчкала и стои като гума. Тогава намествам носа в средата на лицето и помолвам Сканлан да го държи за малко, докато си извадя аптечката. Обаче ме мога да си спомня къде е тя. Викам за помощ, но зад мен вече няма никой, а Ричардс е залегнал далеч напред. Извиквам още веднъж, но той не се и помръдва.

Измъквам аптечката на Сканлан и изваждам превръзката. Макар да ме е страх, че пак ще ни запердашат, ръцете ми не треперят. Превързвам хубаво главата на Сканлан и завързвам бинта отзад. Той току преглъща кръв, а тя тече все повече и повече. По дяволите таблетките; уж свестявам Сканлан, а пък мен нещо ме унася. Мозъкът ми работи, обаче бавно; сякаш аз не съм аз.

Викам на Сканлан да хвърли тая карабина. Той вече не говори, само охка тежко. Сваля лявата си ръкавица и виждам, че двата му средни пръста ги няма. От ръката му също блика кръв. Сграбчвам го здраво за дясната китка, изправям го на крака и започвам да тичам назад с него. Той скоро ще угасне, а не мога да го нося. Всеки миг може да угасна и аз. Усещам главата си празна. Сканлан се отскубва от мен, връща се и взема ръкавицата, в която са двата му пръста. Държи я в здравата си ръка. Господи! Какво ли е намислил!

Прекосяваме някак минното поле. Този път избикалям по-надясно. Забелязвам само две мини. Започва да ми се струва, че мини вече няма. Когато бе разкъсан от тях, Харингтън сякаш ги обезвреди всичките. Дори ми се струва, че ако настъпя някоя, тя няма да експлодира. Ето докъде съм стигнал.

Връщаме се до края на горичката, където сварваме Лучеси, първия сержант. Той крещи: „Кой е там? Къде ходиш бе?“

Спирам се и обръщам Сканлан към него. Сканлан е моят билет за излизане от ада. Малко подличко, но няма друг начин. Смятам да използувам. Сканлан, за да стигна чак до медицинския пункт.

„Водя Сканлан, сержант. Много зле е ранен.“

Лучеси и сам може да види това. Той вижда също, че аз умирам от страх. И му е съвсем ясно какви са ми намеренията. Да си мисли, каквото ще — много ми пука! И той е жабар като мен, нищо, че е първи сержант. Лучеси оглежда Сканлан. Аз се чудя дали да не драсна към гората. Лучеси едва ли ще ме разстреля.

„Къде е Ричардс? Къде е вторият взвод? Къде е твоето отделение? Изобщо какво става там?“

„Ричардс каза, че идват танковете. Трябваха му противотанкови гранатомети. А нямахме и противотанкови гранати.“

„Ясно, но къде, по дяволите, е Ричардс?“

Лучеси се мъчи да оправи бинта на лицето на Сканлан. Аз все още стискам Сканлан за китката.

„Ей там зад ония дървета. Лежеше на земята, когато раниха Сканлан. Извиках му, но той нито отговори, нито се помръдна.“

Да, ето как работи мозъкът ми. Едва сега си давам сметка, че Ричардс е убит. Ричардс е паднал. Ричардс е мъртъв. Не че съм го обичал, но започвам пак да треперя. Искам да се махна, да изчезна някъде. Сега аз не само бягам в отстъпление; не, искам да избягам. Едвам удържам краката си. Но ме е страх от Лучеси. Сигурно мога да го сваля с една ръка; и все пак ме е страх. Чакам някаква възможност да побягна, да се скрия в земята, да умра от глад, каквото и да е, само и само да изчезна и да остана сам. Все още стискам Сканлан за китката, за да спра кръвоизлива, а той нещо се бъзика с ръкавицата в другата ръка. Изважда нещо от нея иго обърсва о панталоните си. Венчалният пръстен. Прибира го в джоба си. Лучеси ме гледа.

„Ще трябва да се върнеш, Колумбато. Щом Ричардс е убит, ти поемаш командуването на отделението. Както е тръгнало, може да поемеш и целия взвод. Ама че шибана работа. Аз пък ще отведа Сканлан. И ще се разпоредя да пратят противотанковите гранатомети и гранати. Хайде, вдигай си задника и върви!“

Той вече реорганизирва цялата рота. Представям си как размества мислено цветни картончета. Предавам му Сканлан и той го хваща за китката. От лицето на Сканлан се стича кръв и цялата му куртка е окървавена. Лучеси се обръща и хуква с него към гората.

Отново съм сам. Зная си, че ще стигна само до дърветата и ще се скрия там. Ще скоча в някой от окопите, изкопани от отделението. Ще легна вътре и ще чакам нещата да се уталожат. После може да се промъкна до Франция, като се движа само нощем, и да се скрия у някое френско семейство. Явно, че лека-полека полудявам.

Отново прекосявам минното поле, като прескачам жиците и се старая да не поглеждам към мястото, където Лежи Харингтън. Стигам до дърветата и се скривам в една вдлъбнатина в земята. Хич не ми е до окопаване.

Отново започва. Този път са нашите. Някой трябва да е дал като координати тези дървета и да е повикал дивизионната или корпусната артилерия. Скачам и хуквам като луд по склона към Ройт. Земята се тресе, във въздуха се носят бучки пръст и ме удрят. Аз тичам, а те ме шибат в лицето — все едно, че тичам в градушка или пък карам колело след камион, пълен с чакъл. Изведнъж усещам, сякаш нещо ме дръпва за лявата ръка и ме завърта. Поглеждам и виждам от горната страна на лявата си китка дупка с форма на жълъд. От дупката бавно потича кръв. Тъмночервена. Стоя насред полето и не мога да откъсна поглед от нея. Затварям си пестника, но кутрето ми не се сгъва, стърчи. Обръщам си ръката и не виждам дупка от другата страна. Нещо се скъсва в мен и се разплаквам. Да, сега имам право да се върна. Имам право да отида в болницата и да поискам да ме оперират. Ще поговоря с докторите и ще им обясня състоянието си. За мен войната е свършена!

Отляво удря още един снаряд и аз падам на земята. Ушите ми пищят, а когато отривам лице, ръката ми се омацва с кръв. Опипвам си лицето, но ми няма нищо — само драскотинки от пръстта и камъчетата, които са ме удряли. Отново хуквам. Тичам, тичам и излизам на някакъв път в покрайнините на Ройт. Още не съм срещнал жива душа. Откъм града дочувам пукот на ръчно оръжие. Край пътя виждам окоп. Ще се вмъкна в него и ще чакам да дойдат санитарите. Време колкото щеш: войната е свършена. Алфонсо Колумбато ще се прибере у дома като герой, ранен във войната. Чувам да свисти друг снаряд, хвърлям се напред и скачам в окопа.

