СТИВЪН КИНГ

ДОКТОР СЪН

Превод: Весела Прошкова

chitanka.info

Хотел „Панорама“ отдавна е изравнен със земята. Малкият Дани Торънс, който вижда оживели мъртъвци, вече е пораснал. Уви, кошмарът от миналото е загнезден в главата му и Дан пие, за да го забрави. И без да се усети, тръгва по стъпките на баща си: бавно, но сигурно се плъзга по наклонената плоскост на пълната деградация. Докато провидението (дали само то?) го отвежда в градче в Ню Хемпшир. Той започва да посещава сбирките на Анонимни алкохолици и си намира работа в местния хоспис. Там необичайната му дарба — озарението, доскоро потискана от алкохола, се връща: Дан помага на възрастните пациенти спокойно да прекрачат в отвъдното и скоро всички започват да го наричат доктор Сън. Същевременно той получава телепатични съобщения от Абра — момиче, чието озарение е дори по-силно от неговото. Абра е набелязана от „Верни на възела“ — зли свръхестествени същества, гладни дяволи, които се хранят с еманацията на жертвите си. От съвсем малка тя несъзнателно търси контакт с Дан, сякаш интуитивно осъзнава, че само той ще й помогне да оцелее, когато настъпи моментът да се противопостави на гладните дяволи.

И този път Стивън Кинг не изневерява на себе си и поднася на читателите роман, който ще ги държи на нокти до последната страница.

Навремето, когато дрънках на ритъм китара с групата „Рок Ботъм Римейндърс“, Уорън Зивън понякога свиреше с нас на участия. Падаше си по сиви тениски и филми като „Царството на паяците“. Настояваше при бисовете да изпълнявам солото на култовото му парче „Лондонските върколаци“. Казвах, че не съм достоен, а той твърдеше обратното.

— Хвани сол мажор — поучаваше ме — и викай колкото ти глас държи. И най-важното — свири като Кийт.

Никога няма да бъда Кийт Ричардс, обаче давах всичко от себе си и винаги, когато свирех заедно с Уорън и той се скъсваше от смях, бях на седмото небе. Уорън, този вик е за теб, където и да си. Кофти ми е без теб, приятел.

Намирахме се на кръстопът. Полумерките не свършиха работа.

Голямата книга на „Анонимни алкохолици“

За да останем живи, трябва да забравим що е гняв.

(Гневът е) лукс, запазен само за нормалните хора.

Голямата книга на „Анонимни алкохолици“

ПРЕДВАРИТЕЛНИ БЕЛЕЖКИ

СТРАХ е акроним на Става Тревожно Разкарай Алкохола Хайде.

СЕЙФЪТ

1.

На втория ден от месец декември през годината, в която в Белия дом се разпореждаше производител на фъстъци от Джорджия, един от прочутите планински хотели в Колорадо изгоря до основи. Свършено беше с „Панорама“. Проведоха разследване и заключението на началника на Противопожарната служба на окръг Джикарила беше, че опустошението е причинено от избухването на повреден парен котел. По време на инцидента хотелът беше затворен за през зимния сезон и в него се намираха само четирима души. Трима останаха живи. Джак Торънс, назначен за извънсезонен пазач, загина по време на смелия си, но безуспешен опит да намали налягането в парния котел, повишило се до крайно опасно ниво заради повреден изпускателен клапан.

Оцеляха съпругата на Джак Торънс и малкият му син. Третият, останал жив, беше готвачът Ричард Халоран, напуснал сезонната си работа във Флорида, за да навести семейство Торънс, защото получил „озарение“, както той го нарече, че са в беда. Двамата възрастни получиха сериозни наранявания при експлозията. Само детето се отърва без драскотина.

Поне физически.

2.

Уенди Торънс и синът й получиха обезщетение от корпорацията, чиято собственост беше хотел „Панорама“. Сумата не беше голяма, но покри разходите им за трите години, през които Уенди беше нетрудоспособна заради тежката травма на гръбнака. Адвокатът, с когото тя се консултира, й каза, че ако изчака и се заинати, ще получи много повече, защото шефовете на корпорацията искат да избегнат съдебно преследване. Само че единственото желание на Уенди беше да загърби кошмарната зима в Колорадо. Заяви, че ще оздравее, и наистина се пооправи, въпреки че травмата я измъчва до края на живота й. Счупеният гръбнак и натрошените ребра заздравяват, но не престават да крещят от болка.

Известно време Уинифред и Дани Торънс живяха на югоизток, после се преместиха в Тампа. Понякога Дик Халоран (човекът с озаренията) идваше от Кий Уест да ги навести. Най-вече да навести малкия Дани, с когото го свързваше нещо по-особено.

През едно ранно мартенско утро на 1981 Уенди телефонира на Дик и го помоли да дойде веднага. През нощта Дани я събудил и я предупредил да не ходи в банята.

После отказал да говори. Повече не продумал.

3.

Събуди се, защото му се пишкаше. Навън бушуваше бурен вятър. Беше топло — във Флорида температурата винаги е висока, обаче воят отвън го изплаши. Напомни му за „Панорама“, където повреденият парен котел беше най-малката опасност.

С майка му обитаваха неприветлив двустаен апартамент в комунална жилищна сграда. Той излезе от стаичката си до спалнята на майка си и прекоси коридора. Нов порив на вятъра разтърси изсъхналото палмово дърво край сградата и листата му зашумоляха като тракащи кости на скелет. Тази вечер вратата на банята беше затворена. Но не защото майка му беше там. От лицевите травми, които беше получила от взрива в „Панорама“, тя хъркаше в съня си — тихичко рррррр, което и сега се чуваше от спалнята.

Вратата се беше затворила случайно, нямаше нищо страшно.

Обаче Дани знаеше, че не е така (самият той притежаваше силно развита интуиция и пророческа дарба), но… понякога ти се иска да узнаеш истината. Понякога ти се иска да се увериш с очите си. Беше го разбрал в „Панорама“, в стаята на втория етаж.

Протегна ръката си, която му се стори твърде дълга и твърде еластична, сякаш нямаше кости, завъртя валчестата дръжка и отвори вратата.

Както и очакваше, жената от стая 217 беше там. Беше гола, седеше разкрачена на тоалетната чиния, белите й бедра бяха подпухнали. Зеленикавите й гърди висяха като спукани балони. Срамните й косми бяха прошарени, почти сиви. Сиви бяха и очите й, напомнящи стоманени огледала. Видя го и устните й се разтегнаха в зловеща усмивка.

„Затвори очи — беше му казал някога Дик Халоран. — Ако видиш нещо страшно, затвори очи, кажи си, че го няма, и когато ги отвориш, то ще си е отишло.“

Само че трикът не беше подействал в стая 217, не подейства и сега. Дани знаеше, че ще стане така. Усещаше вонята й. Тя се разлагаше.

Жената (той знаеше, че се казва госпожа Маси) тромаво се изправи, понамести моравите си крака и протегна ръце към него. Плътта й провисна, сякаш се стичаше. Усмивката й беше като на човек, който вижда добър приятел. Или пък нещо вкусно за хапване.

Изражението на Дани не издаваше страха му; той тихо затвори вратата и отстъпи назад. Видя как валчестата дръжка се завъртя надясно… наляво… отново надясно… после престана да се движи.

Вече беше на осем и можеше да разсъждава трезво въпреки сковаващия ужас. Може би защото дълбоко в себе си очакваше случващото се. Макар да очакваше в някакъв момент да се появи Хорас Дъруент. Или пък барманът, когото баща му беше нарекъл Лойд. От друга страна, би трябвало да предположи, че ще е тъкмо госпожа Маси. Защото тя беше най-страшното от всички неживи същества в „Панорама“.

Онази частица от ума му, която разсъждаваше логично, настоя, че тя е само фрагмент от незапомнен кошмар, който го беше последвал след събуждането, докато прекосяваше коридора към банята. Каза му още, че ако отново отвори вратата, жената няма да е там. Ама, разбира се, че нямаше да е там, нали вече беше буден! Обаче друга частица — онази, свързана с озарението, знаеше, че не е така. Хотелът още не си беше разчистил сметките с тях. Най-малко един от отмъстителните му призраци беше последвал майката и сина във Флорида. Веднъж Дани се беше натъкнал на тази жена, която изскочи от ваната, в която лежеше, и се опита да го удуши с ледените си, но изненадващо силни пръсти. Ако сега той влезеше в банята, проклетницата щеше да довърши започнатото.

Взе компромисно решение и притисна ухо до вратата. Отначало не чу нищо. После долови шумолене.

Нокти на мъртва жена, дращещи по дървена плоскост.

Дани отиде в кухнята (краката му сякаш ги нямаше), качи се на стол и се изпишка в умивалника. После събуди майка си и й каза да не ходи в банята, защото там има нещо лошо, легна си отново и се зави през глава. Искаше му се да остане вечно в леглото и да става само да се облекчава. След като предупреди майка си, вече не му се говореше с нея.

Тя знаеше за пристъпите на мълчание. Започнаха, след като Дани се осмели да влезе в стая 217 на „Панорама“.

— Ще разговаряш ли с Дик?

Той я погледна и кимна. Майка му телефонира, въпреки че беше четири сутринта.

Дик пристигна привечер на следващия ден. Донесе нещо. Подарък.

4.

След като Уенди позвъни на Дик — постара се малкият да чуе разговора, — синът й отново заспа. Макар вече да беше на осем и в трети клас, още смучеше палеца си. Сърцето й се свиваше, като го гледаше. Приближи се до вратата на банята и я загледа. Страхуваше се — думите на Дани я бяха изплашили, обаче й се налагаше да влезе и нямаше намерение да се облекчи в умивалника като него. Сбърчи нос, като си представи как сяда на ръба на плота и задните й части увисват над мивката — не, нямаше да се изложи така, въпреки че нямаше кой да я види.

Държеше чука, който беше извадила от малката вдовишка кутия с инструменти. Завъртя валчестата дръжка, отвори вратата и вдигна чука. Разбира се, в помещението нямаше никого, но седалката на тоалетната чиния беше спусната. Никога не я оставаше така, преди да си легне, защото знаеше, че ако Дани, почти спящ, реши да се облекчи, ще забрави да я вдигне и ще се изпишка върху нея. А как вонеше само! Сякаш плъх беше умрял в дупка в стената.

Пристъпи вътре, направи още една крачка. Стори й се, че нещо се раздвижва, завъртя се и вдигна чука, за да халоса онова, което

(все едно кое)

се криеше зад вратата. Беше само сянката й. „Плаши се от сянката си“ — подиграваха се хората, но Уенди Торънс имаше обеца на ухото. След всичко, което беше видяла и преживяла, знаеше, че понякога сенките са опасни. Понякога имаха зъби.

Нямаше никого в помещението, но на седалката на банята имаше тъмно петно, още едно се виждаше на завесата на душа. Първата й мисъл беше, че петната са от изпражнения, обаче изпражненията не бяха жълтеникавоморави. Наведе се и видя парченца плът и разлагаща се кожа. На постелката пред ваната имаше още… и оформяха отпечатъци от ходила. Следите бяха прекалено малки, прекалено изящни, за да са от мъжки стъпала.

— Господи! — прошепна тя.

В крайна сметка се облекчи в умивалника.

5.

По обяд насила накара Дани да стане и да хапне няколко лъжици супа и половин сандвич с фъстъчено масло, после обаче той пак си легна. Още не беше проговорил. Халоран пристигна малко след пет следобед с неговия вече стар (но идеално поддържан и излъскан до блясък) червен кадилак. Уенди стоеше на прозореца и го чакаше, както навремето чакаше съпруга си, надявайки се той да се прибере в добро настроение. И трезвен.

Тичешком слезе по стълбището и отвори входната врата миг преди Дик да натисне бутона на звънеца с надпис ТОРЪНС 2А. Той разпери ръце и Уенди се хвърли в прегръдката му — искаше й се да остане така поне час. Може би два. Дик я пусна, хвана я за раменете и я побутна назад.

— Добре изглеждаш, Уенди. Как е малкият мъжага? Започна ли да говори?

— Не, обаче с теб ще говори. Дори отначало да не е на глас, можеш да… — Не довърши фразата, а сви пръсти като пистолет и го насочи към челото му.

— Няма да се стигне дотам. — Дик се усмихна и демонстрира новите си зъбни протези. Хотелът му беше взел предишните в нощта, когато парният котел се взриви. Да, Джак Торънс беше замахнал с дървеното чукче, което отне изкуствените зъби на Дик и способността на Уенди да ходи без болки в хълбока, но и двамата знаеха, че истинският виновник е „Панорама“. — Той е надарен с голяма сила, скъпа. Ще ме блокира, ако пожелае. Знам го от собствен опит. Освен това е за предпочитане да говорим по „нормалния“ начин. По-добре е за него. А сега ми разкажи какво се случи. От игла до конец, ясно?

Уенди му разказа, после го заведе в банята. Не беше изчистила петната, защото искаше той да ги види, както кварталният полицай запазва за криминолозите уликите на местопрестъплението. Наистина беше извършено престъпление. Посегателство върху сина й.

Дик внимателно разгледа „уликите“, без да ги докосне, после кимна:

— Да видим дали Дани е станал и е готов да си побъбрим.

Малкият още беше в леглото, но на Уенди й поолекна, като видя как лицето му засия, щом видя кой седи до него и го побутва по рамото.

(ей, Дани, донесох ти подарък)

(още не ми е рожденият ден)

Тя ги наблюдаваше — знаеше, че разговарят, но не и какво казват.

— Ставай, миличък — подвикна Дик. — Отиваме да се разходим по брега.

(Дик тя се върна госпожа Маси от стая 217 се върна)

Халоран отново го побутна:

— Говори нормално, Дан. Плашиш майка си.

— Къде ми е подаръкът? — попита малчуганът.

— Така те искам — усмихна се Дик. — Радвам се, като ти чуя гласа, Уенди — също.

— Да — промълви тя. Само толкова — иначе щяха да чуят как трепери гласът й и да се разтревожат.

— Докато ни няма, можеш да почистиш банята, Уенди. Имаш ли домакински ръкавици?

Тя кимна.

— Чудесно. Сложи ги.

6.

Плажът беше на три километра от къщата. Около паркинга се кипреха кичозни павилиончета, типични за всеки курорт, в които се продаваха пържени бухтички, хотдог и сувенири, само дето сега, в края на сезона, клиентите се брояха на пръсти. И по брега почти нямаше хора. Докато пътуваха насам с колата, Дани държеше на скута си подаръка — продълговат пакет, увит в сребриста хартия.

— Първо ще си поговорим, после ще видиш какво съм ти донесъл — каза Дик.

