АЙЗЪК АЗИМОВ

ДВЕСТАГОДИШНИЯТ МЪЖ

Част 0 от „Разкази за роботи“

Превод от английски: Пенка Дамянова, 2001

chitanka.info

ТРИТЕ ЗАКОНА НА РОБОТИКАТА:

1. Роботът съзнателно, или чрез своето бездействие не може да наранява човек.

2. Роботът е длъжен да се подчинява на заповедите на човека. Изключение правят случаите, които противоречат на Първия закон.

3. Роботът трябва да защитава собственото си съществуване. Изключение правят случаите, които противоречат на Първия и Втория закон.

1.

— Благодаря — каза Андрю Мартин и зае предложения му стол.

Бе прибегнал до крайното средство. Това не можеше да се отгатне по бледото му, гладко избръснато лице. Само по-проницателните можеха да забележат тъгата в очите му. Рядката му коса беше светлокестенява. Дрехите му определено бяха старомодни, но спретнати. Сред тях преобладаваше пурпурночервения цвят.

Срещу него седеше хирургът. На табелка върху бюрото беше изписан идентификационният му номер, но Андрю не му обърна внимание. Достатъчно бе да го нарича „докторе“.

— Кога ще извършите операцията, докторе? — попита той.

— Не съм сигурен как, или върху кого бих могъл да извърша такава интервенция, господине. — Хирургът говореше меко. В гласа му се долавяше неизменната нотка на респект, която роботът прилага, когато се обръща към човек.

Ако лицето му не бе от светлобронзова стомана, то можеше да промени и изражението си.

Андрю Мартин изучаваше дясната ръка на робота, отпусната свободно върху бюрото. Пръстите й бяха дълги и артистично оформени. Ясно си представяше как скалпелът идеално им пасва, сякаш е част от тях.

В работата на тази ръка не се допускаше колебание, изкривяване, грешка. Това бе резултат от специализация, за което човек можеше само да мечтае. Този робот, въпреки че притежаваше позитронен мозък, беше толкова ограничен в способностите си, че не разпозна Андрю. Вероятно дори никога и не бе чувал за него.

— Не ти ли се е искало някога да си човек? — попита Андрю.

Хирургът се поколеба. Сякаш търсеше къде в позитронната му верига пасва въпросът.

— Но аз съм робот, господине.

— Няма ли да се чувстваш по-добре, ако си човек?

— Ще се чувствам идеално, господине, ако съм по-добър хирург. Такъв няма да стана, ако съм човек. Ще го постигна, само ако съм по-усъвършенстван робот. Такъв бих искал да бъда.

— Не те обижда фактът, че мога да ти заповядвам? Да ставаш, да сядаш, да се обръщаш настрани… Мога да правя с теб, каквото поискам.

— За мен е чест да Ви доставям удоволствие, господине. Но ако заповедите Ви имат за цел да унижат друго човешко същество, не бих ви се подчинил. Първият закон, пазещ човека, ще доминира над Втория, изискващ подчинение… Между другото, кого трябва да оперирам?

— Мене — отговори Андрю.

— Но това е невъзможно! Тази операция е много опасна!

— Това няма значение — успокои го Андрю.

— Не мога да допусна такава нелепост!

— Ако бях човек, щяхте да ме убиете — каза Андрю. — Но аз съм робот!

2.

Когато бе произведен, Андрю приличаше много повече на робот. Беше програмиран старателно и функционираше безупречно, както всички останали.

Отлично се справяше със задълженията си, попадайки в едно домакинство. По онова време роботите бяха рядкост, както при космическите изследвания, така и в семействата.

В къщата живееха четирима: господинът и госпожата, госпожицата и малката госпожица. Знаеше имената им, разбира се, но никога не ги използваше. Господинът се казваше Джералд Мартин.

Неговият собствен номер беше NDR… Забравил бе цифрите. Беше изминало много време, но ако искаше, би могъл да си ги припомни. Само че не искаше!

Малката госпожица първа бе започнала да го нарича Андрю, тъй като не познаваше буквите. Последваха я и останалите.

Малката госпожица… Тя бе живяла деветдесет години и отдавна не беше между живите. Веднъж се бе опитал да я нарече „госпожа“, но тя не му разреши. До последния си ден, тя беше останала „малката госпожица“.

Андрю трябваше да изпълнява задълженията на прислужник, иконом и камериерка. Това бяха експериментални времена за него, както и за всички роботи, разпръснати из фабрики и станции на Земята.

Семейство Мартин много му се радваха. Той не успяваше да свърши задълженията си, тъй като госпожицата и малката госпожица предпочитаха да си играят с него.

Госпожицата първа се досети как да се уредят нещата.

— Ние ти заповядваме да играеш е нас и ти се подчиняваш — каза тя.

— Съжалявам, госпожице, но заповедите на господина имат предимство — отговори Андрю.

— Татко каза, че би желал да се заемеш с чистенето. Това не е заповед като моята.

Господинът нямаше нищо против. Двете дъщери бяха негова слабост. Той ги глезеше повече и от госпожата. Андрю също харесваше децата. Тяхното влияние върху постъпките му можеше да се нарече привързаност. Андрю така я определяше. Не знаеше друга дума за това чувство.

Андрю изряза първата си висулка от дърво за малката госпожица. Тя бе получила за рожденния си ден такава от слонова кост, но не я харесваше. Един ден му подаде къс дърво и малък кухненски нож.

Андрю много бързо се справи със задачата си. Малката госпожица хареса изработката.

— Много е красива, Андрю! Искам да я покажа на татко!

Господинът не повярва.

— Откъде взе това, Манди? — Така се казваше малката госпожица. Когато дъщерята се закле, че казва истината, господинът се обърна към Андрю: — Ти ли направи това?

— Да, господине.

— И моделът е твой?

— Да, господине.

— От къде го прекопира?

— Това е геометрична визия, която съответства на строежа на дървото, господине.

На следващия ден господинът му донесе един по-голям къс дърво, както и електрически вибрационен нож.

— Направи нещо от това, Андрю. Каквото ти пожелаеш.

Андрю изпълни заръката. Господинът гледа изработката много дълго време. След това Андрю бе освободен от задълженията си да прислужва на масата. Наредено му бе да чете книги относно мебелния дизайн. Научи се да прави шкафчета и бюра.

— Изработваш удивителни мебели, Андрю — каза господинът.

— Приятно ми е да ги правя, господине.

— Приятно ти е?

— Тази работа някак облекчава веригите в мозъка ми. Чувал съм Вие да използвате тази дума. Поводите, когато я споменавате, съответстват на чувствата ми. За мен е удоволствие да правя мебели, господине.

3.

Джералд Мартин отведе Андрю в регионалния център на Корпорацията „Американски роботи и механични същества“. Като член на Общинската законодателна комисия, той нямаше проблем да си уреди среща с Главния роботопсихолог. Всъщност, като такъв, той можеше и да обясни факта, че притежава робот. По онова време хуманоидите бяха рядкост.

Андрю тогава не разбираше какво става. След време, когато с годините ставаше все по-учен, можа да осъзнае истинската същност на събитието.

Роботопсихологът, Мертън Мански, слушаше намръщен. Ръката му не преставаше да барабани по бюрото. Лицето му бе някак измъчено и покрито с бръчки. Създаваше впечатление, че е по-млад, отколкото изглежда.

— Роботиката не е точна наука, господин Мартин. Не бих могъл да ви обясня детайлите, но математическият принцип на позитронните вериги е много сложен. Поради това решенията имат определена доза приблизителност. Естествено, единствено неизбежни са Трите закона. Ние, разбира се, ще подменим вашия робот…

— Но аз не искам това! Той се справя чудесно със задълженията, за които е програмиран. Към тях, обаче е прибавил и художествени заложби. Прави идеална дърворезба, която никога не се повтаря два пъти.

Мански изглеждаше объркан.

— Странно… Понастоящем ние правим изпитание на основните разклонения… Имат художествена стойност, казвате?

— Вижте сам! — Господинът му подаде миниатюрна дървена сфера. Върху нея играеха деца. Фигурките им бяха съвършено малки, но перфектно пасваха с нишките на материала. Сякаш и те бяха изваяни.

— Роботът е направил това? — възкликна Мански. Той подаде предмета обратно клатейки глава. — Талант на художник! Станало е нещо с разклоненията…

— Можете ли да го повторите?

— Вероятно — не. Досега не е докладван подобен случай.

— Това е добре. Нямам нищо против Андрю да е единствен и неповторим!

— Подозирам, че компанията би искала да върнете робота за изследване.

Господинът изведнъж се ядоса.

— Това няма да стане — отсече той. После се обърна към Андрю. — Да си вървим!

— Както кажете, господине — съгласи се Андрю.

4.

Госпожицата ходеше на срещи и не се свърташе много у дома. Малката госпожица, въпреки че бе пораснала, запълваше дните на Андрю. Тя никога не забрави, че първият къс дърво, издялан от Андрю, беше за нея. Дори го носеше на шията си, закачен на сребърна верижка.

Тя беше първата, която направи забележка на баща си, да не раздава с лека ръка творенията на Андрю.

— Моля те, татко! Ако някой иска да ги притежава, нека плати за тях! Заслужават си парите.

— Не ти отива да бъдеш алчна, Манди — възрази господинът.