Войната още не е свършена! В окопа има двама шваби! Насаждам се право отгоре им. Те се мъчат да се измъкнат изпод мен и слагат ръце на главите си. Аз се опирам на стената на окопа и се опитвам да насоча карабината си към тях. Почти съм се посрал от страх, а тия двамата ми се хилят. Изобщо смахната работа. Явно искат да ги отърва от войната. И тъй, ето ни трима в един окоп, мечтаещи да станем цивилни.

Единият е старичък, над четиридесет; другият — я има, я няма шестнадесет. Не носят каски, с кепета са. Продължават да ми се хилят. Сигурно се радват, че още не съм ги убил. Аз пък се радвам, че ги спипах тук — сега имам две основания да се върна. Първо, ранен съм и, второ, водя военнопленници, които съм заловил в ръкопашен бой. Май всички герои стават герои по този начин.

Нашите пак започват да бият и снарядите падат все по-близо. Някой е сменил координатите. Сякаш целият свят се събаря върху нас. Един снаряд избухва само на десетина крачки от окопа и оронва стените му. Обзема ме ужас. Толкова близо съм до избавлението, а ето сега ще ме убият за нищо. Отдръпвам се назад и пак насочвам карабината към швабите. Давам им знак да излязат. Те вече не се усмихват и не щат да излязат. Ще трябва да се измъкна оттук и да измъкна и тях. Искам хем да ги избавя от войната, хем да стана голям герой.

Добре, ама те не помръдват. Ръгам възрастния с карабината в ребрата. Той изломотва нещо, но все пак излиза от окопа и жалкият го следва. Оставят карабините си и продължават да държат ръцете си на главите. Соча с карабината към дърветата. Ако някой ни гледа, картината е съвсем както трябва — героят води пред себе си военнопленниците. Усмихвам се, за да им покажа, че съм на тяхна страна, но все пак ме е страх да им пусна една истинска усмивка. Трябва да спечеля доверието им; няма да векуваме тук при тия снаряди, които падат все по-нагъсто.

Не сме изминали и тридесет крачки по пътя, и настава ад. Този път това е артилерията на швабите, не танковете. Двамата шваби залягат, все още с ръце на главите. Аз се просвам зад тях. Целият свят се тресе. На всяка цена трябва да се доберем до дърветата, и то час по-скоро. Останем ли тук на откритото, ще ни направят на кайма. Изкрещявам им да стават и да бягат. Или не ме чуват, или не ме разбират, но каквото и да е, не се помръдват. Само забиват глави в земята. Мога и дори трябва да ги оставя. Но вече съм се навил да ги взема като военнопленници, а си мисля, че така ще е по-добре и за тях.

Пускам един куршум над главата възрастния. Той се обръща и се пули насреща ми. В очите му се чете страх. Давам му знак с карабината да стане. Той скача, скача и младия и двамата хукват напред все тъй с ръце на главите. Подпрян на карабината, надигам се и аз и в тоя миг… Бам!

Съвземам се покрит с кръв и съсиреци. Прикладът на карабината ми е счупен на две. Опитвам се да стана, но отново изпадам в безсъзнание. Когато се свестявам за втори път, пред очите ми играят кръгове, ушите ми пищят, а носът и устата ми са пълни с кръв. Сядам и се оглеждам. Двамата шваби лежат на земята пред мен. Снарядът, май от нашите, е паднал помежду им и е изровил голяма яма. Започвам да се проверявам. Повечето съсиреци са от швабите. Усещам нещо да ми мокрее в слабините, но не ме боли.

Мъча се да стана. Не мога. Главата ми бръмчи и пак се строполявам. Кракът ми нещо не е в ред. Довличам се пълзешком до швабите. И двамата са мъртви. Не знам колко време съм бил в безсъзнание, но явно достатъчно, за да издъхнат; достатъчно и за да ги налетят мухите. Слънцето грее в небето, времето се е затоплило. От две седмици насам за първи път виждам слънце. Артилерията мълчи. Светът изглежда нов. Откъм Ройт не долита стрелба. Всичко е толкова тихо и спокойно, че си мисля да не съм оглушал. Мъча се да кажа нещо, за да проверя дали чувам, но челюстта ми отказва да работи. Издавам само някакъв стон и пак ми пада черно перде. Сякаш съм страшно уморен и заспивам от умора. Но преди да изпадна отново в безсъзнание, поне се уверявам, че не съм глух; чувам се как охкам.

Отново идвам на себе и запълзявам към дърветата. Просто трябва да седя там и да чакам някой да дойде. Искам да се махна от пътя и да се скрия в сянката на дърветата. Искам да се махна от швабите. Прокарвам ръка по слабините и усещам изпъкналите си вътрешности. Нямам никакъв бинт, затова ги притискам с ръка. Не тече, много кръв. Главата ми се прояснява. Започвам да мисля, да търся начин да се спася.

Допълзявам до мястото, където лежи Ричардс. Доближавам се до него. Наоколо няма никаква кръв. За миг си помислям, че той може би е решил да се отърве, да се откаже от войната подобно на мен. Очите му са отворени, устата също. Той е мъртъв. Забелязвам парче шрапнел да стърчи от врата му. То е продълговато и тънко и стърчи като перодръжка. Кожата на врата му се е вгънала и обхваща плътно метала. При светлината на слънцето всичко се вижда съвсем ясно. Измъквам шрапнела със здравата си ръка. Той излиза лесно. Потича малко кръв. Вратът му се отпуща тъй, че лицето му се обръща към земята. Очите му остават отворени.

И в този миг започвам да откачам. Чувам се да повтарям: Ричардс е мъртъв. Повтарям, повтарям като молитва; толкова ме боли за него, че не мога да се спра. Лягам до Ричардс и не мърдам.

Следващото, което си спомням, е санитарят Де Джон, надвесен над мен. Пита ме какво ми е, къде ме боли, но аз само мънкам и плача. Челюстта ме боли чак до ушите. Харингтън е мъртъв, но аз плача за Ричардс. И съзнавам, че това е безсмислено, но не мога да се спра. Де Джон тампонира раната в слабините и я поръсва със сулфамид, но не ми дава обезболяващи таблетки. Оглежда лицето ми и изважда още един бинт. Обинтова долната част на лицето и челюстта, та чак и врата. От погледа му разбирам, че положението ми е тежко, и се радвам. Радвам се, защото няма да участвувам в никакви боеве. Въпреки това ще се опитам да използувам и параграф осми. Продължавам да се вайкам за Ричардс, макар да знам, че това е безсмислено. Гледам да използувам всички възможности, за да се измъкна. Вече нямам ни гордост, ни чест, ни нищо. Искам само да оживея.