Тръгнаха по ивицата пясък, утъпкан и излъскан до блясък от прииждащите вълни. Дани вървеше бавно, защото Дик беше възрастен. Някой ден щеше да умре. Може би скоро.

— Няма да хвърля топа поне още няколко години — подхвърли Халоран. — Не бери грижа за мен. Разкажи ми за снощи. Не пропускай нищо.

Хлапакът се подчини. Свърши бързо. Най-трудно му беше да намери подходящите думи, описващи ужаса, който изпитваше, и как сега страхът беше примесен със задушаващо усещане за неизбежност: след като тя го беше открила, никога нямаше да си тръгне. Дик щеше да го разбере и без думи, но все пак накрая му хрумнаха няколко.

— Тя ще се върне. Знам, че ще се връща отново и отново, докато ме спипа.

— Помниш ли кога се запознахме?

Дани кимна, въпреки че се изненада от внезапното сменяне на темата. Халоран разведе из „Панорама“ семейство Торънс, когато пристигнаха в хотела. На Дани му се струваше, че оттогава са изминали стотици години.

— А помниш ли кога за пръв път ти проговорих без думи?

— Естествено.

— Какво казах?

— Попита искам ли да замина за Флорида с теб.

— Точно така. Сега да те питам нещо друго: как се почувства, като разбра, че не си сам. Че не си единственият… сещаш се.

— Беше прекрасно. Направо супер.

— Да… Разбира се.

Продължиха да вървят по пясъка, без да продумат. Мънички птички — майката на Дани ги наричаше „любопитки“ — се гмурваха във вълните и изскачаха като тапи.

— Не ти ли хрумна, че се появих тъкмо когато ти бях необходим? — Дик погледна хлапето и се усмихна. — Не, разбира се. И защо да ти хрумне? Беше дете, но сега си малко по-голям… по-зрял. В известно отношение. Чуй ме, Дани. Убеден съм, че светът си има начин да държи нещата в равновесие. Една поговорка гласи: „Когато ученикът е готов, ще се появи учителят.“ Бях твоят учител.

— Беше много повече. — Малчуганът стисна ръката му. — Беше ми приятел. Ти ни спаси.

Халоран сякаш не го чу (поне така изглеждаше) и промърмори:

— И баба ми имаше същата дарба — помниш ли, че тогава ти го казах?

— Да! Каза, че понякога с нея сте разговаряли, без дори да си мърдате устните.

— Точно така. Тя ме научи. А нея я научила нейната прабаба още по времето на робството. Някой ден и ти ще си учител. Ученикът ще дойде при теб. — Стигнаха до една скамейка, Дик седна и изпъшка: — Право да ти кажа, шубе ме е да вървя по-нататък — току-виж не успея да се върна. Седни до мен. Ще ти разкажа нещо.

— Не искам. Тя ще се върне, не разбираш ли? Ще се върне пак, и пак, и пак…

— Затвори си устата и си отвори ушите. — Чернокожият се усмихна и новите му зъбни протези се бялнаха на фона на тъмното му лице. — Мисля, че ще разбереш накъде бия. Хич не си глупав, малкия.

7.

Майката на Дик, онази с озарението, живеела в Клиъруотър. Наричали я Бялата майка. Не защото била от бялата раса, разбира се, а заради добротата й. Бащата на баща му живеел в Дънбри, Мисисипи — селце недалеч от Оксфорд. Жена му починала много преди Дик да се роди. Бил богат за цветнокож, живеещ на такова място по онова време. Бил собственик на погребално бюро. Родителите на Дик го водели на гости при дядо му четири пъти годишно и малкият мразел тези посещения. Изпитвал ужас от Анди Халоран и го наричал — мислено, разбира се, иначе щял да яде шамари — Черния дядо.

Дик се приведе към Дани:

— Чувал ли си за опипвачите на деца? Мъже, които искат да правят секс с малчугани.

— Май да — неуверено отвърна хлапето. Знаеше, че не бива да разговаря с непознати и никога да не се качва в колите им. Защото можеха да му направят нещо лошо.

— Старият Анди беше повече от опипвач. Отгоре на всичко беше и гаден садист.

— Какво е садист?

— Човек, на когото му става хубаво, като причинява болка.

Дани кимна:

— Аха, като Франки Листроун в училище. Извива ти като пране ръката или ти заклещва главата под мишницата си и те удря по челото с кокалчетата на пръстите си. Ако се разплачеш, спира. Иначе продължава да те тормози.

— Гадно е, но онова беше по-гадно. — Страничният наблюдател щеше да си помисли, че Дик е престанал да говори, обаче той продължи разказа си, като мислено изпращаше образи и ги свързваше с фрази. Дани видя Черния дядо — висок мъж с костюм, черен като кожата му, и с особена

(марка „Федора“)

шапка. Видя слюнката, събираща се в ъгълчетата на устните му, и очите му — винаги зачервени, сякаш от умора или от плач. Видя и как старецът слагаше на скута си Дик (по-малък, отколкото беше той, Дани, в момента — може би на неговата възраст като през онази зима в хотела). Ако в стаята имаше хора, само го гъделичкаше, но ако бяха сами, го стисваше за топките, докато на малкия започваше да му се струва, че ще умре от болка.

— Хубаво ли ти става? — пъхтеше в ухото му. Вонеше на цигари и на уиски „Уайт Хорс“. — Щото на всички момченца им харесва. Ама и да не ти е хубаво, ще си траеш. Щото ако вземеш да се оплакваш, тогаз ще разбереш какво е болка. Ще те прогоря, тъй да знаеш.

— Леле! — изпъшка Дани. — Гадно е!

— Ооо, имаше и други гадости — промърмори Дик, — обаче ще ти разкажа само едно нещо. Дядо взе слугиня да готви и да чисти, след като жена му си отиде на оня свят. На вечеря тя тръсваше на масата всичко — от салатата до десерта, щото на него така му харесваше. Десертът винаги беше пудинг или кейк, сервиран в купичка или в чинийка и сложен близо до теб, та да го гледаш, докато хапваш другите манджи. Дядо имаше желязно правило: можеш да си изядеш десерта само ако си омел печеното месо, варените зеленчуци и картофеното пюре. Плюс соса от печеното, който често беше ужасно безвкусен. Ако някой път се направех на разсеян, дядо ми даваше комат хляб и казваше: „Изтопи соса, Пиленце Дики, излъскай чинията, все едно кучето я е облизало!“ Така ми викаше — Пиленце Дики.

Понякога, колкото и да се насилвах, не можех да си довърша вечерята и тогава той изяждаше десерта. Или забучваше фаса си в кейка или в пудинга, защото седеше до мен. „Тю, да му се не види! — възкликваше. — Не улучих пепелника.“ Нашите не му правеха забележка, макар че дори да го правеше на шега, беше подло да постъпва така с дете. Преструваха се, че той се майтапи.

— Не е честно! — възкликна малчуганът. — Защо са му позволявали да те тормози? Мама винаги ме защитава. И татко щеше да ме защити.

— Беше ги шубе от него. Имаше защо. Анди Халоран беше кофти, сбъркан човек. Викаше ми: „Хапни си го, Дики, няма да те отрови.“ Случваше се да се подчиня, тогава той казваше на слугинята Нони да ми донесе друга порция. Ако се заинатях, гадостта оставаше до чинията ми. И не си довършвах вечерята, щото започваше да ми се драйфа.

— Трябвало е да преместваш десерта от другата страна — подхвърли Дани.

— Да не мислиш, че не се опитах? Не бях толкова тъп. Той обаче го връщаше на същото място, щото имало правило чинийката с десерта да е отдясно. — Дик млъкна и се загледа в голямата бяла яхта, която тромаво прекосяваше линията, разделяща небето и Мексиканския залив. — Да знаеш само как ме хапеше, когато се случеше да сме сами! Веднъж го заплаших, че ще го обадя на баща ми, ако не ме остави на мира, а той заби в крака ми запалената си цигара и рече: „Да не мислиш, че ми дреме? Тоя твой баща знае що за стока съм, обаче си трае, щото е мухльо и щото иска да пипне паричките ми в банката, след като пукна, което хич няма да е скоро.“

Дани се беше ококорил и го слушаше в захлас. Досега си мислеше, че няма по-страшна от историята за Синята брада, обаче тази беше по-ужасна. Защото не беше измислена, а истинска.

— Понякога ми казваше, че познава някой си Чарли Манкс, който бил много лош човек, и че ако не го слушам, ще му се обади по телефона, а Чарли ще дойде с шикозния си автомобил и ще ме закара на едно место, дето заключват непослушните деца. После ме хващаше за топките и почваше да ги стиска. „Затуй няма да гъкнеш, Пиленце Дики. Иначе дъртият Чарли ще те замъкне при другите откраднати деца и ще те държи там, докато гушнеш букета. Тогаз ще идеш право в пъкъла и вечно ще се пържиш на огъня. Щото си ме изпортил. Пет пари не давам дали ще ти повярват — портаджията си е портаджия“.

Вярвах на дъртия мръсник… дълго време му вярвах. Не го обадих даже на Бялата баба, оная, дето виждаше в бъдещето, щото се страхувах да не каже, че сам съм си виновен. Да бях по-голям, щях да се усетя навреме, обаче тогава бях невинно хлапе. — Помълча, после добави: — Имаше и още нещо. Сещаш ли се какво, Дани?

Момчето дълго се взира в Дик, сякаш разглеждаше мислите и образите в главата му. Накрая промълви:

— Искал си баща ти да вземе парите. Обаче не ги е взел.

— Позна. Черният дядо завеща всичките на едно сиропиталище за чернокожи в Алабама. Бас държа, че знам защо. Не че има значение де.

— Баба ти така и не е разбрала какво става, така ли? Изобщо не се е досетила, а?

— Абе, сещаше се, че има нещо, обаче аз не й давах да ми прочете мислите и накрая тя миряса. Само ми каза, че е готова да ме изслуша, когато реша да й се доверя. Знаеш ли, че когато Анди Халоран хвърли топа — получи удар, мръсникът ниеден — аз бях най-щастливото момче на света. Мама рече да не ходя на погребението и да остана с баба Роуз — Бялата баба, само че аз исках да отида. Ох, как исках! За да се уверя, че Черният дядо наистина е умрял.

През този ден валеше силен дъжд. Всички бяха отворили черни чадъри. Наблюдавах как спускат в гроба ковчега — несъмнено най-скъпият, предлаган в неговата погребална агенция — и си мислех как често жестоко ми стискаше топките, как забучваше фасове в десерта ми (и веднъж в крака ми) и как се перчеше на масата като откачения дърт крал в онази пиеса на Шекспир. Ама най-много си мислех за Чарли Манкс (бас държа, че дядо си го беше измислил, за да ме плаши) и как проклетникът вече не може да му се обади по телефона, та онзи да дойде през нощта и да ме закара с шикозния си автомобил при другите отвлечени момчета и момичета.

Надникнах в гроба („Остави момчето да погледне“ — рече татко, когато майка ми се опита да ме дръпне назад), загледах се в ковчега във влажната дупка и си помислих: „Сега си два метра по-близо до ада, много скоро ще попаднеш там и се надявам дяволът да ти направи хиляда чекии с пламтящата си ръка!“

Дик извади от джоба на панталона си пакет „Марлборо“ с кибрит на картонче, пъхнат в целофана. Захапа цигара, после дълго я гони със запалената клечка, защото и ръката, и устните му трепереха. Дани се удиви, като видя сълзите в очите му. Вече знаеше края на историята, затова попита:

— Кога се върна Черният Дядо?

Дик дръпна от цигарата, издиша дима и се усмихна:

— Не ти трябваше да надничаш в главата ми, за да се досетиш, нали?

— Да.

— Върна се след шест месеца. Един ден се прибрах от училище и го заварих гол на леглото ми, а онази му работа, дето вече се беше почти разложила, беше натопорчена. „Ела да ми седнеш на хуя, Пиленце Дики. Хубаво пожелание ми направи на изпроводяк, сега ще ти го върна тъпкано!“ Закрещях, но нямаше кой да ме чуе. Нашите бяха на работа: майка ми — в един ресторант, татко — в печатницата. Изтичах навън и треснах вратата. Чух как Черният дядо стана… туп!… прекоси стаята… туп-туп-туп!… после чух нещо друго…

— Нокти — едва чуто прошепна малчуганът. — Чул си как нокти драскат по вратата.

— Точно така. Избягах и се върнах чак вечерта, когато нашите вече се бяха прибрали. Него го нямаше, обаче бяха останали… следи.

— Аха. Като в нашата тоалетна. Защото той се е разпадал.

— Да, разлагаше се. Сам си смених чаршафите — знаех как, защото мама ми беше показала преди две години. Тогава ми рече, че вече съм пораснал достатъчно и ще мина без слугиня и че слугините са белите момчета и момичета като онези, за които тя се грижеше, преди да стане сервитьорка в ресторанта на Бъркин. След седмица видях Черния дядо на една люлка в парка. Беше си костюмиран, ама целият беше покрит с нещо сиво — сигурно плесента от ковчега беше плъзнала и по него.

— Да — безжизнено пророни Дани. За повече нямаше сили.

— Дюкянът му беше отворен и зарзаватите му се подаваха. Ще ме прощаваш, че ти разправям тия подробности. Малък си още за такива гадости, ама се налага.

— Поне тогава не каза ли на Бялата баба?

— Казах й — нямаше друг начин. Защото също като теб знаех, че той ще продължи да се връща. Не като… Виждал ли си умрели хора? Нормални умрели хора де. — Той се ухили, защото наистина беше смешно. Дани също се усмихна. — За призраци ми е думата.

— Да, няколко пъти. Веднъж три седяха край железопътен прелез. Две момчета и едно момиче. Приличаха на гимназисти. Мисля… мисля, че бяха загинали там.

Дик кимна:

— Общо взето, остават близо до мястото, на което са се преселили на оня свят, докато свикнат, че са умрели, и продължат нататъка.

— Знам — промълви малчуганът. — Облекчението да разговаря с някого за тези неща — с някого, който разбираше за какво става дума — беше неописуемо. — Веднъж видях и жена в един ресторант. От онези, дето имат маси отвън.

Дик отново кимна.

— Тази не беше прозрачна, но другите хора не я виждаха, и когато сервитьорката дръпна стола й, призрачката изчезна. Ти виждаш ли ги понякога?

— От години не ми се е случвало, обаче ти си по-силен по тая част. С възрастта губиш малко от озарението…

— Слава Богу! — възкликна Дани.