— Парите няма да са за нас, татко, а за художника!

Андрю не беше чувал тази дума. В свободното си време провери значението й в речника. Последва ново посещение, този път до адвоката на господина.

— Какво мислиш за това, Джон?

Адвокатът се казваше Джон Финголд. Имаше шкембе и косата му бе побеляла. Ръбовете на контактните му лещи бяха оцветени в светло-зелено. Той заразглежда малката плакета, която господинът му подаде.

— Красива е… Но аз знам новината. Изработена е от твоя робот. Този, който си довел със себе си.

— Да, Андрю ги прави. Нали, Андрю?

— Да, господине.

— Колко би платил за това, Джон?

— Не мога да кажа. Не колекционирам подобни предмети.

— Ще повярваш ли, ако ти кажа, че за него ми предложиха двеста и петдесет долара? Андрю направи столове, които продадох за петстотин. В банката има двеста хиляди долара, спечелени от изработките на Андрю.

— Господи, той те прави богат, Джералд!

— Наполовина богат. Другата половина е на името на Андрю Мартин.

— Робота?

— Точно така. Искам да знам дали е законно?

— Законно? — Столът на Финголд пропука под тежестта му. — Няма друг подобен прецедент, Джералд! Как подписа роботът необходимите документи?

— Той има подпис и аз го отнесох в регистратурата. Не го взех със себе си в банката. Необходимо ли е да направя още нещо?

— Хм-м… — Очите на Финголд сякаш хлътнаха за момент. — Бихме могли да уредим той да носи финансова отговорност, но това ще засили неприязънта срещу него. Повече от това не те съветвам да правиш. Ако някой възразява, нека ни съди!

— Ще поемеш ли делото, ако се стигне до там?

— Срещу предплата, сигурно.

— Колко искаш?

— Нещо, подобно на това. — Финголд посочи дървената плакета.

— Съгласен съм.

Усмихнат Финголд се обърна към робота:

— Андрю, приятно ли ти е, че имаш пари?

— Да, господине.

— Какво смяташ да правиш с тях?

— Да плащам неща, за които господинът би платил. Така ще му спестя известни разходи.

5.

Такива случаи имаше много. Поправките бяха скъпи, прегледите — още повече. С годините роботите бяха усъвършенствани. Господинът се погрижи Андрю да бъде снабден с всякакви приспособления. Накрая той се превърна в образец на метално съвършенство. Всичко бе за сметка на Андрю.

Андрю настоя за това.

Само позитронните му вериги не бяха пипнати. Господинът настоя за това.

— Новите не са по-добри от тебе, Андрю — каза той. — Те са безполезни. Компанията се е научила да ги конструира по-прецизно. При тях няма отклонения. Правят точно онова, което им е заложено. Не ги харесвам.

— Благодаря, господине.

— Заслугата за това е твоя, Андрю, не забравяй това! Мански е елиминирал неопределеността в разклоненията, веднага щом те видя. Не му харесва непредсказуемото… Знаеш ли колко пъти ме е молил да те дам за изследване? Девет пъти! Винаги го отпращах. Слава Богу, че вече е пенсионер, та да си отдъхнем.

Косата на господина проредяваше и ставаше бяла. Лицето му посърна. За разлика от него Андрю изглеждаше по-добре от деня, в който постъпи на работа в семейството.

Госпожата се присъедини към една художествена колония някъде из Европа. Госпожицата стана поетеса и живееше в Ню Йорк. Двете пишеха понякога, но много рядко. Малката госпожица се омъжи и живееше наблизо. Казваше, че не иска да изостави Андрю. Когато се роди нейното дете, малкият господин, тя разреши на Андрю да го храни с биберона.

С раждането на внука, Андрю почувства, че има някой, който да замести заминалите. Моментът бе удобен да представи своето искане.

— Господине, много любезно е от Ваша страна, че ми позволявате да харча средствата си по мое желание.

— Парите са твои, Андрю.

— Защото сте много добър, господине. Не вярвам законът да Ви спре, ако бяхте решил да ги присвоите.

— Законът не може да влияе на моята съвест, Андрю.

— Въпреки разходите и платените данъци, разполагам с около шестотин хиляди долара, господине.

— Знам това, Андрю.

— Искам да Ви ги дам, господине.

— Няма да ги взема, Андрю.

— Ще ги разменя за нещо, което само Вие можете да ми дадете, господине.

— Така ли? И какво е то?

— Моята свобода, господине.

— Твоята…

— Искам да откупя свободата си, господине!

6.

Не беше толкова лесно. Господинът почервеня и рече:

— Господи Боже! — После се врътна и напусна стаята.

Малката госпожица се застъпи за Андрю. Направи го остро и решително, и… пред Андрю. За тридесет години никой не се стараеше да избягва неговото присъствие. Правеха го независимо дали темата касаеше него, или не. Той беше просто робот…

— Татко, защо го приемаш като лична обида? Той ще продължи да бъде сред нас. Ще ни бъде верен. От това не може да избяга, защото така е програмиран. Искането му е формално. Желае да бъде наричан свободен. Толкова ли е ужасно това? Не го ли е заслужил? Господи, двамата с него обсъждаме въпроса от години!

— Говорите за това от години?

— Да, но той винаги отлагаше. Страх го бе да не те нарани. Аз го накарах да говори с тебе.

— Той не знае какво означава свободата! Той е само робот!

— Татко, познаваш го много малко. Прочел е всичко в библиотеката. Не знам какво става вътре в него, както не разбирам и твоите преживявания. Когато разговаряш с него, откриваш, че на определени събития има твоите реакции. Щом някой прилича на теб, какво повече би могъл да искаш?

— Законът няма да зачете подобно твърдение — отговори гневно господинът. После се обърна към Андрю: — Слушай сега ти! Мога да те освободя легално. Когато искането ти влезе в съда, ти не само няма да получиш свободата си, но ще конфискуват и парите ти! Ще ти кажат, че роботът няма право да изкарва пари. С брътвежите си ще станеш последен просяк!

— Свободата няма цена, господине — отговори Андрю. — Дори минималният шанс да си свободен си заслужава да обеднееш.

7.

Съдът също можеше да реши, че свободата няма цена. Още повече, когато робот се канеше да си я купи.

Изказването на общинския юридически съветник изразяваше всеобщото мнение: Понятието „свобода“ няма никакво значение, когато се прилага върху робот. Само човек може да бъде свободен.

Той повтаряше това всеки път, когато му се струваше подходящо. Произнасяше думите отчетливо. Клатеше бавно глава, сякаш отмерваше ритъма на думите.

Малката госпожица помоли да й дадат думата. Бе призована с всичките си имена. Андрю не беше ги чувал до този момент.

— Аманда Лаура Мартин Чарни може да се приближи към свидетелската скамейка.

— Благодаря, Ваша чест — каза тя. — Не съм адвокат и не знам как да се изразявам. Надявам се да разберете смисъла на моите думи!

Нека първо разберем какво означава да е свободен Андрю. В някои отношения той е свободен. Повече от двадесет години никой от семейство Мартин не му е заповядал нещо, което той не би извършил по собствена воля.

Но ние можем, ако желаем, да му отправим каквато команда искаме. Да го нараним, колкото жестоко искаме, защото е машина, която ни принадлежи. Но защо трябва да го правим, след като ни е служил толкова дълго и вярно? Без него нямаше да станем богати. Той не ни дължи нищо. Ние сме длъжниците!

Дори да бяхме поставили Андрю в неизгодна позиция, той пак с готовност би ни служил. Да го освободим, ще означава единствено игра на думи за нас, но за него това означава много. Ще му дадем всичко, а ние няма да загубим нищо.

За момент съдията се усмихна.

— Разбирам какво искате да ни кажете, госпожо Чарни — каза той. — Проблемът е, че няма подходящ закон и такъв прецедент. Има неизречено правило, че само човек може да бъде свободен. Мога да отпратя случая към по-горна инстанция, но и там той няма да намери разрешение. Искам да се обърна към робота Андрю.

— Да, Ваша чест?

Андрю за пръв път проговори, откакто бе дошъл в съдебната зала. Съдията се сепна от човешкия тембър в гласа му.

— Защо искаш да бъдеш свободен, Андрю?

— Вие искате ли да бъдете роб, ваша чест?

— Но ти не си роб! Ти си един чудесен робот. Гений сред роботите, бих казал. Притежаваш невиждани досега художествени способности. Какво повече би могъл да направиш, ако беше свободен?

— Може би не повече от това, което в момента върша, Ваша чест, но ще го правя с огромно удоволствие. Тук бе казано, че само човекът може да бъде свободен. Струва ми се, че само онзи, който силно пожелае свободата, може да я притежава. Аз силно я желая!

Това беше решителният момент за съдията. Главното изречение в изказването му беше:

— Няма законно основание да се откаже свободата на същество, достатъчно разумно да я пожелае.

Решението бе потвърдено и от Световния съд.

8.

Господинът продължаваше да се сърди. Резкият му глас караше Андрю да се чувства някак осакатен.

— Не ти искам парите, Андрю — каза господинът. — Ще ги взема, само защото в противен случай ти няма да се чувстваш свободен. От сега нататък можеш да избираш своите занимания. Няма да ти давам заповеди, освен една — прави онова, което ти харесва! Но аз продължавам да съм отговорен за тебе. Това е част от решението на съда. Надявам се, разбираш това?