Докарват носилка, вдигат ме и ме качват на един джип, който ме отнася до полевата болница. След време ме откарват в болницата в Мец. Оставят ме на някакъв циментов под. В единия ъгъл забелязвам трупове, покрити е одеяла, изпод които се подават обущата. Гледам за Харингтън, но всички са с по две обувки.

Сега пък започвам да си втълпявам, че не съм ранен много тежко и ще ме върнат на фронта. Край мен клечи някакъв санитар. Пита ме за името и за поделението. Но челюстта толкова ме боли, че не мога да говоря. Само клатя глава. Той изважда личния ми знак и се справя по него. Поглежда под превръзката. Струва ми се, че потъвам. Отново ми, иде да плача и да ги моля да не ме пращат на фронта. Санитарят изглежда весел и ми казва, че не съм много зле и ще се оправя за нула време. Аз го псувам наум. Той изважда някакъв етикет и го закачва с тел на куртката ми. Това вече трябва да означава нещо. Въздъхвам с облекчение. Сега съм само един пакет в ръцете на другите. Нямам карабина, нямам каска. Вече не съм войник. Аз съм болен човек. Идва някакъв друг, запретва ръкава ми и ми удря една инжекция. Изпадам в сънно състояние.

После усещам как ме вдигат от носилката и ме слагат на черна операционна маса. Насреща ми се хили някакъв доктор с чисти ръце, чиста бяла мантия и пръски кръв по очилата. Той поглежда етикета ми, после взема ножица и срязва дрехите до горната част на краката, до слабините. Срязва и бинта и опипва раната. Някой друг срязва обувките ми и ги сваля заедно с останалата част от дрехите. Чувствувам се като малко момченце. След четиригодишна възраст винаги съм се събличал сам, без чужда помощ. Докторът се обръща към мен и пак се усмихва. Но е уморен. Днешният ден явно е бил много тежък за хирурзите.

„Сега ще те приспим и ще почистим малко тая работа. Не се плаши, няма нищо страшно.“

Глупости! Та аз изобщо не се плаша; дори искам да ме приспят. Искам целият медицински корпус да дойде и ако ще, да се учи на мен. Искам да ме държат по болниците пет години или колкото там е нужно, докато се свърши тая налудничава война. И ще направя всичко, за да не преживее никой това, което аз съм преживял. И съм готов на всичко, само и само да не се връщам на фронта; нека докторите ме режат на парчета, нищо, това пак ще ме радва, щом няма да ходя на фронта.

Когато излизам от упойката, виждам се в друга носилка, с тюфлече, и завит с одеяло. Почти се задушавам от бинтовете по главата; цялата ми ръка чак до китката също е омотана в бинтове. Протягам здравата надолу и напипвам и там бинтове — под пъпа; слава богу, най-важните ми органи са на мястото си, само че са притиснати от бинтовете. От края на пишката ми излиза някаква тръбичка. Успокоявам се напълно. Поне известно време няма да могат да ми дадат карабина.

Имам чувството, че се издигам нагоре по ескалатор. Приятна ми е дори миризмата на етер, миризма на сигурност, на мир и покой. Оглеждам се и разбирам, че вече не съм в полевата болница. Намирам се в голямо помещение, в което лежат още много хора. Надигам глава, за да огледам по-добре обстановката, и какво да видя! Просто не вярвам на очите си. Към мен се приближава някаква жена в униформа. Не съм виждал истинска жена от месеци. Дори съм забравил как изглеждат жените. Какво нещо, един ден ще мога да се прибера у дома, където има толкова жени; да се прибера с чест, а не опозорен. Сигурно ще получа и пенсия, а хората, които не знаят истинското положение, ще ме смятат за герой. И ще мога да чукам колкото си искам мадами. Тази с униформата се спира и прикляка до мен.

„Добре ли си, войниче?“

Виждам на кепето й лейтенантска нашивка. Не мога да отворя уста и говоря през зъби.

„Тъй вярно, лейтенант. Къде се намирам?“

„Намираш се в щаба на дивизията очакваме линейка, която да те откара.“

„Къде ще ме откара?“

„Вероятно в болницата в Мец.“

Изтягам се. Още не са ме разбрали. Добера ли се веднъж до Мец, никога вече няма да ме хвърлят в бой.

„Искаш ли чаша кафе?“

Докато задава този въпрос, тя поглежда етикета, закачен върху мен. Той е по-дълъг и изглежда някак по-официален; вече съм специална пратка. Чудя се дали е друг ден или все още същият. Струва ми се, че са минали седмици, откак излязохме от гората и се спуснахме по склона към Ройт. За миг ми минава през ум, че войната все още продължава. Кой ли е отдельонен сега? Дали са превзели Ройт? Преставам да мисля за това. Нали съм вече тиловак; нека ония на фронта да мислят за боевете. Жената лейтенант е прочела вече етикета.

„О, извинявай. Тук пише, че си ранен в стомаха. Не е позволено да приемаш течности. Отначало видях само лицето и помислих, че нямаш други рани. Много извинявай.“

Май за първи път ми се случва лейтенант да ми се извинява. Измъквам бинтованата ръка изпод завивката, за да предизвикам още малко съчувствие, но жената вече се е спряла при друг. Ясно, щом не може да ми поднесе кафе, какво да прави повече при мен.

Слагам глава на възглавницата и се мъча да си припомня действителността. Държа да си припомня какъв калпав войник съм аз. Готов съм да лъжа всеки друг, но себе си не искам да заблуждавам. Хубав урок получих. Сега вече ми е ясно колко лесно ще е да се представя за голям герой. Ще трябва да изградя живота си върху основата на всичко онова, което зная за себе си. Докато си мисля за тия неща, унасям се в сън.

Болницата в Мец е истинска болница. Искам да кажа, че не е училище, превърнато в болница, нито пък казарма; открай време си е била болница.

Два дни след настаняването ми тук ми правят първата операция. На стомаха. Впрочем не точно на стомаха. Получил съм някакво вътрешно разкъсване. След операцията ми показват шрапнела. Прилича ми на дребните монети, които слагахме на линията при гарата на Шейсет и девета улица, та като мине влакът, да ги размаже. Докторът казва, че съм късметлия, защото шрапнелът е минал само на косъм от семенния канал. Предполага, че е шрапнел от американски снаряд. Дали пък не ме мисли за шваба, който се е вмъкнал тук, за да се лекува безплатно?