— … обаче ти остава достатъчно даже като пораснеш, защото по начало го имаш в изобилие. Нормалните призраци не са като жената, дето си видял в стая 217 и във вашата тоалетна. Нали така?

— Да. Госпожа Маси е истинска. След нея остават парчета от… тялото й. Ти ги видя, мама — също… а тя няма нашата дарба.

— Да си вървим, момчето ми. Време е да си видиш подаръка.

8.

Изминаха още по-бавно обратния път до паркинга, защото Дик се задъхваше.

— От цигарите е — изпъшка. — Нивгаш не ги захващай тия пущини, момче.

— Мама пуши. Мисли си, че не знам, но… Дик, какво направи Бялата баба, че гадният дядо да не те хване никога?

— Подари ми нещо — същото ще дам и на тебе. Така прави учителят, когато ученикът е готов. Познанието — така й викат на тази дума, — е подарък, моето момче. Най-хубавият подарък, който някой може да даде или да получи. Та… за Бялата баба… Тя никога не наричаше по име дядо Анди. — Дик се усмихна. — Викаше му пирверсник. Рекох й същото, което ти рече преди малко — че той не е призрак, а е истински. А тя отвърна: „Точно така, щото ти го правиш истински. С твоето озарение.“ Рече ми още, че някои духове — най-вече сърдити духове, не искат да си идат от тоя свят, щото знаят, че онова, дето ги чака на другото място, е още по-страшно. Повечето умирали от глад, обаче някои намирали храна. „Твоето озарение е храна за тях, Дик — тъй ми каза. — Ти храниш пирверсника. Не е нарочно, но е така. Той е като комар, дето кръжи над човека и по някое време каца на него, за да смуче още кръв. И няма отърване. Можеш да се спасиш само ако използваш срещу него онуй, за което е дошъл“.

Криво-ляво се добраха до кадилака. Дик отключи вратите, седна зад волана и облекчено въздъхна.

— Навремето можех да ходя петнайсет километра и след туй да пробягам още осем. А сега… една нищо и никаква разходка, а все едно кон ме е ритал по гърба… Хайде, Дани, виж си подаръка.

Малчуганът махна сребристата хартия, под която имаше метална кутия, боядисана в зелено. Под ключалката отпред имаше миниатюрна клавиатура.

— Леле, жестоко!

— Да? Харесва ли ти? Чудесно. Купих я от „Уестърн Ауто“. Истинска американска стомана. Оная, дето ми даде Бялата баба, беше с катинарче, а ключа го носех на сиджимка на шията, само че това беше много отдавна. Сега живеем в осемдесетте, светът се модернизира. Ето какво искам от теб: набираш пет цифри, които със сигурност ще запомниш, и натискаш бутончето SET. После всеки път, като искаш да отвориш кутията, вкарваш твоя код.

Дани беше на седмото небе.

— Благодаря, Дик! Ще си държа вътре моите любими неща! — Сред които бяха най-хубавите му картички с бейзболисти, значката от Клуба на младите скаути, късметлийското му зелено камъче и снимка, на която с баща му бяха пред сградата в Боулдър, където живееха, преди да отидат в „Панорама“. Преди да се случат лошите неща.

— Добре, Дани, обаче искам да направиш още нещо.

— Какво?

— Да разучиш кутията — отвътре и отвън. Искам не само да я разглеждаш, а и да я опипаш. Хубавичко я опипай. После се наведи и провери дали вътре мирише на нещо. Тя ще ти е най-верният приятел… поне за известно време.

— Защо?

— Защото ще вкараш в ума си още една, само че още по-специална. И следващия път, като се яви оная гадина Маси, ще си подготвен. Ще ти обясня всичко, както навремето ми обясни Бялата баба.

Докато пътуваха обратно, Дани почти не продума. Какви ли не мисли му се въртяха в главата. Държеше на скута си металната кутия с шифъра.

9.

Госпожа Маси се върна след една седмица. Отново беше в банята, само че във ваната. Дани не се изненада. Все пак беше умряла във ваната, нали? Този път не побягна. Този път влезе и затвори вратата. Тя с усмивка му направи знак да се приближи. Дани се подчини и също се усмихна. Телевизорът в другата стая работеше. Майка му гледаше ситкома „Трима са компания“.

— Здравейте, госпожо Маси — каза той. — Донесох ви нещо.

В последния момент тя разбра и запищя.

10.

След няколко секунди майка му затропа на вратата на банята:

— Дани? Добре ли си?

— Да, мамо. — Жената я нямаше, само във ваната беше останала някаква гадост, но той смяташе, че ще успее да я отмие с малко вода. — Бързаш ли за тоалетната? Излизам след малко.

— Не… Стори ми се, че извика.

Дани взе четката за зъби и отвори вратата:

— Всичко е наред. Ето, виж ме. Успокои ли се сега? — попита и широко се усмихна. Беше му лесно, след като госпожа Маси вече я нямаше.

Майка му явно се успокои.

— Хубаво. И като си миеш зъбите, не забравяй кътниците. Там се крие храната.

— Добре, мамо.

Чуваше приглушени писъци от най-тайното кътче в главата си, където кутията стоеше на специална полица. Не го плашеха. Предполагаше, че скоро ще престанат, и се оказа прав.

11.

След две години, в навечерието на Деня на благодарността, тъкмо когато Дани се качваше по безлюдното стълбище в началното училище „Алафия“, Хорас Дъруент изникна пред него. Пак беше костюмиран и по раменете му бяха посипани конфети. От разлагащата му се ръка висеше малка черна маска. Вонеше на гроб.

— Страхотен купон, а? — подхвърли.

Дани се обърна и избяга.

След часовете телефонира в ресторанта в Кий Уест, където Дик работеше.

— Още един от „Панорама“ ме откри, Дик. Колко кутии мога да имам? В главата си де.

Чернокожият се изкиска:

— Колкото ти трябват, миличък. Това му е хубавото на озарението. Да не мислиш, че трябваше да заключа само моя Черен дядо?

— А те умират ли там?

Този път Дик не се засмя. Този път в гласа му се прокрадна нечувана досега студенина:

— Пука ли ти?

На Дани не му пукаше.

Малко след Нова година някогашният собственик на „Панорама“ отново се появи — този път в дрешника в стаята на Дани, но малчуганът вече беше подготвен. Приближи се до дрешника и затвори вратата. След малко втора кутия с шифър се озова на въображаемата полица редом с онази, в която беше заключена госпожа Маси. Затвореният призрак затропа и заръси цветисти ругатни, които Дани запомни, за да ги използва след време. Скоро шумовете престанаха. Нищо не се чуваше нито от едната, нито от другата кутия. Вече не беше важно дали двамата са живи (доколкото са живи немъртвите същества).

Важното беше, че никога нямаше да излязат. Той беше в безопасност.

Така си мислеше тогава. Мислеше си още, че никога, ама никога няма да посегне към спиртна напитка, след като беше видял какво причини алкохолът на баща му.

Понякога обаче си мислим едно, а излиза друго.

ГЪРМЯЩА ЗМИЯ

1.

Казваше се Андрея Стайнър и обичаше киното, но не и мъжете. Което беше нормално, след като баща й я изнасили за пръв път, когато тя беше на осем. И продължи да я изнасилва същия брой години. После тя сложи край на тормоза — първо му спука топките — една подир друга — с куката за плетене на майка си, после заби същата кука (от която капеше кръв) в лявото око на мръсника. С топките беше лесно, понеже той беше заспал, но болката го събуди въпреки нейния специален талант. Само че тя беше едричко момиче, а баща й беше пиян. Просна се върху него и го затисна, после нанесе смъртоносния удар.

Сега годините й бяха осем по четири, беше скитница по пътищата на Америка и един бивш филмов актьор беше заменил производителя на фъстъци. Новият господар на Белия дом имаше неправдоподобната черна коса и чаровната престорена усмивка на актьор. Анди беше гледала по телевизията един филм, в който бъдещият президент играеше човек, на когото влак откъсва краката. Представата за безкрак мъж й допадаше; безкракият не може да те подгони, да те хване и да те изнасили.

Филмите бяха най-хубавото нещо на света. Филмите означаваха друг свят — с пуканки и с щастлив край. Когато мъж те покани на кино, значи имате среща, значи сте гаджета и той плаща билетите. Филмът, който гледаха в момента, беше страхотен — имаше бой, целувки и силна музика. Казваше се „Похитителите на изчезналия кивот“. Сегашното й гадже беше пъхнало ръка под полата й и галеше бедрото й, обаче не й пукаше — ръката не е мъжки член. Бяха се запознали в някакъв бар. Тя се запознаваше с гаджетата си по баровете. Той я почерпи едно питие, обаче безплатното питие не означава среща, само свалка.

— Какво е това чудо? — попита я и прокара пръст нагоре по ръката й. Анди беше с блуза без ръкави и татуировката се виждаше. Тя държеше да се вижда, когато си търсеше гадже. Държеше мъжете да я видят. Мислеха я за извратена.

— Змия — отвърна. — Гърмяща змия. Не виждаш ли зъбите й?

Разбира се, че ги виждаше. Бяха несъразмерно големи за малката глава на влечугото. От единия висеше капка отрова.

Този тип беше типичен бизнесмен, който за няколко часа е избягал от скучната канцеларска работа — със скъп костюм и с гъста, зализана коса като на гангстер, почти побеляла. Май беше поне на шейсет — два пъти по-възрастен от нея. Обаче на мъжете не им пукаше колко годишно гадже чукат. И на този нямаше да му дреме, ако тя беше на шестнайсет, а не на трийсет и две. Или на осем. Помнеше какво беше казал веднъж баща й: „Щом имат дупки да пикаят, значи стават за чукане.“

— Разбира се, че ги виждам — каза онзи до нея. — Обаче какво означава рисунката?

— Може би ще разбереш — отвърна Анди и прокара език по горната си устна. — Имам още една татуировка. На друго място.

— Ще ми я покажеш ли?

— Ще видим. Падаш ли си по киното?

Той се начумери:

— Защо питаш?

— Искаш да ме поканиш на среща, нали?

Той знаеше какво означава това… или какво се предполагаше, че означава. Познаваше и други момичета и когато говореха за среща, мислеха само за едно. Но не и Анди.

— Да. Готина си.

— Тогава ме покани. На истинска среща. Заведи ме на кино. В „Риалто“ дават „Похитителите на изчезналия кивот“.

— Мислех за едно хотелче наблизо, съкровище. Стая с барче и с тераса, как ти се струва?

Тя се приведе към него и гърдите й се притиснаха до рамото му.

— Може би… но след това. Първо ме заведи на кино. Купи ми билет и пуканки. В тъмното се настройвам любовно.

И ето, че седяха в салона, на екрана Харисън Форд, висок колкото небостъргач, удряше с камшик в праха на пустинята. Дъртият мръсник с гангстерска прическа беше пъхнал ръка под полата й, обаче тя държеше на скута си кутията с пуканките — така му даваше възможност да премине трета база, но не и да стигне до хоумплейта. Нахалът обаче се опитваше да пусне ръка по-нагоре, което я дразнеше, защото й се искаше да догледа на спокойствие филма и да разбере какво има в изчезналия кивот. Затова…

2.

В два следобед през този делничен ден зрителите в киносалона се брояха на пръсти, но трима седяха два реда по-назад от Анди Стайнър и кавалера й.

Двама мъже — единият много стар, другият на прага на средната възраст (разбира се, външността често лъжеше) — се бяха настанили от двете страни на ослепителна красавица с високи скули, сиви очи и с бяло като мляко лице. Буйната й черна коса беше завързана на опашка с широка кадифена панделка. Обикновено носеше шапка — вехта и опърпана, напомняща цилиндър, обаче този път я беше оставила в кемпера. Не върви да отидеш на кино с цилиндър, нали? Името й беше Роуз О’Хара, обаче фамилията чергари, с които пътуваше, й викаха Роуз Капелата.

Типът на прага на средната възраст се казваше Бари Смит. Макар да беше от бялата раса, заради дръпнатите му очи в същата фамилия беше известен като Бари Китаеца.

— Сега гледайте внимателно — промърмори той. — Ще стане интересно.

— Филмът е интересен — изръмжа старецът, наричан Дядо Кино. Само че мрънкаше по навик и машинално, защото също наблюдаваше двойката два реда пред тях.

— Дано се случи — отбеляза Роуз. — Щото малката май не е настроена за цуни-гуни. Така ми се струва де.

— Внимавай, започва се! — изсъска Бари и се ухили, забравяйки кесийката с желирани мечета в ръката си, когато Анди се приведе към кавалера си и му пошушна нещо. — Гледал съм я вече три пъти, ама още ме забавлява страхотно.

3.

Ухото на господин Бизнесмен беше обраснало с жилави бели косми и вътре беше напластена ушна кал с лайнян цвят, обаче Анди нямаше избор: искаше час по-скоро да се разкара от този град, а парите й бяха на привършване.

— Не си ли уморен? — прошепна в противното ухо. — Хайде, заспивай.

Главата на онзи клюмна и той захърка. Анди отмести от бедрото си ръката му и я сложи на страничната облегалка на седалката, после разгърна елегантното му сако и затършува. Портфейлът се оказа в левия вътрешен джоб, което беше чудесно. Нямаше да й се наложи да накара господинчото да си размърда тлъстия задник и да стане. В повечето случаи преместването на жертвите й беше доста трудничко.

Отвори портфейла, хвърли на пода кредитните карти и няколко секунди разглежда снимките — господин Бизнесмен с още неколцина дебелаци от неговата порода на игрище за голф; пак той със съпругата си; много по-млад господин Бизнесмен, фотографиран пред коледна елха заедно със сина си и с двете си дъщери. Момичетата носеха шапки и костюми като на Дядо Коледа. Бащата може би не ги беше насилвал, но пък и не беше изключено. Тя знаеше от опит, че мъжете изнасилват, когато са сигурни, че ще им се размине. Научила го беше на скута на баща си, тъй да се каже.

В преградата за банкнотите имаше над двеста долара. Анди беше поразочарована; надяваше се на повече — клиентелата на бара, в който се бяха запознали, беше много по-изискана от тази на заведенията около аерогарата, — обаче и тази сума не беше лоша за следобедна прожекция през делничен ден, пък и винаги щяха да се намерят мъже, навити да заведат готино гадже на кино, където якото натискане щеше да е само аперитивът. Поне така си мислеха непосветените.

4.

— Добре де — промърмори Роуз и понечи да стане. — Убеди ме. Да се пробваме, а?

Бари я хвана за ръката:

— Не, почакай. Наблюдавай ги. Следва най-интересното.

5.