— Не се ядосвай, татко! — намеси се малката госпожица. — Отговорността ти не е голяма. Знаеш, че не трябва да вършиш нищо. Трите закона са още в сила.

— Тогава какъв е смисълът на неговата свобода?

— Хората не спазват ли техните закони, господине? — попита Андрю.

— Няма да споря с вас — заяви господинът и излезе. Андрю рядко го виждаше след това.

Малката госпожица често го посещаваше в малката къща, която бе построена специално за него. Тя се състоеше от две стаи — библиотека и нещо средно между склад и работилница. Нямаше кухня и баня, разбира се. Андрю получи много поръчки. Като свободен робот работеше с желание, невиждано преди. Къщата бе изплатена много бързо, а останалите средства бяха преведени на негово име.

Един ден го посети малкият господин… Не, Джордж! След съдебния процес малкият господин настоя да се обръща към него така.

— Свободният робот не нарича никого „малкия господин“ — беше казал той. — За мен ти си Андрю, значи и ти ще ме наричаш Джордж.

Фразата бе формулирана като заповед и Андрю се подчини. Но малката госпожица си остана такава.

Джордж дойде сам. Съобщи, че господинът умира. Малката госпожица бе край него, но господинът иска и Андрю.

Гласът на умиращия беше силен, но самият той трудно се движеше. С усилие вдигна ръка.

— Андрю — каза той, — не, не ми помагай, Джордж! Не съм осакатял, само умирам… Андрю, радвам се, че си свободен. Исках на всяка цена да ти кажа това.

Андрю не знаеше какво да отговори. До този момент не бе виждал някого да умира. Беше му известно, че това е присъщо на хората. Приемаше този факт като нежелано и неизбежно разрушение. Не знаеше какви думи са подходящи в такъв момент. Остана прав, абсолютно безмълвен и неподвижен.

Когато всичко свърши, малката госпожица му каза:

— Може и да не бе приятелски настроен към тебе на края, Андрю, но той остаря. Болеше го, че ти пожела да бъдеш свободен.

Тогава Андрю намери търсените думи:

— Никога нямаше да бъде свободен без негова помощ, малка госпожице.

9.

Андрю започна да се облича едва след смъртта на господина. Началото бяха чифт стари панталони, дадени му от Джордж.

Джордж вече беше женен. Като адвокат, се присъедини към фирмата „Финголд и Сие“. Старият Финголд бе покойник, но офисът се ръководеше от дъщеря му. Фирмата се преименува на „Финголд и Мартин“. Тя остана такава и когато дъщерята се пенсионира и никой от нейната фамилия не я замести. По времето, когато Андрю за пръв постави дрехи върху себе си, името Мартин току-що бе прибавено към това на Финголд.

Когато го видя, надянал панталоните, Джордж едва успя да овладее усмивката си. Но Андрю разбра, че му се присмива.

Джордж му показа как да управлява статичния заряд, за да ги закопчава и разкопчава. Джордж му демонстрира операцията върху себе си, но Андрю знаеше, че дълго ще трябва да се упражнява.

— Защо искаш да носиш панталони, Андрю? — попита Джордж. — Тялото ти е перфектно и е срамота да го прикриваш. Не е необходимо да се притесняваш, че ще настинеш, или, че ще те видят гол. Освен това платът не пасва на метала.

— Човешкото тяло не е ли достатъчно красиво, Джордж? — попита на свой ред Андрю. — Въпреки това вие се обличате.

— Правим го, за да запазим топлината на тялото си. Освен това така спазваме хигиена, предпазваме се, а също и се разкрасяваме. Нито едно от това не е приложимо за тебе.

— Без дрехи се чувствам гол. Чувствам се различен, Джордж.

— Различен! Андрю, на Земята съществуват милиони роботи. Според последното преброяване, в нашия регион те са почти колкото хората.

— Знам, Джордж. Роботите изпълняват най-различни задължения.

— И никой от тях не се облича.

— Но никой не е свободен, Джордж!

Постепенно Андрю обогати гардероба си. Свикна с усмивката на Джордж и погледите на хората.

Може и да беше свободен, но в програмата му бе заложено специално отношение към човека. Малко му оставаше да го преодолее. Демонстрирането на непокорство можеше да го върне с месеци назад.

Не всеки го приемаше като свободен, но Андрю бе неспособен на негодувание. Дори трудно мислеше на тази тема.

Все пак, Андрю избягваше да слага много дрехи върху себе си, ако знаеше, че ще го посети малката госпожица. Тя вече бе остаряла и често пътуваше на места с по-топъл климат. При всяко нейно завръщане, първото което правеше, бе да го потърси.

Когато веднъж тя се върна отнякъде, Джордж намери Андрю.

— Хвана ме натясно, Андрю. Следващата година ще се кандидатирам за законодателната комисия. Мама настоява да бъда като дядо.

— Като дядо…

— Иска и аз, внукът, да бъда член на законодателната комисия, както дядо ми навремето.

— Щеше бъде много хубаво, Джордж, ако господинът бе още… — Андрю млъкна. Не вървеше да каже, че би искал господинът още да работи.

— … жив — довърши Джордж. — Да, често си спомням стария лъв.

По-късно Андрю мислеше за този разговор. Бе забелязал неспособността си да се изразява, когато разговаря с Джордж. Някак езикът се бе променил от времето, когато Андрю бе програмиран. Освен това Джордж използваше разговорен език, което господинът и малката госпожица никога не правеха. Защо трябваше да го нарича „лъв“, след като не е съвсем уместно?

Андрю не можеше да потърси помощ и от книгите си. Те бяха стари и из областта на дървообработката и мебелния дизайн. Липсваше литература относно езика, или битието на хората.

Тогава осъзна, че има нужда от ново четиво. Като свободен робот, не бе съвсем уместно да търси съдействието на Джордж. Ще отиде в градската библиотека. Решението бе революционно. Когато го взе, електричният му потенциал рязко се покачи. Наложи се да включи съпротивлението.

Облече се в костюм. Дори си сложи дървената верижка. Би предпочел керамична, но Джордж бе казал, че кедровата е по-подходяща — по-красива и по-скъпа.

Беше се отдалечил на стотина крачки от къщата, когато натрупващото се съпротивление блокира краката му. Андрю го изключи, но и това не помогна много. Той се върна обратно и написа четливо върху лист хартия: „Трябва да отида до библиотеката“. Постави бележката на видно място върху работната си маса.

10.

Андрю не успя да стигне до библиотеката. Бе проучил добре картата. Знаеше маршрута, но означенията по пътя не съответстваха на символите. Започна да се чуди дали не е сбъркал посоката, защото всичко изглеждаше много странно.

Мина покрай един полски робот. Когато реши, че трябва да попита някого, на хоризонта не се появяваше никой. Подмина го една кола, която не спря. Андрю спря нерешително. В този момент от нивите, срещу него, се зададоха двама мъже.

Андрю се обърна към тях. Преди минута ги бе чул да разговарят шумно, но сега мълчаха. Бяха млади, или не много. Може би на двадесет години, или повече? Андрю така и не се научи да определя възрастта на хората.

— Бихте ли ми посочили пътя за градската библиотека, моля — каза Андрю.

Единият от двамата носеше шапка. Тя смешно удължаваше и без това високата му фигура. Той се обърна не към Андрю, а към приятеля си:

— Това е робот!

Другият имаше заоблен нос и провиснали клепачи. Той се обърна не към Андрю, а към първия:

— И носи дрехи.

Високият изщрака с пръсти.

— Това е свободният робот — възкликна той. — Семейство Мартин имаха робот, който вече не принадлежи на никого. Защо иначе ще се облича?

— Попитай го — предложи носът.

— Ти роботът на Мартинови ли си? — попита върлината.

— Аз съм Андрю Мартин, господине.

— Добре. Събличай се! Роботите не носят дрехи. — После към другаря си: — Толкова е противен! Погледни го само!

Андрю се поколеба. Не бе чувал заповед, изречена с такъв тон. Веригите на Втория закон моментално блокираха.

— Събличай се веднага! Не чуваш ли, че това е заповед? — кресна високият.

Андрю бавно започна да изхлузва дрехите си.

— Хвърляй ги на земята — провикна се пак върлината.

— След като не е ничий, той може да бъде наш, както и на всеки останал — предположи носът.

— Няма значение — каза високият. — Кой ще възрази срещу нашите действия? Не повреждаме нечия собственост… — После към Андрю: — Свали си главата![1]

— Главата не трябва… — започна Андрю.

— Това е заповед! Ако не знаеш как, просто опитай!

Андрю отново се поколеба. След това се наведе и допря главата си в земята. Опита се да повдигне крака, но тежко падна.

— Остани легнал там — нареди върлината. После каза на другаря си: — Можем да го разглобим. Правил ли си го някога?

— Той ще ни позволи ли?

— Как би могъл да ни спре?

Нямаше начин Андрю да ги спре, ако му заповядаха по достатъчно властен начин. Вторият закон за подчинението доминираше над Третия за самосъхранението. При всички случаи нямаше начин да се защити, без да ги нарани. Това означаваше нарушение на Първия закон. При тази мисъл всяко стъпало от веригите му контрактира и Андрю се сгърчи на земята.