Не съм на ничия страна. Дори вече не ме интересува кой ще победи. Аз съм извън играта. Лежа си по цял ден в леглото и се наслаждавам на спокойната, нормална атмосфера. Вътрешностите ми лека-полека се оправят. Не помня някога да съм бил по-щастлив. Сутрин, още преди да дойде сестрата и да разбуди всички, и преди да са разнесли портокаловия сок, аз се събуждам, лежа със затворени очи и си мисля как само се измъкнах. Измъкнах се от всичко, не само от войната. И сега съм пленник, но пленник на света. Вече не воювам. И всичко ми се струва без значение — едно вълшебно усещане.

Всяка сутрин ми хвърлят пакет цигари на леглото. Безплатни цигари. „Още един кашон цигари за момчетата отвъд океана.“ Така ставам пушач. Вече и не мисля да ставам най-силният човек на света. Само гледам да преживея и да не си навлека голям позор. Лежа в бялата постеля и не движа нищо друго освен здравата си ръка. Една чиста, много чиста ръчица, която други чисти ръце мият всеки ден. Слагам бялата цигара в устата си и изпускам пушек помежду превръзката. Всъщност не съм истински пушач, само издухвам пушека и го наблюдавам. Уча се да правя кръгчета от дим. Някога чичо Цеаар ми правеше такива кръгчета, тъй че зная как става това. Въздухът в помещението е неподвижен и само след няколко дни ставам истински специалист в правенето на кръгчета. Но не гълтам дима, има време за това. Като поема дълбоко дъх, все още усещам болка, а пък закашлям ли се, то е цяла трагедия.

Всеки ден превръщам двадесет цигари в кръгчета от дим. На всеки половин час си отпускам по цигара. На стената има часовник и се наслаждавам на всяка минута. Не съм допускал, че времето може да бъде толкова сладко нещо. Струва ми се, че никога досега не съм живял в настоящето. Сега забравям всичко минало, а колкото до бъдещето, мисля най-много за половин час напред. Но всяка от тези половинки е изпълнена с повече съдържание, отколкото повечето дни в живота ми.

С мене лежат още много други момчета, но техните рани, най-вече стомашни, са много по-тежки. Всички те са на системи. Аз имам само тръбичката, през която пикая, а иначе съм, кажи-речи, свободен човек.

На три-четири дни сменят бинта на ръката ми и почти всеки ден отварят дума за най-важната операция. Постоянно почистват лицето ми и слагат нови бинтове, но едва след две седмици се залавят истински с него. Един ден някакъв доктор ме премества в друга стая и размотава бинтовете от главата. Взема ножички и изрязва тук-таме нещо. После ме тампонира и казва, че се налага пластична операция. Но в тази болница нямали съоръжения за такава операция. Обяснява ми, че челюстта била изместена. И най-напред това трябвало да оправят.

Да правят, каквото щат. Откровено казано, операциите започват да ми харесват. Сестрите все ме хвалят колко храбър съм бил. Глупости! Само мен не могат да излъжат. Но нека ме държат в болницата, нека, ако щат, ме режат парченце по парченце; само без болка, моля. Вземете красивото ми мускулесто тяло и режете. Но да няма шокове, да няма болка, да няма кървища, да няма атаки, да няма патрули; иначе всичко съм готов да понеса.

Вече тъкмо можех да сядам, и ми съобщиха, че ме връщат в Щатите. Изпращат ме в дивизионната болница на трийсет и първа пехотна, понеже тя е най-близо до нашето градче. Господи, вече започвам да се чувствувам цивилен. Как само няколко късчета метал, които се забиха в мен, промениха всичко. Вече изобщо не мисля за отделението, нито за взвода, нито за нищо. Всеки ден чета „Старс енд Страйпс“[1], за да се осведомявам как върви проклетата война. Русите шествуват победоносно през Русия, Полша, Германия. Нацистите са притиснати отвсякъде. Хитлер си пуска куршум в главата. Сякаш чета роман — толкова нереално ми се струва всичко. Нещата се обръщат с главата надолу. Не, не се оплаквам от това. Не ме тревожи особено дори фактът, че съм страхливец. Ще тръгна по нов път. Ще се заловя с нещо и никой няма да узнае какъв съм бил. Може да отворя пицария или закусвалня. „АЛФОНСО“ — звучи знаменито като фирма.

Не мога да не се представям за храбрец пред сестрите и докторите. Те само това чакат, нали ги виждам. Тоя номер с героизма много върви, не можеш го спря.

По това време цялата ми уста е изкривена на една страна. Трудно ми е изобщо да я отварям. Докторите решават, че съм спешен случай и ме натоварват на самолет. Досега не бях се качвал на самолет. Ех, защо Пилето не е с мен; ще умре от удоволствие!

Докато се усетя, и съм в Америка. Болниците навсякъде са еднакви. Изваждат ме на носилка от самолета и ме напъхват в линейката. Минаваме през Ню Йорк и сирената вие, та се къса. Аз играя покер с едно копеле в линейката. Сестрите в дивизионната са по-други — по-възрастни и се отнасят много внимателно с болните. Сякаш всички се чувствуват виновни. Дори направо плачат над нас. Аз се чувствувам седемгодишен — знаменито чувство. Превръщам се в голямо бебе. Мога да спечеля конкурс за най-красивото бебе на войната.

Два дни ми правят рентгенови снимки и всякакви доктори оглеждат и опипват лицето ми. След туй ми слагат упойка и правят първата операция. Още не съм си видял лицето, нали все е обинтовано. А пък и нямам особено желание да го видя. Погледите на хората, които ме гледат, ми дават някаква представа за него. Знам, че не съм толкова зле, колкото Сканлан. Бас държа, че той е бил кошмар за хирурга.

Само си почивам и изчаквам събитията. Обаждат се на родителите ми и им съобщават в коя болница се намирам. Те пристигат с нашето „Де Сото“. Не мога да кажа, че ми е неприятно да ги видя; само че старата не откъсва очи от бинтовете и все реве. Старият изглежда уморен, доста остарял и за първи път си давам, сметка, че съм негово дете и че на него това не му е безразлично. Но той не може да си позволи да даде израз на чувствата си. Стои блед и уплашен и пак се мъчи да се представи за нахакан сицилианец. Когато му съобщавам, че съм станал сержант, лицето му просветва. Колко скучен и тъжен е животът на повечето хора.