Анди пак се приведе към гнусното ухо и прошепна:

— Искам да заспиш дълбоко. Много дълбоко. Болката, която ще усетиш, ще е само сън. — От дамската си чантичка извади нож със седефена дръжка — беше малък, но острието му беше като бръснач. — Каква ще е болката?

— Само сън — избърбори господин Бизнесмен във вратовръзката си.

— Точно така, миличък. — Тя го прегърна и ловко надраска с ножа две V на дясната му страна — толкова затлъстяла, че скоро щеше да провисне като торба от плът. Позволи си секунда да се полюбува на делото си под треперливата светлина на цветния лъч от прожекционния апарат — този генератор на мечти. После кръвта шурна надолу. Нещастникът щеше да се събуди с адски болки, скъпото му сако щеше да е подгизнало и щеше да му се наложи да потърси спешна медицинска помощ.

Как ще обясниш на жена си откъде са раните? Бас държа, че ще измислиш нещо. Само че ако не си направиш пластична операция, ще виждаш моите дамги всеки път, когато застанеш пред огледалото. А когато обикаляш баровете за малко шантав секс, ще си спомняш как те е ухапала гърмяща змия със синя пола и с бяла блузка без ръкави.

Пъхна в портмонето си двете петдесетачки и петте банкноти по двайсет долара, затвори го и понечи да стане, но някой я хвана за рамото и женски глас й прошепна:

— Здрасти, миличка. Друг път ще догледаш филма, защото сега идваш с нас.

Анди се опита да се обърне, обаче здрави ръце се вкопчиха в главата й. Страшни ръце, защото бяха в черепа й.

После всичко потъна в мрак, докато не се свести в кемпера на Роуз в западащ къмпинг в покрайнините на градчето от Средния Запад.

6.

Роуз й даде чаша чай и дълго й говори. Анди чуваше всичко, но вниманието й беше приковано върху похитителката. Непознатата беше, меко казано, забележителна и магнетична: беше висока близо метър и осемдесет, с дълги крака, подчертавани от тесен бял панталон, и с едри, стегнати гърди, издуващи тениската й с лого на УНИЦЕФ и с надпис: „Каквото е необходимо да се спаси дете“. Лицето й беше като на вглъбена кралица — гладко и спокойно. Разпуснатата й коса стигаше почти до кръста. Опърпаният цилиндър, килнат назад, не пасваше на царствената й осанка, но въпреки това Анди Стайнър си помисли, че никога досега не е виждала толкова красива и величествена жена.

— Разбра ли какво ти казах? Давам ти шанс, Анди, не го пренебрегвай. Повече от двайсет години не съм правила някому подобно предложение.

— Ами ако откажа? Какво, ще ме убиеш ли? И ще ми отнемеш… — Как се беше изразила? — Еманацията, така ли?

Роуз се усмихна. Плътните й устни бяха кораловочервени. Анди, която се смяташе за асексуална, внезапно се запита какъв ли е вкусът на червилото й.

— Мила моя, не притежаваш достатъчно еманация, че да представляваш интерес за нас, а онова, което имаш, надали е вкусно. Сигурно ще ни се услади, колкото жилавото месо на дърта крава се услажда на човеците.

— На кого?

— Не е важно, само ме слушай внимателно. Няма да те убием, ако откажеш, само ще заличим спомена от интимното ни разговорче. Ще се озовеш край шосето извън някой задръстен град — Топика или да речем, Фарго — без пукната пара и документи за самоличност, без да знаеш как си стигнала дотам. Последният ти спомен ще е как влизаш в киносалона с човека, когото ограби и обезобрази.

— Заслужаваше да го дамгосам! — процеди Анди.

Роуз застана на пръсти, протегна се и пръстите й допряха тавана на кемпера:

— Твоя си работа, сладурче, не съм ти психотерапевт. — Не носеше сутиен и едрите й зърна прозираха под тениската. — Ето обаче нещичко, върху което да помислиш: ще ти отнемем и таланта, и парите, и несъмнено фалшивата лична карта. Следващия път, когато се опиташ да приспиш някой мъж в киното, той ядосано ще те попита какви ги дрънкаш.

Тръпки побиха Анди.

— Ми, вземете ги, да са ви честити — промърмори. Спомняше си обаче силните ръце, проникнали в главата й, които стискаха мозъка й в желязната си хватка, и знаеше, че заплахите на тази жена не са празни приказки. Може би щеше да поиска мъничко помощ от приятелите си в кемперите и в караваните, наредени край това превозно средство като прасенца, сучещи от майка си, но… да, можеше да го направи!

Роуз се престори, че не я е чула, и попита:

— На колко години си, захарче?

— На двайсет и осем. — Криеше възрастта си, откакто беше чукнала трийсетака. Другата жена само впери в нея прекрасните си сиви очи и се усмихна. Анди издържа само пет секунди, после сведе поглед. И пред очите й се изпречиха онези гърди, които бяха съвършени, въпреки че не бяха стегнати в сутиен. А когато отново вдигна глава, погледът й стигна само до устните на жената. До кораловочервените устни.

— На трийсет и две си — спокойно отбеляза Роуз. — Е, годинките ти личат, защото животът ти не е бил лек — живот, прекаран в бягство. Но пък още не си за изхвърляне. Остани да живееш с нас и след десет години ще изглеждаш като на двайсет и осем.

— Да, бе! Невъзможно е.

Капелата се усмихна:

— След сто години ще изглеждаш и ще се чувстваш на трийсет и пет. Тоест докато приемаш еманацията. После пак ще станеш на двайсет и осем, обаче ще се чувстваш с десет години по-млада. Гарантирам ти често поглъщане на еманация. Предлагам ти дълголетие, продължителна младост и редовно хранене. Как ти се струва офертата?

— Прекалено примамлива. Сигурно има някаква уловка — като в онези реклами, дето предлагат застраховка „Живот“ само за десет долара — промърмори Анди. И подозренията й бяха основателни. Роуз не я лъжеше (поне до този момент), но премълчаваше някои подробности. Например, че понякога еманацията не достигаше. Или че някои не оцеляваха след Прехода. Смяташе, че Анди ще оживее, дори Ореха, самозваният лекар на Верните, колебливо беше предположил подобна вероятност, но така или иначе нямаше стопроцентова сигурност.

— Доколкото разбрах, с твоите приятели се наричате…

— Не са ми приятели, а мое семейство. Ние сме Верни на възела. — Роуз сплете пръсти и ги показа на Анди: — Здравият възел няма как да се развърже. Постарай се да го разбереш.

Анди разбираше, защото знаеше, че когато те изнасилят, няма как да останеш ненасилена.

— Имам ли избор? — промърмори.

Капелата сви рамене:

— Вариантите са само неблагоприятни, миличка. Обаче ако охотно приемеш предложението, Преходът ще е по-лесен.

— Боли ли при този Преход?

Роуз се усмихна и този път безсрамно излъга:

— Нищичко няма да усетиш.

7.

Лятна нощ в покрайнините на градче в Средния Запад.

Някъде някакви хора гледаха как Харисън Форд плющи с камшика си; някъде президентът-киноактьор облъчваше електората с престорената си усмивка; тук, на този къмпинг, Анди Стайнър лежеше на шезлонг, купен от магазин за вещи втора употреба и осветяван от фаровете на кемпера „Ърт Круизър“ на Роуз и на нечий кемпер „Уинебаго“. Капелата беше обяснила, че Верни на възела притежават няколко къмпинга, но този не е тяхна собственост. Агентът им обаче лесно намирал под наем подобни паркинги за каравани, защото напоследък хората избягвали да пътуват за удоволствие. Америка беше в рецесия, но за Верните парите не бяха проблем.

— Кой е този агент? — поинтересува се Анди.

— Голям чаровник. Никой не може да му устои. Скоро ще се запознаеш с него.

— Гадже ли ти е?

Роуз се засмя и я помилва по страната. Анди усети сексуална възбуда, все едно червейче се запромъква в корема й. Странно, но факт.

— Май ти стана хубаво, а? Мисля, че всичко ще е наред.

Само че сега, когато лежеше на шезлонга, Анди вече не усещаше възбуда, само страх. Спомни си страховитите вестникарски дописки за трупове, открити в крайпътни канавки, на горски полянки или в пресъхнали кладенци. Трупове на момичета и на жени. Най-често останки от момичета и от жени. Не се страхуваше от Роуз (почти не се страхуваше), освен това в лагера имаше и други жени, но не липсваха и мъже.

Роуз коленичи до нея. Под ярката светлина на фаровете лицето й би трябвало да изглежда като грозен черно-бял пейзаж, ала беше тъкмо обратното — сега беше още по-красива. Отново помилва лицето на Анди и промълви:

— Не бой се.

Обърна се към една от жените, хубавичка, с мъртвешки бледо лице, която беше нарекла Мълчаливата Сари, и кимна. Сари също кимна и се качи в кемпера. Другите се наредиха в кръг около шезлонга. Сърцето на Анди се сви — тази работа не й харесваше. Все едно се подготвяха за жертвоприношение.

— Не бой се. Скоро ще си като нас, Анди. Ще принадлежиш към семейството ни — промърмори Роуз, а наум добави: „Освен ако не се изпариш. Тогава ще изгорим дрехите ти в пещта зад тоалетните и утре ще потеглим на път. Който не рискува не печели.“ — Надяваше се обаче това да не се случи. Харесваше Анди, а и дарбата й да приспива хората можеше да се окаже полезна.

Сали се върна с някакъв метален съд, напомнящ термос, и го подаде на Роуз, която развъртя капачката. Отдолу имаше пръскалка с дюза. Напомняше флакон със спрей против насекоми. Анди се изкушаваше да стане и да побегне, но си спомни случилото се в киното. Спомни си ръцете, проникнали в главата й, които не й позволяваха да се помръдне.

— Дядо Кино, ще ръководиш ли церемонията? — обърна се Роуз към възрастния човек, който я придружаваше в киното.

— На драго сърце. — Тази вечер той носеше развлечени розови бермуди, бели чорапи, които стигаха чак до костеливите му колене, и кожени сандали с каишки. На Анди й хрумна, че непознатият изглежда, както би изглеждал дядо Уолтън от телевизионния сериал след две години, прекарани в концлагер. Той вдигна ръце, другите сториха същото и пръстите им се допряха; под пресичащите се лъчи на фаровете силуетите на хората, застанали в кръг, приличаха на необикновени хартиени кукли.

— Ние сме Верни на възела — подхвана той. Гласът, излизащ от хлътналите му гърди, вече не трепереше, а беше дълбок и звучен като на много по-млад и по-силен мъж.

— Ние сме Верни на възела — повториха те. — Истинският възел не може да се развърже.

— При нас е дошла жена — продължи Дядо Кино. — Ще обвърже ли живота си с нашия, ще стане една от нас?

— Кажи да — промърмори Роуз.

— Ддда — със сетни сили прошепна Анди. Сърцето й вече не биеше, а трептеше като опъната до скъсване струна.

Капелата завъртя дюзата на флакона. Чу се нещо като тихичка, печална въздишка, после се появи облаче от сребриста мъгла. Само че нощният ветрец не я разсея и мъглицата остана над флакона, докато Роуз се наведе, сви красивите си кораловочервени устни и лекичко духна. Облачето, напомнящо балонче от комикс, но без написани в него думи, бавно се понесе във въздуха и увисна над лицето на Анди, която изплашено се кокореше.

— Ние сме Верни на възела и ще пребъдем вечно — обяви Дядо Кино.

— Сабатха ханти — напевно произнесоха другите.

Облачето започна да се спуска — бавно, много бавно.

— Ние сме избраните.

— Лодсам ханти — припяха другите.

— Дишай дълбоко — прошепна Роуз и целуна Анди по страната. — Ще се видим от другата страна.

Може би.

— Ние сме щастливците.

— Кахана ризоне ханти — откликнаха другите, после подхванаха заедно: — Ние сме Верни на възела и…

Анди загуби представа за времето. Сребристото облаче се разпростря върху лицето й — беше студено — ох! — колко беше студено. Щом тя си пое дъх, по някакъв зловещ начин облачето оживя в нея и запищя. Дете от мъгла (тя не знаеше дали е момче или момиче) се опитваше да избяга, но някой режеше. Роуз. Роуз режеше, другите бяха застанали плътно до нея (все едно бяха завързани на възел), държаха включени фенерчета и осветяваха убийство, извършвано на забавен каданс.

Анди се опита да стане, само че тялото й го нямаше. Беше изчезнало. Останала беше само болка с формата на човешко същество. Болката на умиращото дете и собствената й болка.

„Отдай й се, приеми я! — Мисълта беше като студен компрес върху парещата рана, в която се беше превърнало тялото й. — Няма друг начин.“

Не мога, цял живот бягам от болката.

Може би, но вече стигна края на пътя. Приеми я. Погълни я. Приеми енергията или ще умреш.

8.

Верните стояха с вдигнати ръце и напяваха древните слова:

— Сабатха ханти, лодсам ханти, кахана ризоне ханти. — Видяха как блузата на Анди Стайнър се сплеска там, където преди бяха гърдите й, и как полата й се изду като затваряща се уста. Видяха как лицето й се превърна в матово стъкло. Очите й обаче останаха — мънички балони, закачени на прозрачните връвчици на нервите.

„И те ще изчезнат — каза си Ореха. — Мислех, че е силна, но явно съм се излъгал. Вероятно ще се върне веднъж-два пъти, после ще изчезне. Ще останат само дрехите й.“ Опита се да възкреси в паметта си своя Преход, но си спомни само, че беше пълнолуние и че го осветяваха пламъците на клада вместо фарове. Да… имаше клада, тихо цвилене на коне и… болка. Има ли начин да си спомниш болката? Според него беше невъзможно. Знаеш, че съществува и че си я изпитал, но не е същото, нали?

Лицето на Анди се върна като лицето на привидение над масичката на медиум. Бюстът изду блузата й, полата й се разпери, когато бедрата и краката й се върнаха. Тя закрещя от болка.

— Ние сме Верни на възела и сме вечни — напяваха застаналите в кръг и осветени от фаровете същества. — Сабатха ханти. Ние сме избраните, лодсам ханти. Ние сме късметлиите, кахана ризоне ханти. — Щяха да продължат, докато всичко свършеше. Така или иначе нямаше да продължи дълго.

Анди отново започна да изчезва. Плътта й се превърна в матово стъкло, през което Верните виждаха скелета й и ухиления й череп. Усмивката се загрозяваше от няколко метални пломби. Безтелесните й очи бясно се въртяха във вече несъществуващите орбити. Тя още крещеше, но звукът вече беше слаб и отекваше, сякаш идваше от дъното на далечен коридор.

9.