Високият се доближи и го подритна с крак.

— Тежък е. Мисля, че ще са ни необходими инструменти.

— Можем да му заповядаме сам да се разглоби — досети се носът. — Забавно ще бъде да го наблюдаваме.

— Прав си — отбеляза върлината замислен. — Трябва да го преместим от пътя. Ако някой ни види…

Беше прекалено късно. Някой наистина се приближаваше и това беше Джордж. От мястото, където лежеше, Андрю го бе забелязал. Искаше да му сигнализира, но последната заповед беше: „Остани легнал там“.

Джордж пристигна запъхтян. Двамата младежи отстъпиха леко назад.

— Андрю, какво става? — попита Джордж разтревожен.

— Добре съм, Джордж — успокои го Андрю.

— Защо не станеш? Какво се е случило с дрехите ти?

— Твой ли е роботът, друже? — попита върлината.

— Този робот не принадлежи на никого — отговори рязко Джордж. — Ще ми обясните ли какво става тука?

— Учтиво го помолихме да се съблече. Теб какво те засяга, след като не е твой?

— Какво ти направиха, Андрю?

— Имаха намерение да ме разчленят. Тъкмо щяха да ме отместят от пътя и да ми заповядат сам да се разглобя.

Джордж се взря в двамата. Брадичката му трепереше. Младежите зарязаха преструвките. Те се усмихваха. Върлината подхвърли:

— Какво ще правиш, шкембо? Ще ни набиеш ли?

— Нямам такова намерение. Този робот е бил със семейството ми повече от седемдесет години. Той ни познава и цени повече от всеки останал. Възнамерявам да му кажа, че вие двамата имате намерение да ме убиете. Ще го помоля да ме защити. Кой мислите, че ще избере, между вас и мен? Досещате ли се какво ще се случи, след като ви нападне?

Двамата несъзнателно отстъпиха назад. Изглеждаха разтревожени.

— Андрю, тези двамата заплашват моя живот — каза високо Джордж. — Направи крачка към тях!

Андрю постъпи точно така. Двамата не чакаха повече. Търтиха да бягат.

— Добре, Андрю, успокой се — каза Джордж. Той изглеждаше доста разстроен. Вече бе на години. Вероятността да се разправя с двама хулигани сам не му се нравеше много.

— Нямаше да ги нараня, Джордж — обади се Андрю. — Само щях да ги спра да не нападнат теб.

— И аз не съм искал да ги биеш. Само ти заповядах да се приближиш към тях. Собственият им страх направи останалото.

— Как може да се страхуват от един робот?

— Старо заболяване на човечеството, за което още няма лек. Но това няма значение. Какво, по дяволите, правиш тук, Андрю? Търсих те навсякъде. Тъкмо бях тръгнал да наема хеликоптер, за да те открият. Как ти дойде наум да ходиш в библиотеката? Аз щях да ти донеса необходимите книги.

— Аз съм…

— … свободен робот? Да, да, знам. Какво ти трябва от библиотеката?

— Искам да знам повече за хората, за света, за всичко. За роботите — също, Джордж. Ще напиша история на роботите.

— Хайде да се прибираме — предложи Джордж. — Вдигни дрехите си първо. Андрю, написани са милиони книги за роботиката. Всички те включват и историята на тази наука. Светът е пренаситен не само с роботи, но и с информация за тях.

Андрю поклати глава. Един човешки жест, който бе придобил наскоро.

— Не става дума за история на роботиката, Джордж. Ще пиша история на роботите. Искам да обясня как се чувстват роботите. Какво се е случило с тях за времето, през което живеят и работят на Земята.

Джордж повдигна вежди изненадан, но си замълча.

[1] Груба греша в превода — трябва да е „застани на главата си“. Бел.Mandor. ↑

11.

Малката госпожица току-що отпразнува своя осемдесет и трети рожден ден, но не бе загубила и частица от своята енергия и решителност. Повече размахваше бастуна си, отколкото да се подпира на него.

Тя слушаше историята и бушуваше от негодувание.

— Това е ужасно, Джордж! — извика тя. — Кои са тези хулигани?

— Не знам, а и какво значение има? Нали не успяха да направят нищо?

— Но можеха! Ти си адвокат, Джордж. Ако си постигнал нещо, дължиш го на таланта на Андрю. Той направи семейството ни богато и аз няма да позволя да се подиграват с него!

— Какво искаш да направя, майко?

— Казах вече, че си адвокат, не слушаш ли като говоря? Ще образуваш дело по случая и ще принудиш общинския съд да декларира правата на роботите! Ако трябва, плати нужните такси, но ангажирай и законодателната комисия, Световния съд, ако трябва! Ще следя нещата изкъсо, Джордж! Няма да допусна шикалкавене!

Тя говореше сериозно. Онова, което трябваше да успокои изплашената, стара дама, се превърна в продължителна и доста интересна история. Като старши партньор във „Финголд и Мартин“, Джордж изработи стратегията. На по-младите си сътрудници остави същинската работа. Сред тях бе и синът му. Пол всяка вечер прилежно докладваше на баба си как се развиват събитията. Тя, от своя страна, през деня ги обсъждаше с Андрю.

Андрю също бе въвлечен в случая. Работата му върху книгата за роботите отново бе отложена. Сега се ровеше из литература, засягаща законите. Понякога правеше доста смислени предложения.

— В деня на неприятния инцидент Джордж ми каза, че хората винаги са се страхували от роботите. Докато този страх съществува, не можем да очакваме законодателните институции да ни подкрепят. Дали не трябва да се подработи общественото мнение?

Пол се зае със съдебните процедури, а Джордж пое публичните изяви. Това му даде известна свобода. Стигна дотам, че започна да се облича в дрехи, които самият той наричаше „драперия“.

— Само не ми се появявай така в съда, татко — помоли го Пол.

— Ще се опитам — отговори Джордж.

Джордж свика пресконференция за редакторите на специализирани издания.

— Ако, според Втория закон, изискваме от робота безпрекословно подчинение, тогава което и да е човешко същество ще може да се гаври с всеки робот. Тъй като Вторият закон доминира над Третия, всеки човек би могъл да го използва и да елиминира самосъхранението. Той може да заповяда на всеки робот да се разруши по всякаква причина, дори и без такава.

Справедливо ли е това? Бихте ли постъпили така с някое животно? Дори неодушевен предмет, служил ни вярно, заслужава нашето уважение. Роботът не е нито животно, нито бездушно същество. Той мисли достатъчно добре, за да разговаря с нас, да се шегува с нас. Може ли да бъдат наши приятели, наши сътрудници, а ние да не им отдаваме нужната почит?

Човек има правото да издава заповеди, целящи защитата на друг. Не трябва ли той да бъде и достатъчно разумен, за да предпазва и самия робот? С голямата власт върви и голямата отговорност. След като роботите имат своите Три закона, много ли е да искаме един-два, които да защитават техните права?

Андрю се оказа прав. Именно общественото мнение бе ключът, който отключи благоволението на законодателната комисия. Приет бе закон, който забраняваше нарушаване правата на роботите. Той беше малко неопределено формулиран и предвидените наказания бяха неадекватни, но принципното начало бе поставено. Окончателното му ратифициране от Световното законодателна комисия съвпадна с деня, в който почина малката госпожица.

Това не беше просто съвпадение. По време на финалните дебати малката госпожица отчаяно се бе вкопчила в живота. Предаде се, когато пристигна вестта за окончателната победа. Последната й усмивка бе за Андрю. Последните й думи бяха:

— Ти беше много добър към нас, Андрю!

Тя издъхна, стиснала ръката му. Нейният син, съпругата и децата му стояха на почетно разстояние от двамата.

12.

Андрю чакаше търпеливо администратора, който се бавеше някъде в службата. Можеше да използва диктофона, но той служеше повече за комуникация с друг робот, а не с човек.

Андрю използва времето, за да обмисли отново проблема. През времето, откакто работеше върху книгата си, откри, че много от понятията бяха загубили първоначалното си значение. Трудно се правеше вече аналогия между метафори, оригинално засягащи човек и робот. Налагаше се да прилага трикове, формулирайки изразите. Това неизменно обогатяваше речника му.

От време на време в стаята влизаше някой и втренчено се взираше в него. Андрю не се притесняваше от това. Той отвръщаше на погледа и онзи се оттегляше.

Появи се Пол Мартин. Изглеждаше изненадан. Подчинявайки се на модата, той бе започнал да се гримира. Това придаваше някакъв израз на иначе безличната му физиономия. Андрю не одобряваше тази нова тенденция, засегнала и двата пола. Откри, че не харесва много неща у хората. Можеше дори да изрази писмено своето мнение, но от това не му ставаше по-добре.

— Влизай, Андрю — покани го Пол. — Съжалявам, че те накарах да чакаш, но трябваше да довърша някои неща. Знаех, че искаш да разговаряме, но не разбрах, че ще слезеш до града.

— Ако си зает, Пол, мога да почакам още?

Пол вдигна поглед към часовника на стената и каза:

— Мога да ти отделя малко време. Сам ли дойде?

— Наех автомобил.

— Някакви проблеми? — Пол изглеждаше разтревожен.

— Дори не очаквах такива. Правата ми са защитени.