Те си отиват и аз се връщам в моя личен свят. Тялото ми все още ми служи за билет.

Хайде, доктори, дупчете го. Дупчете го колкото си щете, та нали благодарение на него стигнах дотук, от Европа чак до Америка. Дупчете.

След първата операция усещам болка. Една седмица ме държат на системи, а после ме хранят с тръбичка. Чувствувам се като малко гълъбче, на което дават сдъвкана храна. Няма значение, светът се грижи за мен. След две седмици ми позволяват да сърбам тънка супица. Изобщо не мога да дъвча, дори и на здравата страна. Докторът ми обяснява, че за да се държи челюстта, са сложили някаква метална пластина и скоби. Първо трябвало да я изправят и едва тогава да се заемат с пластичната операция. „Имате, казва, лека малоклузия.“ Аз не зная какво е това и питам една от сестрите. Говоря й през зъби. Тя ми обяснява, че захапката ми не пасва много добре. Голяма работа. Докторът ми казва също, че ще резнат малко кожа от задника ми и ще я сложат на брадата. Какво съчетание само! Лицето ми и задника ми. По същото време разбирам, че няма да може да ми расте брада. Задникът ми е много космат. Дори по-космат от лицата на мъже с гъсти бради, но това нямало да помогне. Вземали много тънки пластове.

— Тъкмо ми направиха третата операция я ми съобщиха за теб, Пиле. Обясниха ми, че си в Кентъки и ме молиха да дойда да разговарям с теб. Дори твоята стара вещица два пъти идва у дома да ме моли. Аз не исках да дойда. Не исках да видя никой, който ме е знаел какво представлявах преди. Знам, че вече не съм същият и няма какво повече да се преструвам. Ние с тебе, Пиле, бяхме много близки, много се разбирахме. Но не можех да кажа това на старата ти; а тя току ревеше пред майка ми. Представяш ли си? Тя да реве, тя, която тровеше гълъбите ни и прибираше бейзболните топки! Е, видях, не видях, обещах й да дойда.

Дойдох тук, поразговорих се с дебелогъзия Уайс, после започнах да говоря на теб — как и какво сме правили, за гълъбите и всякакви такива глупости. А ти, ти си някаква шантава птица, само клечиш и зяпаш през прозореца и никакво внимание не ми обръщаш. Ето, и сега не ме слушаш. И двамата сме изкелефещени, Пиле, страхотно изкелефещени. Струва ми се, че много късно пораснахме.

Млъквам. Каква полза да говоря? Има ли изобщо полза от каквото и да било? И без това никой с никого не говори искрено, макар хората уж да са нормални. Всички само продават фасони и гледат да те минат.

Затварям очи, облакътявам се на коленете си и подпирам глава с ръце. Все още не бива да натискам много лявата страна. Мисля си: повече да не идвам при Пилето. И аз вече не издържам. А Уайс може да си въобрази нещо и, току-виж, ме заключил в някоя от тия килии.

Отварям очи и виждам Пилето да стои прав, облегнат на решетките. Ухилил се е до уши и ме гледа право в лицето. Очите му дори не шарят.

— Брей, да ти се не види, Ал, все същото лайно си.

[1] Всекидневник, печатен орган на американската армия. — Б.пр. ↑

— Господи! Това ти ли си, Пиле! Ти ли си?

Не мога да повярвам. Той се е облегнал на решетките и лицето му се подава между железата. Толкова е отслабнал, че ако се обърне настрани, ще може да мине между тях. Докато клечеше или пък седеше, не му личеше колко е отслабнал. А е станал и по-висок. Той винаги си е бил дребничък, а сега е дори по-висок от мен. Ставам и се приближавам до него.

— Това си ти, Пиле, разбира се. Добре ли си?

— Как да ти кажа, Ал, не съм добре, но че съм аз, аз съм.

Да, той е, само ми изглежда различен.

— Ами тая птича история? Само не ми казвай, че през цялото време си се преструвал. Ако си слушал и си ми се присмивал, ще те удуша с голи ръце.

— Точно така, Ал. Преструвах се. Преструвах се на птичка; а сега се преструвам на себе си. Измислих го, докато ми говореше. Сега съм си аз, така поне мисля. Впрочем и това не е съвсем вярно, защото не зная кой съм аз, зная само, че не съм птица.

— По дяволите! Просто не мога да повярвам. Искам да кажеш, че си спомняш всичко; че вече не си луд?

— За последното не съм сигурен, Ал.

Ал е надебелял. Сега ще трябва да мине в тежка категория. Трябва да има най-малко сто и осемдесет паунда. С тези бинтове на главата прилича на героя от филма „Невидимият“. Очите му са същите — дълбоко разположени, страшни, но погледът е по-мек и някак тревожен. Имам чувството, че ако направя някакво бързо движеше, той ще отскочи.

— Значи тъй, Ал, ето ни пак заедно. Момчето птица среща момчето чудо. Не зная само как ще намерим изход от всичко това. Нима можем да се заблуждаваме и да мислим, че то има някакъв смисъл, някаква логика?

Пилето се засмива тихо и кляка пред решетката. Кляка нормално, както клечеше някога в гълъбарника или когато наблюдаваше гълъбите на улицата: на цяло ходило, с опрени на коленете ръце и обърнати нагоре длани. Докато ме слуша, килва глава на една страна. У него все още има нещо птиче.

Наблюдавам Ал. Очевидно му е много трудно да реши как да разговаря с мен — дали като с болен, като с луд в лудница или като със своя стар приятел Пилето.

— Какво ще правим сега, Пиле? Аз съм в безизходица. Не мога да стана друг, а и не мога да се заблуждавам както някога. Свършено е с мен, знам си. Няма го вече някогашният Ал.

— Не, не знаеш, Ал, само си мислиш, че знаеш. Защото така е по-лесно — тихо самоубийство без кръв и без смърт. Чуй какво ще ти кажа, Ал: луди са може би онези, които виждат нещата ясно, но намират начин да се помирят с всичко.

Пилето поема въздух бавно, мъчително. Говори бавно, не както някога, когато говореше с пет мили в минута.

— Слушай, Ал, ние с тебе бяхме много хубаво предприятие. Ти беше в състояние от най-незначителната случка да направиш истинско приключение — като героите от комиксите. Момчето птица и момчето чудо — за тях животът беше игра. Справяхме се с всичко като филмови герои. Нищо не можеше да ни засегне. Това е много особено качество, нали знаеш. Толкова добре играехме, че не беше нужно да си измисляме игри. Само че ние се оказахме дивечът.