Роуз мислеше, че Анди ще се предаде като другите, когато болката станеше нетърпима, но малката се оказа доста издръжлива. Връщаше се отново и отново, макар измъчено да крещеше. Нейните новопоявили се ръце сграбчиха Роуз със силата на безумството и започнаха да я душат. Капелата се приведе към нея, без да обръща внимание на болката:

— Знам какво искаш, съкровище. Върни се и ще го имаш. — Наведе се още по-ниско и запрокарва език по горната й устна, докато тя се превърна в мъгла. Очите на пленницата обаче останаха вперени в очите на инквизиторката.

— Сабатха ханти — този напев звучеше отвсякъде. — Лодсам ханти. Кахана ризоне ханти.

Анди се върна, около изцъклените й с болка очи постепенно се образува лице. Последва го тялото й. Още миг Роуз виждаше костите на ръцете й и костиците на пръстите, вкопчени в нейните, после те отново се обвиха с плът. Отново целуна пленницата. Макар да агонизираше от болка, Анди отвърна на целувката и Роуз й вдъхна частица от своята същност.

Искам я. А каквото искам, винаги го получавам.

Анди отново започна да чезне, но Роуз чувстваше как тя се съпротивлява. Как взема надмощие. Как се храни с крещящата жизнена сила, която тя беше вкарала в белите й дробове, вместо да се опита да я отблъсне.

За пръв път беше приела енергията.

10.

Новопостъпилата във Верни на възела прекара нощта в леглото на Роуз О’Хара и за пръв път в живота си откри, че сексът означава и нещо друго освен ужас и болка. Гърлото я болеше от виковете, които беше надавала по време на изтезанието, ала тя отново изкрещя, когато непознатото усещане — наслада, равняваща се с болката при Прехода — я обзе и сякаш за пореден път направи тялото й прозрачно.

— Викай колкото искаш. — Роуз надникна измежду бедрата й. — Те са се наслушали на писъци — и от болка, и от удоволствие.

— За всички ли сексът е толкова велик? — промърмори Анди. Боже, колко беше пропуснала, ако наистина беше така. Онзи мръсник, дето се наричаше неин баща, я беше ограбил. А хората смятаха нея за крадла…

— Велик е за нас, когато сме погълнали енергия — отвърна Роуз. — Повече не ти трябва да знаеш. — Наведе глава и започна отново.

11.

Малко преди полунощ Чарли Жетона и Мама Рускиня седяха на долното стъпало на баундъра на Чарли, пушеха джойнт и гледаха луната. От кемпера на Роуз отново се чуха викове. Мама и Чарли се спогледаха и се ухилиха.

— Някой се кефи — отбеляза тя.

— Няма лошо — кимна Чарли.

12.

Анди се събуди призори; главата й беше облегната на гърдите на Роуз. Чувстваше се съвсем различна; чувстваше се същата като преди. Вдигна глава и видя, че невероятните сиви очи на другата жена са вперени в нея.

— Спаси ме — промълви. — Върна ме обратно.

— Нямаше да се справя сама. Искаше да се върнеш. „Искаше и мен, съкровище.“

— Онова, което направихме после… няма да се повтори, нали?

Роуз се усмихна и поклати глава:

— Не. Все едно — някои изживявания са неповторими. Освен това моят човек се връща днес.

— Как се казва?

— Непосветените го знаят като Хенри Ротман. Ние, Верните, го наричаме Татенцето Гарван.

— Обичаш го. Обичаш го, нали?

Капелата се усмихна, придърпа по-близо Анди и я целуна, но не й отговори.

— Роуз?

— Да?

— Още ли съм човек?

Този път Роуз не си замълча — отговори също както навремето Дик Халоран беше отговорил на малкия Дани и със същото студено безразличие:

— Пука ли ти?

Анди реши, че не й пука. Реши, че е намерила семейство.

МАМА

1.

Сънува несвързани кошмари — някой размахваше дървено чукче и го преследваше по безкрайни коридори, някакъв асансьор се движеше по собствена воля, храсти с формата на животни оживяха и се запрокрадваха към него; накрая, една ясна мисъл: „Съжалявам, че не умрях.“

Дан Торънс отвори очи. Слънчевите лъчи ги пронизаха и проникнаха в главата му, пулсираща от болка, сякаш искаха да прогорят мозъка му. Махмурлукът му биеше всички предишни. Лицето му гореше. Носът му беше запушен, само в лявата ноздра беше остана миниатюрна дупчица, пропускаща въздух. В лявата ли? Не, всъщност в дясната. Можеше да диша през устата, обаче тя беше пропита с вонята на уиски и на цигари. Стомахът му, натъпкан с какви ли не гадости, тежеше като оловна топка. „Търбух на махмурлия“ — така някакъв другар по чашка на Дан наричаше това противно усещане.

Някой хъркаше до него като дъскорезница. Той извърна глава, въпреки че шията му яростно запротестира, и убийствена болка отново проряза слепоочието му. Пак отвори очи, но този път ги присви: без силна слънчева светлина, моля. Поне засега. Лежеше на матрак на гол под. До него беше просната по гръб гола жена. Дан погледна надолу и видя, че също е alfresco. Жената се казваше… Долорес? Не. Деби? Нещо такова, но пак не беше вярно… Дийни! Казваше се Дийни, бяха се запознали в бар „Млечен път“ и си прекарваха адски свежо, докато… Докато какво? Не помнеше, но като си погледна ръцете (и двете бяха подути, кокалчетата на дясната бяха жестоко изранени), реши, че не иска да си спомни. Така или иначе нямаше значение. Всеки път сценарият беше един и същ. Дан се напиваше, някой подхвърляше обидна реплика, избухваше свада в бара и започваше грозно меле. В главата му се спотайваше зло куче. Когато беше трезвен, го удържаше на каишката. Напиеше ли се, каишката изчезваше. Даваше си сметка, че рано или късно ще убие някого. Нищо чудно снощи да беше отнел човешки живот.

„Ей, Дийни мишлето, хвани ми пишлето.“

Наистина ли го беше казал? Страхуваше се, че отговорът е положителен. В главата му вече нахлуваха откъслечни спомени за случилото се и дори те му идваха в повече. Играеше билярд. Опита се да удари топката по-силно, а изцапаната с тебешир проклетница отскочи от масата и се изтърколи до джубокса, от който се разнасяше — ама, разбира се! — кънтри музика. Май пееше Джо Дифи. Да му се не види, защо беше ударил топката толкова силно? Защото беше пиян и понеже Дийни стоеше зад него, стискаше пишлето му под масата и той искаше да се изфука пред нея. Беше му хубаво до момента, в който някакъв тип с автомонтьорска шапка и с копринена каубойска риза му се присмя. Не биваше да му се присмива.

Хаос и грозно меле.

Дан докосна устата си. В късния вчерашен следобед, когато обмени чека и пъхна в предния джоб на панталона си над петстотин долара, устните му бяха нормални, а сега приличаха на дебели наденички.

„Слава богу, че всичките ми зъби са си на…“

Стомахът му се преобърна. Той се оригна и преглътна гадостта с вкус на уиски, която се събра в устата му. По обратния си път бълвочът сякаш прогори хранопровода му. Дан се претърколи от матрака, коленичи на пода, криво-ляво се изправи и се олюля, защото стаята бавно затанцува танго. Имаше тежък махмурлук, главата му се пръскаше от болка, стомахът му се бунтуваше срещу евтината храна, която беше консумирал „за мезе“… и като капак още беше пиян.

Вдигна с крак боксерките си, пъхна ги под мишница и излезе от стаята — не куцаше, но машинално прехвърляше на левия крак тежестта на тялото си. Имаше смътен спомен (надяваше се споменът да не се избистри) как човекът с каубойската риза хвърли стол. В този миг двамата с Дийни мишлето, дето му стискаше пишлето, се изнесоха от бара почти на бегом, заливайки се от смях.

Отново му се повдигна, този път обаче прилошаването беше придружено от усещането, че ръка в гумена ръкавица стиска стомаха му. Активираха се всички фактори, предизвикващи повръщане: миризмата на твърдо сварени яйца в оцетна саламура, вкусът на свински пръжки с подправка за барбекю, споменът за пържени картофки, плаващи в кетчуп, червен като кръв, потекла от носа. Всичко, с което се беше тъпкал, докато играеше билярд. Усещаше, че всеки момент ще изхвърли храната, но противните образи продължаваха да му се мяркат пред очите, сякаш бяха прикрепени на някакво кошмарно колело на късмета.

„Какво сме приготвили за следващия участник, Джони? Погледни, Боб — наградата е грамаден поднос с МАЗНИ САРДИНИ!“

Тоалетната беше от отсрещната страна на късото коридорче. Вратата беше отворена, седалката — вдигната. Дан залитна, падна на колене и избълва върху плаващото изпражнение цял водопад кафяво-жълтеникава течност. Извърна поглед, опипом намери лостчето за изплакване на тоалетната чиния и го натисна. Автоматът се задейства, но не се чу звукът на вода, оттичаща се в канализацията. Дан неохотно погледна да разбере какво се случва и се разтревожи: лайното (може би негово), се надигаше към опикания ръб на чинията върху вълните на море от полусмлени сандвичи. Малко преди тоалетната да прелее, което щеше да е последният щрих към баналните ужаси през тази сутрин, нещо се прокашля в тръбите и гадориите изтекоха в канализацията. Дан отново повърна, после клекна до стената, облегна се на нея, наведе главата си, която все така пулсираше от болка, и изчака казанчето да се напълни, та отново да пусне водата.

„Край! Точка! Никакъв алкохол, никакви барове, никакви пиянски свади и сбивания“ — обеща си за стотен път. Или за хиляден. В едно беше сигурен: налагаше се да бяга, иначе щеше да загази. И то здравата.

„Джони, какво сме подготвили днес за човека, спечелил голямата награда? О, нещо прекрасно, Боб: ДВЕ ГОДИНИ ЗАТВОР ЗАРАДИ НАПАДЕНИЕ И ПОБОЙ!“

И… публиката в студиото обезумява.

Гъргоренето на пълнещото се казанче секна. Дан понечи да пусне водата, за да отмие втората порция пиянски бълвоч, но спря и огледа черната дупка в краткосрочната си памет. Знаеше ли си името? Да! Даниел Антъни Торънс. Знаеше ли как се казва мацката, която гръмко хъркаше на матрака? Да! Дийни. Не си спомняше фамилията й, но може би тя не я беше казала. Знаеше ли как се казва сегашният президент? Вцепени се от ужас, защото в първия момент не се сети. Човекът беше с шантавата прическа на Елвис и свиреше на саксофон (много зле при това). Обаче името му…

„Знаеш ли в кой град се намираш?“

В Кливланд? В Чарлстън? Или в единия, или в другия. Щом пусна водата, името на президента изплува в ума му съвсем ясно. Осъзна още нещо — че не се намира нито в Кливланд, нито в Чарлстън, а в Уилмингтън, Северна Каролина, и работи като санитар в болницата „Дева Мария на благодатта“. По-точно — работеше. Време беше да промени живота си. Ако попаднеше на добро място, може би щеше да зареже пиенето и да започне отново.

Стана и се втренчи в огледалото. Пораженията не бяха страшни, колкото очакваше. Носът му беше подут, но не и счупен — така смяташе. Кръв беше засъхнала над подпухналата му горна устна. На дясната му скула имаше синина (сигурно каубоят с монтьорската шапка беше левичар), по средата й се виждаше кървав отпечатък от пръстен. Друга синина, обаче по-голяма, се мъдреше на лявото му рамо. Май тъкмо тук го бяха ударили с билярдна щека. Надникна в аптечката. Сред шишенцата с козметични средства и с готови лекарства намери три препарата, отпускани само по рецепта; единият беше дифлукан, обикновено предписван против гъбични инфекции (и се зарадва, че е обрязан). Вторият беше дарвон — силно болкоуспокояващо. Дан отвори шишенцето и пъхна в джоба си три капсули, за да ги изпие по-късно. Последното шишенце съдържаше фиорицет и за щастие беше почти пълно. Той изгълта три таблетки, като пи вода направо от чешмата. Навеждането над умивалника усили главоболието му, но вероятно пристъпът скоро щеше да премине. Фиорицетът, който помагаше при мигрени, беше и гарантирано средство против махмурлук. Е… почти гарантирано.

Понечи да затвори аптечката, но се сети нещо. Размести тубичките и шишенцата, обаче не видя диафрагма. Може да беше в чантичката на Дийни. Дано, защото не беше използвал презерватив. Ако я беше изчукал (което беше твърде вероятно, макар да не беше съвсем сигурен), то беше правил секс „с гола пушка“.

Обу си боксерките, затътри се обратно в спалнята, но преди да влезе, загледа жената, която снощи го беше довела тук. Тя лежеше с разперени ръце и толкова разкрачена, че всичко й се виждаше. Снощи му изглеждаше като богиня на Запада — с къса кожена поличка, с коркови сандали, с пънкарска прическа и с обеци-халки. Тази сутрин той видя жена с белезникава плът, с провиснало бирено коремче и с наченки на двойна брадичка. Видя и нещо по-страшно — Дийни още не беше жена. Може би беше надхвърлила „прокурорската“ възраст (господи, дано, дано!), но не беше на повече на двайсет. На едната стена той зърна смразяващо детински плакат на „Кис“ с Джийн Симънс, бълващ огън. На другата имаше снимка на котенце с ококорени от страх очи, провиснало от клон на дърво. Надписът отдолу гласеше: „ДРЪЖ СЕ, МАЦЕ!“

„Крайно време е да се чупя!“ — каза си.

Дрехите им бяха струпани в долния край на матрака. Дан измъкна тениската си изпод бикините на мацето, облече я, после нахлузи джинсите си. Дръпна ципа и го побиха ледени тръпки — предният ляв джоб, който вчера беше издут, сега изглеждаше празен.

Не! Не може да бъде!

Главоболието, което беше започнало да преминава, отново набра скорост в унисон с препускащото му сърце; бръкна в джоба и извади само десетдоларова банкнота и две клечки за зъби (едната се заби под нокътя му, но той не забеляза болката).

„Не сме изпили алкохол за пет стотачки. Абсурд! Нямаше да сме живи, ако бяхме погълнали такова количество!“

Портфейлът още беше в задния му джоб. Той го извади и надникна вътре, надявайки се на чудо, обаче чудо не се беше случило. Вероятно в някакъв момент беше пъхнал в предния си джоб десетачката, която обикновено държеше тук, за да не го оберат в бара. Предпазна мярка, която сега изглеждаше смехотворна.