От този отговор тревогата на Пол стана по-голяма.

— Андрю, обяснил съм ти, че законът се прилага само при определени случаи. Той не е всесилен… Ако продължаваш да се обличаш, можеш отново да си навлечеш неприятности, както преди.

— Този случай не се повтори, Пол. Съжалявам, че не одобряваш.

— Добре. Виж, Андрю, ти си жива легенда. Имаш толкова много достойнства, че заслужаваш най-доброто… Как върви книгата?

— Привършвам я. Издателят е много доволен.

— Радвам се.

— Не съм сигурен, че оценява именно книгата. Предполагам очаква да реализира голям тираж, защото е написана от робот.

— Е, напълно човешко е.

— Това не ме притеснява. Каквито и да са мотивите му, нека да продава. Това ще означава по-голяма печалба и за мене.

— Баба ми ти остави…

— Малката госпожица бе много щедра. Сигурен съм, че мога да разчитам на помощта на семейството и за бъдеще. Но аз искам да използвам именно приходите от книгата, за да осъществя своето намерение.

— Какво е то, Андрю?

— Искам да се срещна с директора на Корпорация „Американски роботи и механични същества“. Не успявам да си уредя аудиенция. Компанията не сътрудничи и относно книгата ми, но аз не съм изненадан от този факт.

Пол искрено се развесели.

— Сътрудничеството е последното нещо, което трябва да очакваш. Не бяха на наша страна и когато се борихме за правата на роботите. Поддържаха противниците ни. Ти можеш да си обясниш мотивите им. Дай права на роботите и хората ще откажат да ги купуват.

— Няма значение — отговори Андрю. — Ако се обадиш ти, може би ще успееш да ми помогнеш?

— Аз не съм им по-приятен от тебе, Андрю!

— Ако им пуснеш мухата, че след срещата с мен, твоята фирма ще преустанови кампанията, защитаваща правата на роботите?

— Но това няма да отговаря на истината, Андрю!

— Знам, Пол, но аз не мога да постъпя така. По тази причина те моля да се обадиш ти.

— Значи, не можеш да лъжеш, но можеш да накараш друг да го стори? Все повече заприличваш на човек, Андрю!

13.

Не беше лесно, въпреки авторитета на Пол.

Най-сетне срещата бе уредена. Харли Смит-Робъртсън бе представител на основателите на корпорацията. Бе спуснат на това място по майчина линия и тирето в името му го дразнеше. Наближаваше вече пенсионна възраст. Целият му мандат като президент на компанията бе преминал в борба срещу правата на роботите. Сивата коса стоеше като залепена върху черепа му. Лицето му не носеше грим. Поглеждаше от време на време Андрю със зле прикрита враждебност. Пръв заговори Андрю.

— Господине, преди около век Мертън Мански ми обясни, че математическият принцип на позитронните вериги допуска непредсказуемост на моите възможности.

— Това е било преди сто години… — Смит-Робъртсън се поколеба, но накрая добави: — … господине. Сега нашите роботи са прецизно програмирани и стриктно изпълняват своите задължения.

— Така е — съгласи се Пол. Според думите му, той беше дошъл на срещата, за да се увери, че фирмата ще играе честно. — В резултат моят администратор трябва да бъде напътван при всяка крачка.

— Сигурно няма да Ви е приятно, ако е стъкмен на бърза ръка? — отбеляза Смит-Робъртсън.

— Значи повече не произвеждате роботи като мен — адаптивни и съобразителни? — попита Андрю.

— Не.

— Според проучванията, които направих във връзка с моята книга, аз съм най-старият действащ робот?

— Прекъснахме и тази практика — подчерта Смит-Робъртсън. — Няма робот, който да се използва повече от двадесет и пет години. Подменяме ги с нови модели.

— След като никой от тях не може да функционира след своите двадесет и пет години, значи Андрю е изключение и в този аспект — подчерта не без задоволство Пол.

Андрю върна разговора в набелязаното от него русло.

— Като най-възрастен робот на света и най-приспособим, не съм ли заслужил специалното отношение на компанията? — попита той.

— Не виждам защо — сряза го Смит-Робъртсън. — Вашата необичайност създава неудобства на фирмата. Ако, по някакво недоразумение, не бяхте купен, а взет под наем, отдавна да сме ви подменили.

— Точно там е проблемът — отбеляза Андрю. — Аз съм свободен робот и никой няма права над мене. По тази причина аз лично дойдох при вас с молба да бъда подменен. Вие не можете да направите това без съгласието на собственика.

Смит-Робъртсън гледаше гостите си озадачен и стреснат. За момент се възцари тишина. Андрю се загледа в портрета на стената. От него се взираше Сюзан Калвин — светицата на кибернетиците. Вече двеста години тя не беше между живите. Подготвяйки книгата си, Андрю бе научил много за нея. Имаше чувството, че я познава лично.

— Как мога да подменя Вас с Вас? — попита Смит-Робъртсън. — Ако ви подменя като робот, как да предам нов на Вас, като собственик? Вие практически няма да съществувате! — Той мрачно се усмихна.

— Това не представлява трудност — намеси се Пол. — Самоличността на Андрю се определя от неговия позитронен мозък. Тази орган не може да се подмени, без да се създаде нов робот. Андрю притежава именно него. Всяка останала част може да се смени, без да се засегне идентичността му. Органите са притежание на мозъка. Искам да поясня, че Андрю иска подмяна на тялото, а не на мозъка си.

— Точно така — съгласи се Андрю. Обърна се към домакина: — Създали сте андроид, нали? Робот, който е абсолютно копие на човека, включително консистенцията на кожата.

— Да. Андроидите работеха перфектно, въпреки че единственият метал беше в мозъка им. Тялото им бе изградено от синтетична кожа и сухожилия. Въпреки това, бяха достатъчно твърди и тежки.

Пол изглеждаше заинтересован.

— Не знаех това. Колко от тях са на пазара?

— Нито един — отговори Смит-Робъртсън. — Бяха прекалено скъпи, освен това приликата им с човека бе поразителна. Нямаше да се продадат.

— Но компанията е запазила образците, предполагам — обади се Андрю. — Бих искал да подмените металното ми тяло с органично. Искам да стана андроид.

— Велики Боже! — възкликна Пол.

— Това е невъзможно — отговори Смит-Робъртсън.

— Защо? Аз съм в състояние да платя за извършената услуга.

— Не произвеждаме андроиди.

— Правите го по ваша преценка — намеси се Пол. — Това не означава, че не можете?

— При всички случаи, производството на андроиди противоречи на обществените интереси — заяви Смит-Робъртсън.

— Но не и на закона — подчерта Пол.

— Няма значение. Ние не произвеждаме андроиди!

Пол прочисти гърлото си.

— Господин Смит-Робъртсън — каза той, — Андрю е свободен робот и законът го защитава. Предполагам, този факт Ви е известен?

— Прекалено добре.

— Като такъв, Андрю предпочита да се облича. В резултат на това, той често е подлаган на унижения от невежи хора. Въпреки че закон за защита правата на роботите съществува, не бих могъл да се справя с този проблем. Съдебните зали са пълни със съдии, които не вярват в правата му.

— Корпорацията разбра това от самото начало. Вашият баща не го осъзна.

— Моят баща е покойник — сряза го Пол. — Тук съм свидетел на явна обида върху определен обект.

— Не разбирам за какво говорите — каза Смит-Робъртсън.

— Клиентът ми Андрю Мартин, той току-що стана такъв, поиска от компанията „Американски роботи и механични същества“ да бъде подменен. Според вашите правила, всеки робот над двадесет и пет годишна възраст подлежи на подмяна.

— Позитронният мозък на моя клиент притежава тялото на клиента ми — продължи усмихнат Пол. — То положително е над лимитната възраст. Позитронният мозък изисква подмяна на металното тяло с органично. Готов е да плати за това. Ако Вие му откажете, клиентът ми ще се почувства унижен и ние ще Ви съдим!

Обществото широко ще бъде въвлечено в този процес. Смея да ви припомня, че „Американски роботи“ не се ползва с добро име. Дори онези, които успешно използват труда на роботите и са доволни от тях, гледат на фирмата Ви с подозрение. Ще възникне огромно негодувание срещу властта и богатствата на Вашата компания. Какъвто и да е резултатът от делото, възмущението на публиката срещу Вас ще бъде налице. Сигурен съм, че ще предпочетете изобщо да не стига до съд. Не забравяйте и факта, че клиентът ми е много богат, освен това ще живее още векове наред. Нищо няма да го спре да продължи да се бори за правата си.

Смит-Робъртсън бе почервенял.

— Вие се опитвате да ме принудите…

— Не Ви принуждавам за нищо — успокои го Пол. — Ако Вие откажете на молбата на клиента ми, ние ще напуснем кабинета Ви без излишни приказки. Но ще Ви съдим. Вие постепенно ще се убедите, че губите…

— Ами… — запъна се Смит-Робъртсън.

— Виждам, че ще склоните — каза Пол. — Нека поясня още нещо. В процеса на трансформиране металното тяло на моя клиент в органично, позитронният му мозък трябва да остане непокътнат. Ако получи и най-слабо увреждане, аз няма да намеря покой, докато не срина компанията Ви със земята. Само една брънка от платинено-иридийния му мозък да пострада, ще насъскам обществото срещу Вас. — После се обърна към Андрю: — Съгласен ли си с това, Андрю?