— Чудесно. И сега сме простреляни.

— Не, положението не е толкова лошо, Ал. Все още съществуваме. Аз зная, че не съм в състояние да летя, дори вече нямам такова желание. Ти си даваш сметка, че не можеш да гълташ гвоздеи и да изплюваш камъчета. Но какво от това? Все още можем да съберем нещата и да ги сглобим така, че всичко да се оправи.

— Какво означава това, Пиле? Ти да клечиш в клетката и хората да те хранят, а аз да се върна при щангите и да се изпотрепвам, само и само да мога да прикова за три секунди нечии рамене върху тепиха. Това ли искаш? Не, не го виждам.

— Слушай, Ал, ако трябва да разтълкувам собствената си мисъл тя, струва ми се, означава, че ние сме луди. Луди сме, понеже не можем да приемем, че нещата възникват без всякаква причина и нямат никакво значение. Не можем да гледаме на живота просто като на писта с препятствия, които трябва да се преодолеят някак. Струва ми се, че нормалните, онези, които уж не са луди, точно това правят — гледат да минат някак препятствията. И така си живеят ден след ден, защото винаги идва нов ден, но когато дните им се свършат, те затварят очи и наричат себе си мъртви.

Ал ме гледа право в очите. Той все още не е уверен дали говоря смислено. Според мен точно това правя, но знам ли, напоследък често пъти се лъжа. Не мога да сдържа усмивката си.

Остави ги тия, Пиле. Нека ти кажа първо нещо друго. Никак няма да ти е лесно да се измъкнеш оттук. Твоят психиатър, дебелогъзият Уайс, е решил да те използува — а друг такъв случай едва ли ще му се падне някога в живота. Затова няма да допусне да излезеш оттук.

— О, той не е лош човек, Ал. Та нали той те доведе тук заради мен и ето че аз се оправих. Не можеш да отречеш, че е постъпил правилно. Аз вече не съм канарче и реша ли да изляза оттук, ще изляза. Само че още не съм готов за това. Нужно ми е още малко време, за да премисля нещата, да видя как ще уредя живота си така, че той да не е мъчение за мен и да живея истински.

— Ти май не ме разбра, Пиле. Тук ти си нещо като затворник. Не можеш да си излезеш току-тъй.

— Това не ме тревожи, Ал, ще изляза. Това не е проблем.

— Добре де, добре. Тогава ще подбудим Уайс да ти издаде необходимите документи. Ще получиш пенсия и ще си живееш като цар, без някой да ти виси на врата. Какво ще кажеш?

— Това не е достатъчно, Ал. То е все едно да бягаш с препятствия, да се измъкнеш някак, за което вече говорих. А ние можем да постигнем нещо по-добро.

— Нищо не разбираш ти, Пиле. Аз пък ти казвам, че това тука е истински затвор. Първо имаш тия две врати; да речем, че се справим с тях. После идва вратата на отделението. Там може да ни помогне Реналди. Но цялото място е оградено с много висок зид и на всеки изход стои пазач. Ако си мислиш, че можеш да прелетиш над този зид, значи, още не си добре.

Гледам Пилето право в очите. Никак не ми се ще да му причиня болка, но трябва да зная какво се е случило.

— Кажи ми, Пиле, какво се случи с тебе? И как в края на краищата попадна тук?

Виждам, че на Ал му е неудобно да пита. И разбирам, че трябва да му разкажа нещо.

— Виж какво, Ал, с мен просто се случи нещо, както се случват и много други неща. Ако щеш, вярвай, раниха ме на остров Уайхеке, близо до Нова Гвинея. Японска картечница, струва ми се, двадесет и пети калибър.

Когато се свестих, намирах се в някаква нажежена голяма палатка. Слънцето така печеше, че всичко ми се виждаше жълто. Бяха ми закачили разни тръби и тръбички. Лежах на гръб и не можех да се помръдна. Наоколо се виждаха дълги редици походни легла и бутилки, пълни с кръв или вода. Пак изгубих съзнание. Когато дойдох на себе си, чух невъобразим шум. Покрай мен бягаха хора; разнасяше се карабинен пукот. Сутрин ли беше или вечер, не мога да ти кажа. В другия край на палатката се вдигаше тупурдия. Някакъв японски войник се вмъкна вътре. Тръгна покрай леглата и взе да бучи с щика. Нямаше никакви викове, чуваше се само как щикът се забива и разпаря платното на леглата, излизайки чак от другата страна. Скъсах тръбичките, проврях се под палатката и хукнах. После започнах да летя. Прелетях над палатката и се отправих към джунглата. Когато се обърнах, виждаше се само палатката на брега и лъсналото отвъд нея море. После… после те чух да ми говориш за гълъбите. Вярваш, не вярваш, това е, което си спомням.

— Глупости, Пиле, стига с тия смахнати работи! Та може ли човек да хвърчи?! Кажи ми какво според теб се е случило в действителност.

— Точно това, Ал.

— Ти си непоправим.

Ал се поотдръпна. Не исках да го лъжа, а ето че той се разтревожи.

— Добре де, Ал, всичко е една лудост. Това за летенето може да съм го съчинил несъзнателно. Но ето сега сме отново двама, нека измислим как да живеем. Да пуснем в действие стария комбинат.

Седим мълчаливи няколко минути. Страх ме е да поставя въпроса особено пък след тая история с летенето. Знам ли го как ще реагира? Току-виж, пак взел да клечи насред помещението. Но не мога да се сдържа, трябва да му кажа.

— Това ми хрумна, кажи-речи, насън, Пиле. Страхотен сън. Като се събудих, разсмях се е глас. Знаеш ли, накарах Уайс да се разпореди да пратят тук всички бейзболни топки, ония, дето майка ти ги задигаше.

— Да, помня. Ти ми каза.

— Не знаех, че си ме чул.

Не мога да повярвам, че майка ми е държала тези топки толкова години. Докъде ли не стигат хората в стремежа да си осмислят някак живота.

— Та именно с топките започна тоя сън. Събудих се посред съня, а после го оставих да продължи, както човек прави с хубавите сънища. Разиграем ли докрай тоя номер, ще прецакаме Уайс като нищо. Армията ще ти определи не сто, ами сто и петдесет процента инвалидност, само и само да се отърве от теб. Първо ще наговоря на Уайс куп глупости: как си давал признаци, че се оправяш, и като съм споменал за топките, съвсем си се опомнил. Ще добавя, е, нещо сълзливо: колко те е измъчвало чувството за вина, понеже майка ти задига топките. Може дори да му кажа и за неудържимото ти желание да летиш и да го свържа с топките, които непрекъснато летят във въздуха. Ще му пусна и една супердраматична версия за полета ти от газовия резервоар. И тук вече ще предложа да донесат топките в твоята клетка и само да гледат какво ще стане. Той ще се хване. Да пукна, ако не се хване.