Обърна се към хъркащото, разкрачено момиче/жена и тръгна към матрака: ей-сега хубавичко щеше да я разтърси и да я попита къде са се дянали парите му. Ако се наложеше, щеше да я хване за гърлото и да я души, докато не се събуди и не си признае. От друга страна, ако му беше свила парите, защо го беше довела в жилището си? Не се ли беше случило още нещо, след като бяха излезли от бара? Умът му леко се беше прояснил и той имаше спомен — бегъл, но вероятно автентичен, че с Дийни бяха взели такси до гарата.

„Познавам един тип, дето виси там, слънчице.“

Наистина ли го беше казала, или само си въобразяваше? Не, не си въобразяваше! „Намирам се в Уилмингтън, сегашният президент се казва Бил Клинтън и с Дийни отидохме на гарата. Наистина се срещнахме с един тип. От онези, които продават стоката си в мъжките тоалетни, особено когато клиентът е със «сменена физиономия». Като ме попита кой ме е подредил така, аз му казах…“

— Казах му да си гледа работата — промърмори Дан.

Смяташе да купи само една доза, за да угоди на Дийни, и то само ако дрогата беше чиста. Предполагаше, че тя си пада по кокаина, той обаче не се докосваше до наркотици. Чувал беше да наричат коката „аспирин за богаташи“, а неговият джоб почти винаги беше празен. Като влязоха в тоалетната, от една кабинка излезе някакъв човек — очевидно бизнесмен със скъпарско куфарче. Непознатият тръгна към редицата умивалници да си измие ръцете и Дан видя как по лицето му пъплят мухи. От онези, които лазят по мърша. Господин Бизнесмен беше ходещ мъртвец, но не го знаеше.

Сети се какво беше станало — вместо да купи само една доза, беше пръснал сума пари. Но имаше и друга вероятност — да е размислил в последния момент. Нищо чудно… почти нямаше спомени за предишната вечер.

„Обаче мухите помня.“

Да, помнеше ги. Алкохолът притъпяваше озарението му, буквално го нокаутираше, но той не беше сигурен, че е забелязал мухите благодарение на озарението. Виждаше ги винаги, независимо дали беше трезвен или пиян.

„Крайно време е да се чупя — помисли си отново. И още: — Съжалявам, че не умрях.“

2.

Дийни тихичко изхърка и се обърна на другата страна, сякаш да се скрие от безмилостната утринна светлина. В стаята нямаше други мебели освен матрака на пода. Липсваше дори писалище, купено на старо. Дрешникът беше отворен и одеждите, съставляващи оскъдния гардероб на Дийни, бяха струпани в два пластмасови легена. На закачалките висяха няколко дрешки, които тя вероятно носеше за свалки по баровете: червена тениска с надпис от пайети „СЕКСИ ГАДЖЕ“ и джинсова поличка с разръфан подгъв (според последния писък на модата). Дан видя и два чифта маратонки, два чифта мокасини и чифт сандали с каишки и с много високи токове от типа „курвенски“. От неговите опърпани маратонки „Рийбок“ нямаше и следа.

Не помнеше дали си свалиха обувките при влизането в жилището, но ако го бяха сторили, сигурно ги бяха захвърлили в дневната — смътно си спомняше наличието на такова помещение. Може би чантата й също беше там. Може би й беше дал на съхранение остатъка от парите. Надали, но не беше изключено. Главата му продължаваше да пулсира от болка, докато вървеше по късото коридорче към втората и (ако не го лъжеше паметта) последна стая в жилището. От другата страна беше кухничката, в която имаше само котлон и малък хладилник под работния плот. Дневната беше обзаведена с изтърбушено канапе, подпряно на две тухли от едната страна. Срещу него имаше голям телевизор с пукнатина по средата на екрана. Някой се беше опитал да го „ремонтира“ с прозрачна лепенка, която се беше откачила от единия край. На нея се бяха залепили няколко мухи, едната още мърдаше. Дан с отвращение се загледа в нея и си помисли (за кой ли път), че очите на махмурлията притежават странната способност да забелязват най-грозното във всяка гледка.

На масичката пред канапето се мъдреха пепелник, преливащ от фасове, пликче с бял прах и списание „Пийпъл“, върху което беше разпилян още бял прашец. Картината се допълваше от навита на фунийка еднодоларова банкнота. Дан не знаеше колко кока са изсмъркали, но ако се съдеше по жалките останки, с чиста съвест можеше да каже сбогом на петстотинте си долара.

„Мамка му! Та нали не си падам по наркотиците? И как съм смъркал, да му се не види? Та аз едва дишам…“

Всъщност не беше. Дийни беше смъркала, а той си беше натъркал венците с коката. Постепенно започваше да си спомня подробностите. Искаше му се спомените да не се връщат, само че беше твърде късно да си го пожелае…

Мухите в тоалетната: едни влизат в устата на господин Бизнесмен, други изпълзяват отвътре и плъпват по влажните му очни ябълки. Господин Пласьор пита Дан в какво се е зазяпал. Дан отговаря: „Не те засяга, дай да видя стоката.“ Оказва се, че господин Пласьор предлага богат асортимент. Обичайно за дилърите на дрога. Следва пътуване до жилището на Дийни с друго такси; тя вече смърка кока от опакото на дланта си, защото е прекалено лакома (или прекалено зависима), за да издържи, докато стигнат до апартамента. Двамата се опитват да пеят „Господин Робото“…

Преди да влезе в дневната, зърна сандалите й и своите маратонки и го връхлетяха още златни спомени. Дийни не се събу, а изрита сандалите си, защото вече беше обвила бедра около кръста му, а той я държеше за задника. От пазвата й лъхаше на парфюм, от устата й — на пръжки с подправка за барбекю. Грабеха с шепи от тях, преди да отидат при билярдната маса.

Дан си обу маратонките и прекоси кухничката, надявайки се в единствения шкаф да намери кутия с разтворимо кафе. Кафе нямаше, но пък видя на пода чантичката на Дийни. Смътно си спомняше как тя я запрати към канапето и се засмя, като не го улучи. Половината женски глупости се бяха изсипали, плюс червен портфейл от изкуствена кожа. Дан напъха всичко обратно в чантичката и я занесе в кухнята. Макар да беше абсолютно сигурен, че доларите му вече се намираха в джоба на скъпарските джинси на господин Пласьор, някакво гласче настойчиво го убеждаваше, че все нещо е останало, дори само защото парите му бяха крайно необходими. Десет долара щяха да му стигнат за три питиета или за дванайсет бири, обаче днес му трябваха много, много повече.

Извади червения портфейл и го отвори. Първо видя снимки: на няколко Дийни беше с човек, с когото толкова си приличаха, че несъмнено бяха роднини, на други тя държеше бебе; имаше и една от абитуриентския й бал с кавалера й от онази паметна вечер: младеж с конски зъби и с кошмарен син смокинг. Отделението за банкнотите беше издуто. Дан се зарадва, но само след секунда надеждите му бяха попарени — вътре имаше тесте с купони за храна. Също и малко пари: две двайсетачки и три десетачки.

„Моите пари са! Каквото е останало от тях.“

Не, не бяха. За нищо на света нямаше да даде заплатата си на някаква бръмчалка-наркоманка. Парите си бяха нейни. Да, обаче нали тя предложи да купят кока? Нали тъкмо заради нея тази сутрин се събуди без пукната пара и с убийствен махмурлук?

„Не. Махмурлукът ти е от напиването до безпаметност. И си безпаричен, защото видя мухите.“

Може би, но ако Дийн не беше настояла да отидат на гарата и да купят дрога, той нямаше да види мухите.

„Седемдесетте долара сигурно са й за храна.“

Да. За фъстъчено масло и за конфитюр от ягоди. Плюс хляб. За другото тя имаше купони.

„Може да са й за наема.“

Като й притрябват пари за наема, ще продаде телевизора. Нейният пласьор сигурно ще го вземе въпреки пукнатината на екрана. Пък и седемдесет долара надали ще й стигнат дори за тази мизерна дупка.

„Парите не са твои, докторе“ — обади се майка му; тъкмо нейния глас не искаше да чува, когато го мъчеха жесток махмурлук и жажда за поне още едно питие.

— Майната ти, мамо! — Произнесе го тихо, но прочувствено. Взе парите, пъхна ги в джоба си, върна портфейла в чантичката и се обърна.

Зад него стоеше момченце на около година и половина с фланелка на „Индианците“ от Атланта. Стигаше му до коленете, но пелената се виждаше, защото беше пълна и провиснала почти до глезените му. Сърцето на Дан направи опит за висок скок, нетърпима болка прониза главата му, сякаш Тор се беше настанил вътре и удряше с чука си. За миг беше сигурен, че ще получи я инсулт, я инфаркт или и двете едновременно. Взе се в ръце, дълбоко си пое въздух и го издиша.

— Ти пък откъде се пръкна, юначе?

— Мама — измънка малкият. Което донякъде беше логично (Дан също се беше пръкнал от майка си), обаче не го успокои. В главата му, пулсираща от болка, започваше да се оформя ужасно подозрение: „Видя как вземаш парите.“

Голямо чудо! Защо се панираше от нищо? Дечицата под две години приемаха всичко, което правят възрастните. Дори малкият да видеше майка си да ходи по тавана и от пръстите й да излизат пламъци, и окото му нямаше да мигне.

— Как се казваш, юначе?

— Мама.

„Сериозно? Съучениците в гимназията ще те спукват от майтап заради това име.“

— Къде живееш? В съседния апартамент или в някой наблизо? — попита Дан.

„Моля те, кажи да, моля те!“ Защото го беше изплашила не мисълта, че малкият го е видял да взема парите, а нещо друго: ако детето беше на Дийни, тя беше хукнала по баровете и го беше заключила в гадния апартамент. Сам-самичко.

— Мама. — Детенцето видя белия прашец и се заклатушка към масичката, провисналата, напикана пелена се полюшваше между крачетата му.

— Захал!

— Не е захар — промърмори Дан, въпреки че малкият беше прав — за обонянието коката беше като захарта за езика.

Малкият не му обърна внимание, а посегна към белия прашец и Дан видя синини на ръчичката му. Отпечатъци от пръсти. Хвана детето през кръста и между крачетата. Дръпна го назад (от напоената пелена между пръстите му се стече урина и закапа по пода) и видя ясен образ: младият човек от снимката, приличащ си с Дийни, грабва момченцето и го раздрусва. И насинява ръчичката му.

(Мамка ти, Томи! Глух ли си? Казах да се разкараш!)

(Ранди, недей, мъничък е още)

След миг образът изчезна. Вторият глас — плах и изпълнен с упрек, беше на Дийни и Дан разбра, че Ранди й е брат. По-голям от нея. Ама, разбира се. Не е задължително детето да е малтретирано от гаджето на майка си. Понякога грубиянът е вуйчото. Понякога — чичото. Понякога

(гадно кутре такова, ела да си изпиеш лекарството)

е дори милото татенце.

Занесе момченцето (Томи, казва се Томи) в спалнята. То видя майка си и се опита да се изплъзне от ръцете му:

— Мама, мама! Мама!

Дан го пусна, малкият изщапурка до матрака и се сгуши до майка си. Тя не се събуди, но го прегърна и притисна до себе си. Бейзболната фланелка се повдигна и Дан видя още синини.

„Братът се казва Ранди. Мога да го открия.“

Мисълта беше студена и ярка като езерен лед през януари. Ако извадеше снимката и се съсредоточеше (въпреки убийственото главоболие), вероятно щеше да открие големия брат. Беше го правил преди.

„Хубаво ще го насиня! Ще го заплаша, че следващия път ще го очистя.“

Само дето нямаше да има следващ път. Приключил беше с Уилмингтън. Повече нямаше да види нито Дийни, нито мизерното й жилище. Нямаше да мисли за предишната нощ или за тази сутрин.

Този път гласът беше на Дик Халоран: „Грешиш, малкия. Може би ще заключиш в сейфове чудовищата от «Панорама», но не и спомените. Не и спомените. Те са истинските призраци.“

Стоеше на прага и се взираше в Дийни и в насиненото й момченце. То беше заспало и под светлината на утринното слънце майката и детето изглеждаха почти като ангели.

„Тя не е ангел. Може да не е пребила детето си, но го е зарязала самичко, за да обикаля баровете. Ако ти не беше там, когато малкият влезе в дневната…“

— Захал — беше изломотило момченцето и беше посегнало към наркотика.

Лоша работа. Някой трябваше да се погрижи за момченцето.

„Да, но не и аз. Само това оставаше — да отида в полицията с тази разкрасена физиономия, вонящ на алкохол и на повръщано, и да докладвам за малтретирано дете. Все едно съм образцов американец, изпълняващ гражданския си дълг.“

— Можеш да върнеш парите — обади се Уенди. — Поне това можеш.

Дан за малко не ги върна. Щеше да ги върне. Извади ги от джоба си и дори тръгна към чантичката, но докато вървеше, главата му леко се проясни и му хрумна нещо.

„Ако ще крадеш, вземи наркотика — помисли си. — Ще го шитнеш за стотачка, дори за две, ако не е много стъпкан[1].“

Само че ако купувачът се окажеше агент от Отдела за борба с наркотиците (като нищо можеше да се случи с този негов куц късмет), щяха да го тикнат в затвора. И после щяха да му лепнат допълнителна присъда заради дивотиите, които беше направил в бара. Много по-безопасно беше да вземе седемдесетте долара.

„Ще ги поделя — каза си. — Четирийсет за нея, трийсет за мен.“

Само дето трийсет долара нямаше да му стигнат за нищо. А мацката имаше купони за храна, и то цяло тесте. Малкият Томи нямаше да остане гладен.

Дан взе пакетчето с наркотика и списанието с полепналия по него бял прашец и ги остави на кухненския плот, откъдето малкият нямаше как да ги вземе. После с гъбата от умивалника избърса кокаина, разпръснат по масичката. Казваше си, че ако сега Дийни се събуди и влезе в кухничката, ще й върне скапаните пари. Ако ли не, значи си го е заслужила.

Дийни не се събуди. Продължи да похърква.

Дан хвърли гъбата обратно в умивалника и се запита дали да остави бележка. Само че какво да напише? „Грижи се за детето си. Не позволявай да го малтретират, не го оставяй само. Между другото, взех ти всичките пари.“ Не, никаква бележка!

Пъхна банкнотите в предния си джоб и излезе от жилището, като се постара да затвори тихо вратата. Каза си, че е постъпил разумно и тактично.

[1] Черноработниците в незаконните лаборатории за производство на кокаин тъпчат с крака листата, за да ги пресоват. — Б.пр. ↑

3.