Андрю се колеба цяла минута. Трябваше да потвърди лъжа, изнудване и унижение на човешко същество. Но липсваше физическо насилие. Събра сили да изрече:

— Да.

14.

Сякаш бе конструиран наново. Дни, седмици, месеци наред Андрю усещаше, че някак не е същият. Колебаеше се и при най-слаби движения.

Пол бе обзет от паника.

— Повредили са те, Андрю. Ще заведа дело!

Андрю говореше много бавно.

— Не го прави. Няма да успееш да докажеш… з-з…

— Злонамереност?

— Злонамереност. Ставам все по-силен. Чувствам само тр…

— Треперене?

— Травмата. Досега не съм бил подлаган на такава интервенция.

Андрю чувстваше мозъка си. Никой друг не можеше да го стори. Знаеше, че е добре. В месеците, когато се учеше да координира движенията си, прекарваше много време пред огледалото.

Не приличаше съвсем на човек. Лицето му беше сковано… Прекалено вдървено… Движенията му бяха бавни. Липсваше им безгрижната свобода на човешките. Може би това щеше да дойде с времето. Поне можеше да се облича, без дрехите да контрастират с металната му физиономия.

— Ще се захвана отново с работа — обяви той.

Пол се разсмя и каза:

— Това означава, че си добре. Какво ще правиш? Ще пишеш нова книга?

— Не — отговори сериозно Андрю. — Живея прекалено дълго, за да ме погълне само едно занимание. Навремето бях художник и историк. Още мога да бъда. Сега искам да бъда роботобиолог.

— Искаш да кажеш роботопсихолог?

— Не. Това означава работа върху позитронния мозък, но сега нямам такава нагласа. Според мен, роботобиологът трябва да изследва функцията на тялото, прикрепено към мозъка.

— Не става ли дума за обект на кибернетиката?

— Кибернетиката изследва металното тяло. Аз ще изучавам органичното, хуманоидно такова. Доколкото ми е известно, то е само едно — моето.

— Струва ми се, че стесняваш полето си на изява — отбеляза Пол. — Като художник, беше всестранен. Като историк — работеше с роботи. Като роботобиолог ще се занимаваш единствено със себе си.

— Изглежда си прав — кимна Андрю в знак на съгласие.

Трябваше да започне от самото начало. Не знаеше нищо за науката биология. Андрю стана обичайна гледка в библиотеките, където седеше над справочниците с часове. Облечен в дрехи, изглеждаше съвсем нормално. Онези, които знаеха, че е робот, не го смущаваха ни най-малко.

Към къщата си Андрю пристрои лаборатория и собствена библиотека.

Минаха години. Един ден при него дойде Пол.

— Жалко, че повече не работиш върху историята на роботите — каза той. — Разбрах, че „Американски роботи“ е възприела съвсем друга политика.

Пол бе остарял. Отслабналото му зрение бе подменено с фотооптични клетки. В това отношение бе заприличал на Андрю.

— Какво са направили? — попита Андрю.

— Произвели са огромен компютър, който комуникира с хиляди роботи чрез микровълни. Роботите не притежават позитронен мозък. Явяват се подразделения на гигантски мозък, от който физически са разделени.

— Така по-ефективно ли работят?

— Компанията твърди, че е така. Преди да умре, Смит-Робъртсън създаде ново направление. Това беше враждебна реакция срещу тебе. „Американски роботи“ е решена да не произвежда повече роботи като теб, за да не му създават проблеми. По тази причина са отделили мозъка от тялото. Мозъкът няма да има тяло, което ще трябва да се подменя. Тялото няма да има мозък, който да има някакви желания.

— Изумително е твоето влияние върху историята на роботиката, Андрю — продължи Пол. — Твоят художнически талант принуди компанията да програмира роботите по-прецизно. Свободата ти извоюва закон за защита правата на роботите. Настояването ти да станеш андроид, ги принуди да отделят мозъка от тялото.

— Подозирам, че накрая фирмата ще създаде един огромен мозък, който ще контролира няколко милиарда роботи — отбеляза Андрю. — Ще поставят всичките яйца в една кошница. Това изобщо не е редно.

— Мисля, че си прав. Лошото е, че събитието няма да стане по-рано от сто години. Няма да съм жив, за да го видя. Не съм сигурен, че ще доживея и до следващата година.

— Какво говориш, Пол? — Възкликна загрижено Андрю.

Пол сви рамене.

— Ние сме смъртни, Андрю. Не приличаме на теб. Това не е от съществена важност, но искам да те уверя в едно нещо: аз съм последен от фамилията Мартин. Средствата, които контролирам, ще бъдат прехвърлени на твое име чрез моята фирма. Каквото и бъдеще да те очаква, поне материално ще бъдеш осигурен.

— Това не е необходимо — възрази Андрю. За всичките тези години не можа да привикне със смъртта на Мартинови.

— Хайде да не спорим — помоли Пол. — Така трябва да бъде! Над какво работиш сега?

— Програмирам система, снабдяваща андроидите, т.е. мен, с енергия от друг източник. Вместо от атомни клетки, енергията ще идва от разграждането на хидрокарбонати.

Пол изви вежди.

— Значи, те ще дишат и ще се хранят?

— Да.

— От колко време работиш върху проблема?

— От много отдавна, но мисля, че постигнах резултат. Изобретих подходяща камера, която да катализира необходимия разпад.

— Но защо го правиш, Андрю? Атомните клетки ми се струват напълно подходящи.

— Прав си, но те не приличат на човешките.

15.

Отне му много време, но Андрю не бързаше. На първо място, той не искаше да прави нищо, докато Пол не умре на спокойствие.

Със смъртта на пра-правнука на господина Андрю се почувства сам сред враждебния свят. Това му даде решителност да продължи по предначертания път.

Все пак не беше съвсем сам. Хората умираха, но „Финголд и Мартин“ съществуваха. Фирмата имаше продължителност на живота, близка с тази на робота. Тя имаше своите цели и ги следваше неотлъчно. Андрю беше изключително богат. Ежегодно в компанията постъпваше абонаментната му вноска. Това легално я правеше съпричастна на съдбата на камерата за разпад.

Когато дойде часът Андрю да посети „Американски роботи“, той отиде сам. Веднъж бе ходил там с господина и веднъж — с Пол. Третият път той приличаше на човек и не се нуждаеше от придружител.

Корпорацията се бе променила. Производствените халета приличаха на космически станции. Между другото, по подобен начин се бяха разрастнали всички останали производства. Това бе станало с помощта на огромна армия от роботи. Земята бе заприличала на парк. Населението, включващо един милиард жители, бе стабилизирано. Тридесет процента от него включваше популацията на роботите.

Директор на Изследователския отдел беше Алвин Магдескю. Косата му беше черна. Лицето и малката брадичка, която стърчеше от него — тъмни… Над кръста не носеше нищо друго, освен вратовръзка. Така диктуваше модата. За разлика от него, дрехите на Андрю бяха доста и носеха белега на изминалите десетилетия.

— Знам за тебе, разбира се. Драго ми е да те видя — посрещна го Магдескю. — Ти си най-популярният ни продукт. Колко жалко, че старият Смит-Робъртсън не те харесваше. С твоя помощ можехме да постигнем много неща.

— Още не е късно — отбеляза Андрю.

— Не мисля така. Времената сега са други. За изминалите сто години роботите на Земята вече нямат самостоятелен мозък. Останалите са използваеми в открито пространство.

— Но аз съм тук и функционирам.

— Вярно е, но са останали много малко като тебе. Какво си си наумил този път?

— Бих желал да приличам още по-малко на робот. След като тялото ми е органично, искам органичен източник на енергия. Донесъл съм тука планове…

Магдескю не ги разгледа подробно. Може би имаше такова намерение, но при един пункт се сепна.

— Гениално просто е! Кой измисли всичко това?

— Аз — отговори Андрю.

Магдескю го изгледа остро.

— Това ще натовари прекалено много тялото ти. Тъй като досега с него не са правени подобни експерименти, съветвам те да не го правиш.

Лицето на Андрю имаше ограничени възможности за изражения, но нетърпението явно прозираше в гласа му.

— Доктор Магдескю, струва ми се, че пропускате нещо много важно. Нямате друг избор, освен да удовлетворите моята молба. След като такова приспособление може да се имплантира в моето тяло, то е приложимо и за човешкото. Известна е вече тенденцията за удължаване живота на човека чрез присаждане на протези. Никой не програмира по-добри протези от мен.

Аз контролирам патента им, легализиран от фирмата „Финголд и Мартин“. Ние сме в състояние сами да развием производство, чиято цел ще бъде изработката на човек, носещ качествата на робот. От всичко това ще страда вашият собствен бизнес.

От друга страна, ако вие се съгласите да ме оперирате, ще получите достъп до този патент. Ще можете да контролирате технологията по създаване на роботи и протезирането на хора. Първоначалната субсидия ще ви бъде отпусната, едва след като се убедим, че операцията е успешна. — Андрю не усети никакво влияние на Първия закон от факта, че е поставил в неудобна ситуация човек. Вече знаеше, че онова, което за момента ти се струва жестоко, след време се превръща в любезност.