Уайс започва да хъмка. Няколко пъти си поглажда долната челюст, после се опитва да обхване с едната ръка дебелото си туловище, а с другата да се облакъти на нея. Но е толкова дебел, че не успява. Как е възможно да си психиатър, щом не можеш да се прехванеш с едната ръка през гърдите, да се облакътиш с другата на нея и да си погладиш брадата? Сигурно е ужасно да си психиатър в армията и да си нямаш брада, че да си я погладиш. Тия нещастници по десет години се учат в училище как се поглажда брадата и как най-хубаво се хъмка, но попаднат ли в армията, брадата отива на кино. На Уайс ще му отива брада, една хубава черна брада, хем ще му скрие диплите на гушата.

И тъй, рано-рано на другия ден ние се понасяме по коридора, Уайс, Реналди и аз. Реналди е живо доказателство, че не е задължително да си в казармата, за да ненавиждаш армията.

Уайс върви напред с папката си, заредена с чисти листа. След него е Реналди с много сериозен и служебен вид. Аз завършвам колоната, помъкнал кутията с топките. Те миришат на плесен и са от всякакъв чешит — значи, не е възможно да са купувани сега. Това са си оригиналните топки, задигани някога една по една. Най-голямата колекция на света. И за нея трябва да се благодари на майката на Пилето, ястреба на игрището, гробокопача на бейзболните топки.

Стигаме до килията и Уайс отстъпва встрани, за да отвори Реналди вратата. Психиатърът започва да се клати напред-назад, целият се клати, сякаш върши с въздуха оная работа. Вирнал е глава и зяпа тавана на коридора. Прилича на хористче-чудовище; в гладичкото му лице има нещо евнухско. С едни гъсти мустаци то би могло да се позаличи. Просто го чувам как пее, хванал горно „до“: „Господи помилуй, господи помилуй“.

Стигнал съм до най-интересното и Пилето се смее. Да, смее се, колко е хубаво това.

Реналди отваря вратата и Пилето се доближава с подскоци до нас. Пляска с криле — знак, че е гладен. Уайс се стряска, „забравя“ черковния хор и гледа като отровен. После отваря папката и започва да пише нещо. Реналди отваря втората врата.

— В това време, Пиле, ти взе да подскачаш, да размахваш ръце, да тичаш из помещението и да рипаш срещу стените, както само ти можеш. На нас ни беше нужен един от най-хубавите ти птичи номера. С един последен скок ти кацна на прага на тоалетната.

Уайс е стъписан. Само стои и така се накланя напред, че едва не пада. Ръцете му — в едната писалката, в другата папката — висят безпомощно. Лашвам го с кутията с топките, та да влезе вътре. Реналди заключва вратата.

Подминавам Уайс и отивам към Пилето. Той скача към мен. И започва да цвърти — гладен е. Слагам кутията пред него.

„Ето, Пиле, това са бейзболните топки, дето майка ти ги свиваше от играчите. Не е нужно да се тревожиш повече за тях.“

Отстъпвам към Уайс и Реналди. Знам, погледна ли някой от тях в лицето, ще се пръсна от смях.

Пилето подскача около кутията. С прибрани до тялото ръце, като криле, напъхва глава в нея. После побутва топките с нос. После започва да ги души като куче. И тогава прави големия си номер: обкрачва кутията и кляка върху тях — както женската, когато ляга да мъти. Намества се и по лицето му се разлива усмивка.

Плувнал в пот, Уайс се е поокопитил и пише ли, пише. А Пилето мъти. После се понадига от гнездото и поглежда в него. Сега, както е обкрачил кутията, прилича повече на мъжко канарче, което варди гнездото. Бърка в кутията и изважда една топка. Тя е от по-запазените, още неоръфана и почти бяла.

Вдига топката срещу светлината и се взира в нея. След пет секунди ли, след пет минути ли се изправя, все още обкрачил кутията, и се провиква: „Запъртък!“

— И тогава, Пиле, запрати топката право в главата на Уайс.

Идеален удар! Той се обръща и ме гледа с невъоръжено око.

„Господи! Болният го прихванаха. Да се махаме оттук, сержант. Къде са ми очилата?“

Взимам очилата и му ги подавам. Стъклата са здрави, но рамката се е огънала и те стоят накриво на лицето му. Той тъкмо се мъчи да ги оправи и чуваме отново тоя вик:

„Запъртък!“

Топката и този път цапардосва Уайс право в челото. Той пада по гръб като отсечено дърво. Очилата му висят на едното око. Вдига се на колене гърбом към Пилето и гледа умолително Реналди.

„Отворете вратата и ме измъкнете оттук!“

Уайс се мъчи да се изправи на крака, а в този миг Реналди грабва една от топките и я запраща към тоалетната.

„Мини на първа!“

Отново онзи вик:

„Запъртък!“

Сега топката удря Уайс по задника и отскача към мен. Аз я улавям и я хвърлям към прозорчето — онова, в което Пилето се вторачваше през всичките тия дни.

„Дупка. Бий повторно!“

Уайс ме гледа като треснат. Все още е на колене и се мъчи да закачи очилата си на ушите. Пилето вади нова топка от кутията. Този път не я преглежда. Направо я хвърля.

„Запъртък!“

Само като чува това, Уайс забравя очилата си и се свива на пода, закрил глава с ръце. Дебел човек, сгърчен така на пода, може да събуди най-лошите инстинкти у всекиго. Представям си какво изпитват лъвовете, когато повалят бивол или някое друго голямо и опасно животно. Този път Пилето не успява да го улучи, но мигом взема друга топка. И преди Уайс да е шавнал, тя се стоварва в гърба му, отскача и Реналди я улавя във въздуха.

„Минавай на втора!“

Той бие, топката профучава покрай главата на Пилето и се удря в отсрещния ъгъл. Сега вече из цялото помещение хвърчат топки. Уайс не смее да стане, лежи на пода и се мъчи да си намести краката. И крещи. Кара Реналди да отвори вратата; а на мене вика да съм вземел ключовете от Реналди. Не му обръщаме внимание. Заплашва ме с военен съд; не на мене тия. Вика за помощ. Нека си вика, през тия две врати нищо не се чува. Та те затова са направени.