Някъде по обяд (махмурлукът му вече беше в миналото благодарение на трите таблетки фиорицет плюс едно хапче дарвон) той наближи магазин с табела: „При Голдън — спиртни напитки и вносна бира на изгодни цени“. Намираше се в стария район на градчето, където сградите бяха тухлени, улиците — почти безлюдни, а по витрините на многобройните заложни къщи бяха изложени забележителни колекции от старомодни бръсначи. Възнамеряваше да си купи бутилка от най-евтиното уиски, обаче видя нещо пред магазина и начаса промени решението си: пазарска количка, препълнена с вехториите на някакъв скитник. Гордият собственик беше в магазина и се пазареше с продавача на щанда. Върху колекцията от вехтории се мъдреше навито и завързано с канап одеяло. Е, тук-там имаше петна, но пък изглеждаше здраво. Дан го грабна, пъхна го под мишницата си и забърза в обратната посока. След като беше свил седемдесет долара от самотна майка-наркоманка, кражбата на вълшебното килимче на някакъв скитник беше нищожно прегрешение. Сигурно затова се почувства по-нищожен от всякога. „Аз съм Смаляващият се човек[1] — помисли си и зави по съседната улица. — Ако продължа да крада, ще изчезна завинаги.“ Докато вървеше, непрекъснато се ослушваше за разгневените крясъци на бездомника (тези откачени типове надаваха вой до бога), само че очакванията му не се оправдаха. Още едно шмугване в следваща пряка и щеше да е в безопасност.

Той се шмугна.

[1] „Невероятният смаляващ се човек“ — научнофантастичен филм (1957) по едноименния роман на Ричард Матисън. През 1959 получава наградата „Хюго“, обявен е за „културна, историческа и естетическа ценност“ и ще бъде запазен за всички времена. — Б.пр. ↑

4.

Падаше нощ, а той седеше до канализационната шахта под моста над река Кейп Фиър. Разполагаше със стая, но имаше мъничък проблем със забавения наем, който твърдо беше обещал да плати вчера, и то до седемнайсет часа. Де да беше само това! Ако се върнеше в квартирата, можеше да го поканят в приличащата на крепост общинска сграда на Бес Стрийт, за да даде обяснения за мелето в един бар. Накратко, беше по-безопасно да не припарва в жилището.

В центъра на града имаше приют за клошари, наречен „Дом на надеждата“ (който местните пияници наричаха „Дом на безнадеждността“, разбира се), само че Дан не възнамеряваше да се подслони там. Да, нощувката беше безплатна, но внасянето на алкохол беше строго забранено и щяха да му конфискуват бутилката. В Уилмингтън бъкаше от евтини хотелчета, в които на никого не му дремеше дали се напиваш като свиня, дали се боцкаш или смъркаш кока, само че защо да харчи за легло и покрив над главата си, вместо за пиячка, след като времето е топло и не вали дъжд? Тръгнеше ли на път, тогава щеше да му мисли за легла и за покриви. Преди това обаче му предстоеше да измисли как да си вземе жалките вещи от квартирата на Бърни Стрийт, без да го види хазяйката.

Луната бавно се издигаше над реката. Той вече беше разстлал одеялото. Скоро щеше да се омотае с него като пашкул и да заспи. Пийнал си беше достатъчно, за да се чувства щастлив. Излитането и набирането на височина не бяха лесни, но турбуленцията от низината вече я нямаше. Е, повечето редови американци надали щяха да кажат, че той води примерен живот, но засега този начин на съществуване му пасваше идеално. Разполагаше с бутилка „Олд Сън“ (купена от магазин, намиращ се на „благоразумно“ разстояние от магазина на Голдън) и с половин от онези сандвичи-хлебчета, натъпкани с всякакви вкуснотии, тоест беше си осигурил и закуската. Бъдещето беше мъгляво, но през тази нощ луната грееше ярко. Накратко, всичко беше прекрасно.

(Захал)

Ненадейно момченцето се озова до него. Томи беше до него и посягаше към наркотика. Синини по тялото. Сини очи.

(Захал)

Видя го с непоносима яснота, нямаща нищо общо с озарението. Зърна още нещо: Дийни, която лежеше по гръб и похъркваше. Червеният й портфейл от изкуствена кожа. Купоните за храна с печата на Министерството на земеделието. Седемдесетте долара. Които беше откраднал.

„Мисли за луната. Мисли колко е красива, докато бавно и тържествено се издига над водата.“

Отначало тактиката му успя, после отново видя лежащата по гръб Дийни, червения портфейл от изкуствена кожа, купоните за храна, няколкото банкноти (повечето вече бяха в джоба му). Най-ясно видя как малкият протяга към кокаина разперената си длан, приличаща на морска звезда. Сини очи. Синини по тялото.

— Захал — каза детето.

— Мама — каза то.

Дан се беше научил да си разпределя на порции питиетата: така стигаха за по-дълго, натряскването беше по-кротко, а главоболието на другия ден — малко по-търпимо. Понякога обаче бъркаше в изчисленията и се забъркваше в каши. Като в бар „Млечен път“. „Да, онази вечер се напих по погрешка, но тази е нарочно!“ — помисли си и на четири глътки пресуши бутилката. Човешкият ум беше като черна дъска, а алкохолът — гъбата за изтриването й.

Просна се на земята и се уви с откраднатото одеяло, очаквайки забвението.

Първо обаче дойде Томи. Фланелка на „Индианците“ от Атланта. Провиснала напикана пелена. Сини очи, насинено тяло, длан като морска звезда.

Захал. Мама.

„Няма да го споделя с никого — каза си. — С абсолютно никого!“

Луната се издигна над Уилмингтън, Северна Каролина, а Дан Торънс изпадна в безпаметност. Сънува „Панорама“, но при събуждането си забрави какво е видял в кошмара. Помнеше само сините очи, синините, протегнатата детска ръчичка.

Успя да си вземе партакешите от квартирата и тръгна на север — отначало към щат Ню Йорк, после към Масачузетс. Изминаха две години. Понякога той помагаше на хора, предимно от третата възраст. Биваше го. През нощите след тежък запой момченцето беше последното, което се мярваше в замъгления му ум, а на сутринта, помрачена от махмурлука, то първо изникваше в съзнанието му. Неизменно се сещаше за него, когато се заричаше да зареже алкохола — може би другата седмица, но със сигурност след месец. Момченцето. Очите. Синините. Протегнатата длан, напомняща морска звезда.

Захал.

Мама.

ПЪРВА ЧАСТ

АБРА

ПЪРВА ГЛАВА

ДОБРЕ ДОШЛИ В ЛИЛИПУТИЯ

1.

След Уилмингтън престана да се напива ежедневно.

Издържаше по цяла седмица, дори по две, без да пие нещо по-силно от диетична кока-кола. Събуждаше се без махмурлук, което беше чудесно. Събуждането обаче вървеше в комплект с жажда и с отвратително настроение, което беше кофти. После идваше вечер. Или уикенд, през които прегрешаваше. Понякога страстта към алкохола се отключваше от телевизионна реклама на „Будвайзер“: красиви младежи без следа от бирени шкембета пият студена бира след тежък волейболен мач. Друг път причината бяха няколко симпатични жени, седнали да се почерпят след работа в някое улично заведение — почти винаги с френско название и с много саксии с висящи растения. Питиетата им почти винаги бяха от онези, които се сервират с малки чадърчета. Понякога му се допиваше от песен, чута по радиото — например „Мистър Робото“ на „Стикс“. Накратко, когато се въздържаше, не близваше алкохол. Обаче посегнеше ли към чашката, се натряскваше до козирката. Ако на другия ден се събудеше до жена, се сещаше за Дийни и за момченцето с бейзболната фланелка. Сещаше се за седемдесетте долара и даже за откраднатото одеяло, което беше оставил в отходната тръба. Нищо чудно още да беше там. Сигурно беше плесенясало.

Понякога се напиваше и не се явяваше на работа. Известно време началниците търпяха изцепките му, защото го биваше, после му посочваха вратата. Той благодареше и хващаше първия автобус за някъде. Първата спирка след Уилмингтън беше Олбъни, последваха Ютика и Ню Палц, след това се озова в Стърбридж, където се напи на кънтри концерт на открито, а на сутринта се събуди в затвора, и то със счупена китка. Следващата му спирка беше Уестън, после — в богаташки дом за възрастни хора на остров Мартас Винярд, само че там „кариерата“ му приключи скоропостижно. На третия ден една медицинска сестра надуши дъха му, вонящ на алкохол, и той изхвърча като тапа: „Вън, боклук, да не ти е стъпил кракът тук!“ Веднъж попадна на пътя на Верните, обаче не разбра. Всъщност умът му не го осъзна, обаче той получи озарение. Долови слаба, но неприятна миризма на горящи автомобилни гуми, сякаш на близката магистрала току-що беше станала тежка катастрофа.

От Мартас Винярд се прехвърли в градчето Нюбърипорт и се хвана на работа в третокласен дом за ветерани, където на персонала не му дремеше много-много за болните — санитарите често зарязваха пред празните лекарски кабинети възрастните войници, приковани към инвалидни колички, докато колостомните им торбички не прелееха на пода. Да, болничното заведение беше кошмар за старците, но пък беше пристан за неудачници като Дан, въпреки че той с неколцина свои колеги правеше всичко възможно да облекчи последните дни на ветераните, дори помогна на двама да се преселят в отвъдното, когато удари часът им. Задържа се на тази работа сравнително дълго — междувременно президентът-саксофонист връчи ключовете от Белия дом на президента-каубой.

В Нюбърипорт Дан няколко пъти се напива до безпаметност, но през почивните дни, ето защо алкохолните му забежки останаха без неприятни последствия. След един запой се събуди с мисълта: „Поне е оставих купоните за храна.“ А тази мисъл вдъхна нов живот на някогашните откачени водещи на телевизионно състезание.

Съжалявам, Дийни, ти загуби, обаче никой не си тръгва от тук с празни ръце. Каква е наградата й, Джони?

Да, Боб, Дийни не спечели парична награда, но няма да остане на сухо, защото получава нашата нова настолна игра, няколко грама кокаин и цяло тесте КУПОНИ ЗА ХРАНА!

А Дан остана трезвен цял месец. Може би въздържанието беше нещо като изкупление за прегрешението. Неведнъж си казваше, че ако знаеше адреса на Дийни, отдавна щеше да й е изпратил въшливите седемдесет долара. Щеше да е прати двойно повече, ако така се отърсеше от спомена за момченцето с бейзболната фланелка и с длан като морска звезда. Само че нямаше адрес и затова престана да пие. Все едно се самобичуваше чрез въздържание.

После… Една вечер мина край заведение, наречено „Рибарска почивка“, и през витрината видя на бара готина блондинка с къса шотландска поличка. Изглеждаше самотна, затова той влезе и я заговори: научи, че наскоро се е развела, изказа й съчувствие, попита я дали иска да й прави компания и след три дни се събуди с познатата черна дупка в паметта. Върна се в дома за ветерани, където миеше подовете и сменяше електрическите крушки, надявайки се управата да прояви милост, обаче надеждите му бяха попарени. Оказа се, че „не им дреме много-много“ не беше равнозначно на „изобщо не им дреме“ — почти верен отговор, който обаче не се награждаваше с пура. Докато си вземаше вещите от шкафчето, Дан си спомни стар лаф на Бобкат Голдуейт[1]: „Работата ми си беше там, само че я вършеше друг човек.“ Отново потегли на път, този път за Ню Хемпшир, но преди да се качи на автобуса, купи бутилка с опияняваща течност.

Настани се най-отзад — на седалката, наричана „мястото на пияниците“, защото беше до тоалетната. От опит знаеше, че трябва да седне там, ако възнамерява да се напие по време на пътуването. Бръкна в кафявия хартиен плик, отвъртя капачката на бутилката и вдиша кафявата миризма. Миризмата можеше да говори, само дето произнасяше едно и също изречение: Здравей, стари приятелю.

Той си помисли: Захал.

Той си помисли: Мама.

Помисли си, че навярно Томи вече ходи на училище. Разбира се, ако милият вуйчо Ранди не го беше очистил.

Помисли си и още нещо: Само ти си в състояние да си удариш спирачките. — Много пъти му беше хрумвала същата мисъл, но сега я последва друга: — Ако не ти харесва този живот, можеш да го промениш. Стига да искаш, разбира се.

Гласът беше толкова странен, толкова различен от онзи от обичайните му въображаеми диалози, че отначало го взе за чужд глас, проникнал в главата му: можеше да чува мислите на другите хора, но напоследък рядко получаваше нежелани послания. Беше се научил да ги изключва. Въпреки това се втренчи в пътеката между седалките — беше почти сигурен, че ще види как някой се е обърнал и го зяпа. Лъжеше се. Някои пътници спяха, други разговаряха със съседите си или се взираха през стъклото в безрадостния пейзаж на Нова Англия.

Ако не ти харесва този живот, можеш да го промениш.

Де да беше вярно! Все пак той затвори бутилката и я сложи на съседната седалка. На два пъти я взе отново. Първия път я остави. Втория бръкна в кесията и отново отвинти капачката, но в този момент автобусът прекоси границата с Ню Хемпшир и спря на паркинга. Дан тръгна към „Бъргър Кинг“ заедно с другите пътници, но пътьом хвърли кесията с бутилката в един от големите зелени контейнери за смет с надпис: „ПУСНИ ВЪТРЕ, АКО ВЕЧЕ НЕ ТИ ТРЯБВА.“

Ех, колко хубаво щеше да е, ако наистина не ми трябваше! — помисли си той, когато стъклената бутилка изтрака на дъното на контейнера. — Щеше да е прекрасно!

[1] Робърт Франсис (Бобкат) Голдуейт (1962) — американски актьор, сценарист и режисьор, известен с черния си хумор и с ексцентричното си поведение. Най-популярните му роли в киното са в поредицата „Полицейска академия“ — Б.пр. ↑

2.

След час и половина автобусът отмина крайпътна табела с надпис: „ДОБРЕ ДОШЛИ ВЪВ ФРЕЙЗИЪР, КЪДЕТО ВСЕКИ СЕЗОН Е ЩУР КУПОН!“ А отдолу пишеше: „ТУК СЕ НАМИРА ЛИЛИПУТИЯ!“

Автобусът спря пред общината на Фрейзиър, за да се качат още пътници; в същия момент Тони проговори от празната седалка, на която доскоро беше бутилката. Дан веднага позна гласа му, въпреки че от години не го беше чувал толкова ясно.

(остани тук)

Защо не? — помисли си. — Град като всички други.