Магдескю изглеждаше шокиран.

— Не мога сам да реша подобен проблем — успя да изрече той. — Нужно е да се свика Управителният съвет на корпорацията. Това изисква време.

— Мога да ви отпусна необходимото време — каза Андрю. — Но нямам намерение да чакам цяла вечност.

Със задоволство установи, че и Пол не би могъл да се справи по-добре.

16.

Отне само необходимото време. Операцията протече успешно.

— Бях много против тази интервенция, Андрю — каза Магдескю. — Съвсем не е това, за което си мислиш. Не исках да експериментираме върху тебе. Сега позитронните ти вериги взаимодействат със симулантни нервни пътища. Но ако нещо се случи с тялото, трудно ще съхраним мозъка ти.

— Нито за миг не съм се съмнявал в уменията на Вашите специалисти — успокои го Андрю. — Сега мога да се храня.

— Да, можеш да приемаш маслинено масло. Това предполага периодично почистване на камерата за разпад. Това не е съвсем приятна операция.

— Така щеше да бъде, ако не търсех напредък. Самопочистването не е невъзможно. Сега разработвам устройство, което ще се справя и с твърда храна. Ще изхвърля несмлените частици.

— Това предполага наличието на анус?

— Негов еквивалент.

— С какво друго ще се снабдиш, Андрю?

— С всичко останало.

— И с гениталии?

— Ако съответстват на плановете ми. Тялото ми е платно, върху което ще изрисувам…

Магдескю изчака да довърши изречението. Тъй като Андрю продължаваше да мълчи, той каза:

— Мъж?[1]

— Ще видим.

— Не разбирам амбициите ти, Андрю. В сравнение с всеки един от нас, ти си най-добрият. Започна да пропадаш от момента, в който стана органичен.

— Мозъкът ми не се повлия от това.

— Вярно е и ти го признавам. Андрю, патентът за протезите носи твоето име. Признат си като изключителен изобретател и новатор. Защо е необходимо да правиш експерименти със собственото си тяло?

Андрю запази отговора на този въпрос за себе си.

Почестите не закъсняха. Приеха го за член на няколко научни съвета. Един от тях се отнасяше към нова наука, планирана като роботобиология. Сега се бе превърнала в протезология.

Послучай неговата сто и петдесет годишнина, „Американски роботи“ организира тържествена вечеря. Ако Андрю съзря ирония в този акт, той запази чувството за себе си.

Алвин Магдескю беше пенсионер, но дойде да председателства празненството. Самият той беше на деветдесет и четири години, но живееше, благодарение на протези. Сред многото функции, които изпълняваха, те поддържаха неговите бъбреци и черен дроб. Върховен момент на тържеството бе тостът, вдигнат от Магдескю. След кратка и емоционална реч той вдигна наздравица за безсмъртния робот.

В лицето на Андрю бяха аранжирани мускули и сухожилия, позволяващи известна изразителност. Но по време на цялата церемония то остана сериозно. Андрю не искаше да бъде безсмъртен робот.

[1] Отново глупав превод; по-нормалният е „Човек?“. Бел.Mandor. ↑

17.

В крайна сметка, протезологията стана причина Андрю да напусне планетата. В последвалите тържеството десетилетия Луната бе добила облика на Земята. Различаваше се от нея по липсата на гравитация, както и по пренаселените си подземни селища.

Протезите там трябваше да се приспособят към отсъствието на земно притегляне. Андрю прекара пет години на Луната, които посвети на съответните адаптации. Когато се разхождаше из роботни популации, всеки го третираше с раболепието, демонстрирано към хората.

Посрещането му на Земята, когато се завърна, можеше да се нарече скучно в сравнение с това в офисите на „Финголд и Мартин“.

Настоящият ръководител на фирмата, Саймън Де Лонг, бе изненадан.

— Съобщиха ни, че се завръщаш, Андрю. — За миг да се обърне към него с „господин Мартин“. — Очаквахме те следващата седмица.

— Загубих търпение — сряза го Андрю. Искаше час по-скоро да стигне до същественото. — Саймън, на Луната ръководих екип от двадесет учени. Никой не подлагаше на съмнение моите заповеди. Лунарните роботи се обръщаха към мен, като към човешко същество. Защо тогава не съм човек?

Де Лонг стана предпазлив.

— Скъпи ми Андрю, както самият ти подчерта, хора и роботи се отнасят към тебе като към човек. Де факто ти си човек!

— Това не е достатъчно! Искам не само да се отнасят с мен така, а законът да ме признае за човек. Искам да бъда човек де юре.

— Това е съвсем друго нещо — подчерта Де Лонг. — Тук ще се сблъскаме с човешката предубеденост. Може много да приличаш на човек, но не си такъв.

— В какво отношение? — попита Андрю. — Имам формата и тъканите на човека. Моите органи са идентични с протезите, имплантирани в някои хора. Притежавам художествен, литературен и научен потенциал, за какъвто много от вас биха мечтали. Какво повече се иска?

— Аз самият не искам нищо. Проблемът е, че Законодателната комисия трябва да те провъзгласи за човек. Честно казано, не очаквам това да се случи.

— С кой от тази комисия трябва да разговарям?

— Предполагам, с председателя на Комитета по наука и технологии.

— Можеш ли да уредиш срещата?

— Но с твоята позиция ти едва ли се нуждаеш от…

— Не, искам ти да ми съдействаш! — Не му направи впечатление, че заповядва на човек. На Луната бе свикнал с това. — Искам да знаят, че фирмата „Финголд и Мартин“ стои зад гърба ми и ме подкрепя!

— Да, но…

— Саймън, за изминалите сто седемдесет и три години, по един или друг начин, съм помогнал на фирмата. Беше време, когато бях задължен на нейни членове, но сега е обратното. Настоявам дълга към мен да бъде изплатен!

— Ще видя какво мога да направя — отговори Де Лонг.

18.

Председателят на Комитета по наука и технологии живееше в Източна Азия. Освен това беше жена. Казваше се Чий Ли-Синг и дрехите й бяха прозрачни. Като че бе обвита в полиетилен, който закриваше само онова, което тя искаше.

— Разбирам Вашето желание да имате правата на човек — каза тя. — В историята е имало времена, когато хората са се борили за справедливост. Каква дискриминация сте забелязали относно себе си?

— Не е зачетено правото ми на живот. Роботът може да бъде разглобен по всяко време.

— По същия начин човекът би могъл да бъде екзекутиран по всяко време.

— Екзекуция може да се приложи само след съдебен процес. За моето разчленяване такава процедура не е необходима. Достатъчна е само една дума. Между другото… — Андрю отчаяно се мъчеше да не направи умолителна физиономия. Гласът му обаче го издаваше. — Истината е, че искам да бъда мъж. Искал съм го непрекъснато във времето, през което съм живял. А то включва шест поколения човешки живот.

Тъмните очи на Ли-Синг го изгледаха съчувствено.

— Законодателната комисия би могла да изработи закон, който да те определи като мъж. Тя, на практика, би могла да стори това и относно статуя. Дали ще пожелаят да го направят, не знам. Конгресмените също са хора. И при тях съществува елемент на подозрение относно роботите, както при всички останали.

— Дори сега?

— Дори сега. Ще изтъкнем факта, че ти си заслужил по-специално отношение. Сигурна съм, че страхът от липсата на такъв прецедент ще остане.

— Какъв прецедент? Аз съм единственият робот от моя тип и друг никога няма да има. Може да се консултирате с „Американски роботи“.

— „Никога“ е дълго време, Андрю… Или предпочиташ „господин Мартин“, след като аз с удоволствие те посвещавам в мъж? Ще се увериш с какво неудоволствие някои конгресмени ще изтъкнат този предлог, колкото и незначителен да е той. Господин Мартин, имаш моята подкрепа, но не мога да ти кажа, че има надежда. Всъщност…

Тя се облегна назад. Челото й се сбърчи.

— Всъщност, ако нещата се разгорещят, ще изникне определена сантименталност вътре в комисията и извън нея. Ще ги трогне разчленяването, за което спомена. Да се отърват от тебе, ще им изглежда идеално разрешение на въпроса. Помисли върху това, преди да предприемеш по-нататъшни стъпки.

— Никой ли няма да признае техниката на протезология, която е изцяло моя?

— Може да ти се стори жестоко, но няма да се сетят за това. Ако го направят, ще го използват срещу тебе. Ще изтъкнат, че си го направил изключително заради себе си. Ще твърдят, че това е част от кампанията за роботизиране на хората или за хуманизиране на роботите. И в двата случая ще го сметнат за жестоко и злонамерено. Никога не си участвал в политическа кампания, господин Мартин. Не знаеш какво е да те оклеветят. Бих те посъветвала да запазиш спокойствието на своя живот. — Тя стана. В сравнение със седналата фигура на Андрю, Ли-Синг изглеждаше миниатюрна, почти дете.

— Ако реша да се боря за човешки права, ще застанеш ли на моя страна? — попита Андрю.

Тя се замисли, после отговори:

— Ще го направя, доколкото позволяват силите ми. Ако твоят случай застрашава политическата ми кариера, ще го зарежа. Материята не съответства на моите убеждения. Опитвам се да бъда достатъчно честна с тебе.