Играта става адски весела. Подаваме си един на друг, замеряме крушката на тавана, а рече ли Уайс да се надигне, фрас — по него. И при всяко мятане крещим много бейзболно.

„Отрежи го!“

„Дублирай на трета!“

„Жертвай!“

„Дай един тексаски!“

Бием накъдето ни падне. Търчим като щури из помещението. Топките отскачат от тапицираните стени и летят по всички посоки. Нищо не може да ни озапти. Аз току се мъча да прекарам някоя топка през високото прозорче. Всички сме изпонатъртени. Все едно бой със снежни топки — замеряш, който ти попадне. Почти съжалявам, че Уайс не може да се вдигне от пода и да се включи в играта.

Затичваме около базите. Мятаме топките и ти ловим във въздуха, както тичаме. И крещим като диваци. Тоалетната е първа база, задният ъгъл — втора, леглото на Пилето — трета, а там, дето лежи Уайс, е мястото на бияча. Тичаме в кръг и като минаваме покрай Уайс, подритваме го.

После волната игра се превръща в състезание. Стигне ли до мястото на бияча, тоест до Уайс, всеки от нас се спира и бие. Всички целим прозорчето. То е на около петнайсет фута от пода и е запречено с железа. Разстоянието между железните пръчки е достатъчно да мине бейзболна топка, стига да се премериш добре. Три-четири пъти топките попадат все в железата и Реналди извиква:

„По-бързо!“

Затичваме по-бързо. На мене вече дъх не ми остава и се боя някоя топка да не ме цапне по челюстта. Представям си как ще обясня на доктора в дивизионната, че съм бил ударен при игра на бейзбол в тапицирана килия.

— И точно тогава, Пиле, ти изведнъж се спря при мястото на бияча. Вдигна ръце като съдия, когато дава таймаут, и пристъпи крачка напред. Почти си помислих, че ще вземеш метличка за чистене и ще изчеткаш с нея Уайс.

В този миг Пилето извиква:

„Бияч!“

„Двама на база!“

„Двама навън!“

„Последна деветина!“

„Бий!“

Спираме на базите и гледаме. Пилето има три топки. Първата удря вдясно от прозорчето. Втората е малко ниско. Третата минава между железата, чува се звън на строшено стъкло и долу се поръсват стъклени парчетии. Реналди стои на трета база, изправен на леглото на Пилето. Аз съм на първа, в клозета. Реналди изкрещява:

„Идеално попадение! Освободи базите!“

И хуква към Уайс, който е надигнал глава при внезапната тишина и последвалия звън на строшено стъкло. Реналди заема мястото на бияча, докосва с топката Уайс и тича да отвори вратата. Аз минавам на втора. В това време Уайс пак е скрил глава. Реналди се връща да ми стисне ръка. Пилето е точно зад мен и ние с Реналди му стискаме ръка и го тупаме по гърба. Уайс се мъчи да стане и в този миг Пилето го прескача. Прави такъв скок, че дори Уайс да беше изправен в цял ръст, пак щеше да го прескочи.

— И тогава, Пиле, драснахме през вратата и заключихме Уайс вътре.

Докато му разказвам всичко това, Пилето слуша и само се смее. Тук-таме дори добавя по нещо, както ставаше някога. В такива случаи някой от двама ни ще прекъсне другия, ще го поправи, за да звучи разказът по-убедително, и после двамата ще се съгласим, че точно така е било, да, точно така. Аз млъквам, а Пилето ме гледа право в очите. Вече приключваме.

— Честно, Ал, още колко пъти ще трябва да пердашиш твоя стария? Май ти замеряше Уайс с топките, а не аз. Не, така не става. Та ние вече сме големи мъже. Ако не внимаваш, ще пренесеш тая зараза върху децата си, ще ги направиш борци, играчи или кой знае какво, само и само да убедиш себе си, че наистина си надвил стария Виторио, Всичко това все трябва да свърши някъде. Да ти кажа ли, времето в края на краищата надвива всички ни.

Виж го ти копелето! Пак ме поряза.

— Добре де, велики летецо. Да чуем твоя завършек. Ще хвръкнем през стените и ще се правим, че нищо не се е случило, така ли?

— Спокойно, Ал, слушай сега. Преди да излезем след играта на бейзбол, събираме всички топки и ги слагаме в кутията. После се покатерваме на покрива на болницата.

— Така си и знаех, Пиле, знаех си го.

— Слушай, слушай! От покрива започваме да мятаме топките през зида. Денят е приказен, слънце, синьо небе, по което се носят пухкави облаци. Ние просто запращаме топките към синьото небе и гледаме как прелитат над зида. После се обръщаме и виждаме Уайс, без очила, който ни се усмихва благо. Предлагаме му да хвърли една топка, а той само ни гледа с широка, добродушна, любеща усмивка. Усмивка, която ти помага да осъзнаеш, че си ценен човек. И какво става: Уайс посяга към врата си и започва да дърпа един голям цип. Ципът минава по главата му, по лицето, по шията, по корема и завършва при чатала. Той отваря ципа и излиза от своя костюм на дебелак, майор и психиатър. На слънцето стои един красавец.

— Е, чак пък толкоз.

— Нека да довърша, Ал. Уайс е строен, жилав, с добре развити мускули. Движенията му са бързи и гъвкави, покрит е със златожълт мъх, като малко пате. Сега, когато е без очила, забелязваме колко големи са очите му. Той скача на края на покрива, дава ни знак да го последваме, усмихва се, после литва извил гръб, като размахва ръце мощно, бързо, но не припряно и леко потрепва с крака. Прелита над двора и каца на зида, който огражда болницата. Обръща се и още веднъж ни дава знак да го последваме.

— Без мен, Пиле. Аз не смея да припаря до края на покрива, камо ли пък да скоча. Нали ще се пребия.

— И аз няма да скачам, Ал.

— Тогава какво?

— Ами вземаме костюма, който Уайс е свалил, и го прибираме в кутията при плесенясалите топки. После слизаме по стълбите до пропуска, даваме кутията да я проверят и си отиваме — през портала, та навън.

— Толкова просто?

— Толкова.

— А какво става след това?

— Нищо, Ал, само ни очакват останалите дни от живота.

— Това ли е всичко?

— Това е.

— Ами краят, това ли е краят?

— Не, съвсем, Ал. Не е толкова лесно. Никой не се е отървал току-тъй.

Но си струва трудът да се опита.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Заслуги