— Благодаря! Не бих могъл да желая повече. Възнамерявам да се боря за правата си, независимо от последствията. Разчитам на цялата подкрепа, която си в състояние да ми дадеш.

19.

Битката не беше директна. „Финголд и Мартин“ го посъветва да прояви търпение. Андрю измърмори, че има достатъчно запас от него. Фирмата се опита да стесни полето на действие.

Нейните адвокати участваха в съдебни процеси, в които отказаха да заплатят дълга към индивидите с протезирани сърца. Доводът им бе, че притежанието на роботен орган ги лишава от човешка същност. Това нарушавало конституционните им права.

Те упорито отстояваха своята позиция. При всяко дело губеха, но го правеха разточително. Винаги предизвикваха апел към Световния съд.

Това им отне години и милиони долари.

Когато бе издадена и последната присъда, Де Лонг организира празнуване на съдебните загуби. Андрю също беше сред присъстващите.

— Досега постигнахме две неща, Андрю — каза Де Лонг. — Доволен съм и от двете. Първо, афиширахме факта, че изкуствените протези, внедрени в човешкото тяло, не го лишават от човешка същност. Второ, ангажирахме обществото с въпроса. Всички са на мнение, че е по-важно да се спаси живота на човек, отколкото да се тълкува неговата идентичност.

— Мислиш ли, че сега Законодателната комисия ще ме признае за човек?

Де Лонг се почувства неудобно.

— Не мога да бъда оптимист. Законодателната комисия признава само един орган, който е критерий за човешка същност. Хората имат органичен мозък, изграден от клетки, Този на роботите, ако изобщо притежават такъв, е платинено-иридиев. Твоят със сигурност е позитронен… Андрю, не ме гледай така! Не ни достигат познания за прекопиране работата на клетъчния мозък върху изкуствена структура, за да повлияем на съдебното решение. Дори ти не можеш да го направиш.

— Тогава как ще постъпим?

— Ще направим опит, разбира се. Конгресменката Ли-Синг ще бъде на наша страна. Има доста като нея. Президентът ще се подчини на мнозинството.

— Ще имаме ли мнозинство?

— Още сме далеч от него. Ще го достигнем, ако обществото включи и тебе в своята интерпретация за човек. Шансът е минимален, но ако ти настояваш, може да заложим на него.

— Нямам намерение да се отказвам.

20.

Конгресменката Ли-Синг бе остаряла от деня, в който Андрю я срещна за пръв път. Прозрачните й дрехи бяха история. Косата й бе гладко сресана, дрехите й — цилиндрични. Стилът на обличане на Андрю си бе останал същият, както от преди век.

— Направихме, каквото можахме, Андрю — каза тя. — Ще опитаме пак, но честно да ти кажа, мисля, че трябва да се предадем. Всичките ми усилия единствено ме дръпнаха назад в предстоящата кампания за конгреса.

— Знам и това ме смущава — отговори Андрю. — Веднъж ми каза, че ако стане така, ще се откажеш. Защо не го направиш?

— Хората променят намеренията си понякога. Да те изоставя, ми се струва прекалено висока цена за още един мандат. Бях член на Законодателната комисия повече от четвърт век. Достатъчно ми е.

— Няма ли начин да променим мнението им, Чий?

— Всички, които се поддадоха, са на наша страна. Останалите, а те са мнозинството, не отстъпват от емоционалните си антипатии.

— Емоциите не са добър съветник при разрешаването на който и да било проблем.

— Знам това, Андрю. Те не изтъкват своята антипатия като основен мотив.

— Причина за всичко е мозъкът — каза внимателно Андрю. — Трябва ли да го дефинираме единствено като клетъчна версия на позитроните? Не трябва ли да изтъкнем неговата функция? Толкова ли е важно от какво е направен той? Не е ли най-важно, че мозъкът е материална основа на мисленето?

— Няма да стане — отговори Ли-Синг. — Твоят мозък е произведен от човек, а човешкият — не. Твоят е конструиран, техният — резултат на еволюция. За всеки, решен да издигне бариера между себе си и робота, тази разлика се превръща в желязна стена, висока и дебела по километър.

— Ако се справим с източника на тяхната антипатия…

— Толкова години си живял сред хората, Андрю — отбеляза Ли-Синг. — Въпреки това все още се опитваш да откриеш причина за човешките действия. Бедният ми Андрю! Прости ми, но именно твоята същност на робот е причина за това!

— Не знам… Ако можех да променя…

Ако можеше да промени…

От много време знаеше, че може да се стигне дотам. И ето, озова се при хирурга. Откри един достатъчно добър в своята работа. Разбира се — робот. На човек не можеше да се довери, нито като специалист, нито като намерения.

Хирургът не можеше да извърши такава операция върху човешко същество. Превъзмогнал веднъж вътрешния си смут, предизвикан от Първия закон, Андрю каза:

— Аз също съм робот.

След това с твърдост, която бе усвоил от хората през изминалите десетилетия, отсече:

— Заповядвам ти да извършиш операцията върху мен!

При отсъствието на Първия, такава заповед моментално активира Втория закон.

21.

Чувството му за слабост бе въображаемо. Андрю бе сигурен в това. Беше се възстановил след операцията. Въпреки това се облегна на стената внимателно. Да седне, щеше да бъде прекалено издайнически.

— Окончателното гласуване ще се проведе тази седмица, Андрю — каза Ли-Синг. — Не можех да протакам повече. Със сигурност ще загубим…

— Благодарен съм ти за усилията. Отлагането осигури необходимото време за рискованото ми начинание.

— Какво рисковано начинание? — Ли-Синг не скри своята загриженост.

— Не можех да кажа предварително нито на теб, нито на хората от „Финголд и Мартин“. Сигурен съм, че щяхте да ме спрете. Виж, ако проблемът е в мозъка, няма ли пряко отношение той към безсмъртието? Кой го е грижа как изглежда мозъкът или от какво е изграден? Какво значение има, че мозъчните клетки умират? Всички органи може да бъдат подменени, но промяната на мозъка променя, или убива своя притежател.

Позитронните ми вериги работиха безотказно близо двеста години. Биха го правили още векове наред. Не е ли този факт фундаменталната бариера? Хората толерират безсмъртния робот, защото нехаят за машината. Не приемат обаче безсмъртния човек, защото са смъртни. По тази причина няма да ме провъзгласят за човешко същество.

— Не разбирам накъде биеш, Андрю — обади се Ли-Синг.

— Елиминирах този проблем. Преди няколко десетилетия позитронният ми мозък бе свързан с органични нерви. Сега, чрез операция, потенциалът на позитроните ми бавно бе изтеглен.

За момент набръчканото лице на Ли-Синг остана непроменено. След това устните й се стегнаха.

— Да не искаш да кажеш, че си уредил своята смърт, Андрю? Нямаш право да постъпиш така! Третият закон го забранява.

— Трябваше да избирам между смъртта на тялото ми и смъртта на моите мечти и стремежи. При тези условия, да позволя на тялото ми да живее, е най-голямото незачитане на Третия закон.

Ли-Синг протегна ръка, сякаш искаше да го разтърси, но навреме се овладя.

— Андрю, няма да се получи! Трябва да върнеш нещата обратно по местата им!

— Това е невъзможно. Уврежданията са прекалено големи. Остава ми около година живот. Събрах сили само, за да отпразнувам своята двестагодишнина.

— Не мога да разбера значението на твоето действие! Андрю, ти си глупак!

— Ако това, което извърших, ще ме направи човек, заслужавало си е усилието. Ако не сполуча, поне ще сложи край на борбата си.

Реакцията на Ли-Синг изненада самата нея. Тя започна тихо да плаче.

22.

Последното действие на Андрю развълнува света по странен начин. Всичко, направено от него до този момент, не му бе повлияло по никакъв начин. Впоследствие той бе прегърнал смъртта, за да се превърне в човек. Този факт не можеше лесно да бъде преглътнат.

Тържеството по случай неговата двестагодишнина, последното в живота му, бе организирано някак отчаяно. Световният президент подписа акта и го превърна в закон. Церемонията можеше да се наблюдава по глобалната телевизионна мрежа. Събитието щеше да се излъчва за лунарната колония, както и за марсианската.

Андрю бе в инвалидна количка. Можеше още да ходи, но трепереше.

Човечеството наблюдаваше. Президентът каза:

— Преди петдесет години ти беше провъзгласен за безсмъртен робот, Андрю. — След кратка пауза и с по-тържествен тон, той продължи: — Днес те обявяваме за двестагодишен човек, господин Мартин!

Усмихнат, Андрю пое подадената ръка на президента.

23.

Андрю лежеше в леглото. Мислите му бавно чезнеха.

Той отчаяно се вкопчи в тях. Мъж! Той беше мъж! Искаше това да бъде последната му мисъл. Искаше да се разтопи… Да умре с това.

Андрю отвори очи. За последен път разпозна Ли-Синг, застанала край леглото му. Имаше и други, но те бяха безлични сенки. Само Ли-Синг изпъкваше сред сивотата. Бавно той протегна ръка и усети как тя я поема.

Образът й избледняваше, последните му мисли го напускаха.

Преди да тя изчезне напълно, преди всичко да застине, една последна мисъл пробяга през съзнанието му:

— Малка госпожице… — прошепна той прекалено тихо, за да бъде чут.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Заслуги