Взе си сака от полицата за багажа, слезе и остана на тротоара, докато автобусът потегли. На запад Уайт Маунтинс прорязваха хоризонта. По време на странстванията си той избягваше планините, особено зъбатите чудовища, разполовяващи страната. Все пак се озовах в планинска местност — каза си. — Май открай време съм знаел, че ще се случи. Тези планини обаче бяха по-добронамерени от другите, които още го преследваха в сънищата му — някак си щеше да съжителства с тях, поне за известно време. Но само ако престанеше да мисли за момченцето с бейзболната фланелка. И ако се откажеше от пиенето. В живота рано или късно настъпва момент, в който осъзнаваш, че е безсмислено да бягаш. Че където и да отидеш, твоето аз те придружава като сянка.

Танцуващите снежинки образуваха завеса, фина като булчински дантелен воал. Магазините от двете страни на улицата продаваха стоки, предназначени предимно за скиорите, които идваха през декември, и за летовниците, пристигащи през юли. През септември и октомври може би се вясваха любители на есенните пейзажи, но онова, което в Нова Англия минаваше за пролет, бяха осем неприятни седмици, подплатени със студ и с влага. Очевидно през този сезон във Фрейзиър не се вихреше щур купон, защото главната улица, носеща гордото название Кранмор Авеню, беше почти безлюдна.

Дан преметна през рамо сака и бавно тръгна по тротоара. Спря пред ограда от ковано желязо и се загледа в разкошната викторианска къща, притисната от двете страни от по-съвременни тухлени сгради, свързващи се с нея чрез покрити галерии. Отляво къщата завършваше с куличка, но отдясно този архитектурен атрибут липсваше и това придаваше на постройката леко смахнат вид, който се понрави на Дан. Все едно достолепната старица казваше: „Да, от мен се откъсна парче. Не ми пука. Някой ден ще се случи и с теб.“ Той се усмихна, но след секунда усмивката му помръкна.

Тони стоеше на прозореца на куличката и гледаше към улицата. Видя как Дан вдигна глава и му махна. Бавно и тържествено като в детството ми, когато Тони често ме навестяваше — помисли си Дан. Стисна клепачи, после отвори очи. Тони беше изчезнал. Всъщност изобщо не се беше появявал, защото беше невъзможно. Прозорецът беше закован с дъски.

На моравата беше забита табела. Надписът със златни букви на зелен фон (самата постройка беше боядисана в същия зелен цвят) гласеше: ДОМ „ХЕЛЪН РИВИНГТОН“.

Имат котка — проблесна в ума на Дан. — Сива котка. Казва се Одри.

Подсказката на озарението се оказа отчасти вярна, само дето сивото животно не беше котка, а кастриран котарак, и името му не беше Одри.

Дан дълго се взира в табелата — толкова дълго, че облаците се разкъсаха и през тях се прокрадна лъч (като в Библията), — после продължи нататък. Слънцето вече грееше ярко и блещукаше по никелираните части на колите, паркирани по диагонал пред спортната зала „Олимпия“ и пред СПА центъра „Бодри всеки ден“, но снегът продължаваше да се сипе и Дан си спомни какво беше казала майка му през една студена пролет преди много години, когато живееха във Върмонт: Дяволът бие жена си.

3.

На една-две пресечки от хосписа Дан отново спря. Срещу кметството се намираше градският обществен център: двуакрова ливада (вече започнала да се раззеленява), до която бяха разположени естрада за оркестър, игрище за софтбол, асфалтирана площадка за баскетбол, масички за пикник и дори игрище за голф. Грижата на общинските власти за местното население беше трогателна, но вниманието на Дан беше привлечено от надписа на поредната табелка:

ПОСЕТЕТЕ ЛИЛИПУТИЯ

МАЛКОТО ЧУДО НА ФРЕЙЗИЪР

ПОВОЗЕТЕ СЕ НА ЛИЛИПУТСКАТА ЖЕЛЕЗНИЦА!

Дори човек да не беше гений, щеше да забележи, че Лилипутия е лилипутско копие на Кранмор Авеню: тук беше методистката църква, която Дан беше видял, идвайки насам, и чиято островърха камбанария сякаш пронизваше небето; тук бяха и кино „Музикална кутийка“, сладоледена къща „Евтиния“, книжарницата, магазин „Ризи и др. неща“ и художествената галерия („Гравюрите са нашата специалност“). Имаше и съвършено, високо до кръста копие на къщата с едната кула — дом „Хелън Ривингтон“, обаче сградите от двете е страни липсваха. Дан си помисли, че са ги пропуснали, защото бяха ужасно грозни, особено в сравнение с централната постройка.

Отвъд градчето се виждаше миниатюрно влакче; на вагончетата, които бяха толкова малки, че в тях да се побере едногодишно детенце, имаше надписи „ЛИЛИПУТСКА ЖЕЛЕЗНИЦА“. Дим излизаше от комина на яркочервения локомотив, голям колкото мотоциклет „Хонда Голд Уинг“. Чуваше се боботенето на дизеловия мотор. Отстрани на локомотива със старомодни брокатени букви беше написано „ХЕЛЪН РИВИНГТОН“. Дан реши, че тази Хелън сигурно е благодетелката на Фрейзиър. Беше готов да се обзаложи, че в градчето има и улица на нейно име.

Постоя още малко на тротоара, въпреки че слънцето се беше скрило и отново беше застудяло толкова, че от устата му излизаше пара. Като малък мечтаеше за електрическо влакче, но така и не му купиха. А тук, в град Лилипутия, се беше натъкнал на великанска версия, която допадаше на деца от всички възрасти.

Прехвърли сака на другото си рамо и прекоси улицата. Появата на Тони го беше разстроила, но вече се радваше, че го е послушал. Може би тъкмо този град търсеше, може би тъкмо тук щеше да измъкне живота си от опасния коловоз, в който беше затънал заради алкохола.

Където и да отидеш, твоето аз те придружава като сянка.

Той заключи мисълта в склада на съзнанието си. Умееше да го прави. Този склад беше пълен с какво ли не.

4.

Локомотивът беше със спойлери от двете страни, но Дан зърна под навеса на миниатюрната гара на Лилипутия ниско дървено столче, занесе го до влакчето и стъпи на него. В кабината на машиниста имаше две седалки, покрити с овча кожа. Изглеждаха така, сякаш бяха задигнати от мощна кола, произведена в Детройт през златната ера на американското автомобилостроене. Самата кабина и таблото също бяха като на автомобил с изключение на зигзагообразния лост, стърчащ от пода. Лисваше схемата за смяна на скоростите, защото фабричната топка беше заменена от ухилен череп с червена бандана, която с течение на времето и от допира на безброй ръце беше избеляла до бледорозово. Горната половина на волана беше отрязана и онова, което беше останало, приличаше на щурвал на малък самолет. На таблото имаше надпис с избледнели, но все още четливи черни букви: „РАЗРЕШЕНА СКОРОСТ 40. НЕ ПРЕВИШАВАЙ“.

— Харесва ли ти? — попита някой.

Дан се обърна толкова рязко, че за малко не падна от столчето. Мазолеста длан го хвана за рамото и го задържа. Зад него стоеше човек на около шейсет години с ватирано джинсово яке и с карирана ловджийска шапка със спуснати наушници. В свободната си ръка държеше сандъче с инструменти, върху което с тиксо беше залепено картонче с надпис „СОБСТВЕНОСТ НА ОБЩИНА ФРЕЙЗИЪР“.

— Извинявайте — избърбори Дан. — Не исках да…

— Не се извинявай, тук винаги се навъртат любопитни, най-вече любители на железопътния моделизъм, както му викат сега. За тях това е като сбъдната мечта. Ние ги гоним през лятото, когато тук гъмжи от туристи и „Рив“ пътува на всеки кръгъл час, но по това време на годината „ние“ съм само аз. Не се оплаквам де. — Протегна ръка и добави: — Били Фрийман, общински служител по поддръжката. „Рив“ е моя рожба.

Дан стисна дланта му:

— Дан Торънс.

Били кимна към сака, преметнат през рамото му:

— Като те гледам, май току-що си слязъл от автобуса. Или движиш на автостоп, а?

— Да, пристигнах с автобуса. С какъв двигател работи това чудо?

— Бас държа, че ще ти е интересно да научиш. Вероятно не си чувал за шевролет „Виранейо“.

Не беше чувал, но знаеше. Защото Фрийман знаеше. От години не беше получавал толкова силно озарение. Спомни си как като малък се забавляваше със способността си да чете мисли, после обаче откри, че дарбата му може да бъде много опасна.

— Комби, произвеждано в Бразилия. Турбодизел.

Фрийман повдигна бухлатите си вежди и се ухили:

— Точно!!! Кейси Кингсли — така се казва шефът, — го купи на аукцион миналата година. Жесток мотор! Същински звяр. И таблото е от същия модел комби. Аз намерих седалките.

Озарението бързо отслабваше, но преди да изчезне, Дан видя още нещо.

— Те са от понтиак „Джъдж“, модел 1964.

Фрийман засия:

— Пак позна! Намерих ги в автомобилното гробище отвъд пътя за Сънапи. Скоростната кутия е бижу от „Мак“, модел 1961. Девет скорости. Направо е връх, нали? Абе, ти за работа ли се оглеждаш, или само гледаш?

Дан смаяно примигна — не очакваше толкова внезапна смяна на темата. Търсеше ли работа? Май да. Логично беше да попита в хосписа, който беше видял, докато вървеше по Кранмор Авеню; знаеше (дали заради озарението или по интуиция), че в момента има свободни места за хора от помощния персонал, обаче се колебаеше. Още не можеше да се отърси от неприятното усещане, предизвикано от появата на Тони на прозорчето на кулата.

Не е само това, Дани! Искаш да се убедиш, че напълно си отказал алкохола, преди да кандидатстваш. Дори ако ти предложат работа само като нощен чистач.

Беше гласът на Дик Халоран. Отдавна не се беше сещал за него. Може би откакто на бегом напусна Уилмингтън. С наближаването на лятото — сезон, през който във Фрейзиър сигурно се вихреше щур купон, в градчето щяха да се отворят много работни места. Само че ако трябваше да избира между закусвалнята в търговския център и Лилипутия, щеше да предпочете втората възможност. Понечи да отговори на Фрийман, но Халоран отново се обади. Скоро ще чукнеш трийсетака, миличък. Докато се обърнеш, пиленцето на късмета ще е отлетяло завинаги.

Внезапно забеляза, че Били Фрийман го наблюдава с безхитростно и нескрито любопитство, и побърза да отговори:

— Да, търся работа.

— Да те предупредя: не се надявай на бачкане в Лилипутия. През лятната ваканция шефът назначава местни хора, предимно осемнайсет-двайсетгодишни младежи. По нареждане на градската управа. Да не говорим, че хлапетата работят почти без пари. — Били отново се усмихна и Дан видя, че няколко от предните му зъби липсват. — Ама ти не се отчайвай, някой ще те вземе, стига да не се плашиш от работа на открито. Пък и времето скоро ще се оправи, няма да е все тъй студено и влажно.

Да, имаше право. Скоро щяха да махнат брезентовите покривала от павилионите за хотдог и за сладолед в общинския център на открито, също и от онова голямо кръгло нещо, което сигурно беше въртележка. Разбира се, най го блазнеше влакчето с малките вагончета, теглени от локомотив с турбодизелов мотор. Ако не близваше алкохол и спечелеше доверието на Фрийман или на големия шеф, може би щяха да му разрешат да покара „Рив“, както галено го наричаше Били. А като дойдеше лятната ваканция и от градската управа вземеха на работа местни хлапета, можеше да си пробва късмета в хосписа.

Разбира се, ако решеше да остане.

Крайно време е да пуснеш корени някъде, малкия — каза Халоран и Дан си помисли, че през този ден май му е писано да му се счуват гласове и да му се привиждат хора. — И не се офлянквай, иначе ще се скиташ до края на живота си.

Дан се засмя, изненадвайки себе си, и отговори на Били:

— Навит съм, господин Фрийман.

5.

— Занимавал ли си се с градинарство и поддръжка на тревни площи? — попита Били, докато вървяха край влакчето. Покривите на вагончетата стигаха само до гърдите на Дан и той се чувстваше като великан.

— Умея да плевя, да засаждам и да боядисвам. Мога да управлявам машина за събиране на изсъхнали листа и да боравя с верижен трион. Също и да поправям двигатели, ако повредата не е сериозна. А, още нещо — мога да работя с косачка, без да прегазя дечицата, изпречили се на пътя ми. За влака обаче не съм сигурен.

— Така или иначе шефът трябва да ти разреши да го караш. Задължително е да си застрахован и прочие дивотии. Носиш ли препоръчителни писма? Ако нямаш, хич не се надявай Кингсли да те назначи.

— Имам няколко. Досега съм работил най-вече като чистач и санитар в разни болници. Господин Фрийман…

— Ако обичаш, викай ми Били и ми говори на ти, младежо.

— Като го гледам това влакче, няма как да вози пътници, Били. Къде ще седят?

Фрийман се усмихна:

— Ще ти покажа нещо. Да видим дали ще ти се стори интересно. На мен винаги ми е забавно.

Върна се при локомотива и се приведе към кабината. Моторът, който досега работеше на празни обороти, изрева, коминът заизпуска кълба черен дим. По продължение на цялата композиция се разнесе воят на хидравлика. Внезапно покривите на деветте пътнически вагончета и на жълтия товарен вагон започнаха да се вдигат. На Дан му се стори, че наблюдава как гюруците на девет еднакви спортни коли се отварят едновременно. Наведе се да погледне през прозорците и забеляза, че по средата на всеки вагон са се появили пластмасови седалки. По шест в пътническите вагони и две в товарния. Общо петдесет на брой.

Видя, че Били се връща, и усмихнато подхвърли:

— Този ваш влак сигурно изглежда доста шантаво, когато е пълен с пътници.

— О, да! Хората умират да се смеят и снимат като луди. Гледай сега. — В края на всяко вагонче имаше метално стъпало. Били се качи в едно вагонче, мина по централната пътека и седна. Изведнъж благодарение на някаква странна оптична илюзия той се превърна във великан и царствено помаха на Дан, който си представи как петдесет бробдингнагци, които почти закриват малкото влакче, тържествено потеглят от гарата на Лилипутия. Изчака Били да слезе и изръкопляска:

— Бас държа, че между Деня в памет на загиналите герои и Деня на труда продавате най-малко милиард илюстровани картички.

— И ще спечелиш, младежо. — Фрийман порови в джоба на якето си, извади смачкан пакет „Дюк“ (евтина марка цигари, които се продаваха на автобусните спирки и в супермаркетите в цяла Америка), предложи на Дан, измъкна цигара за себе си и запали двете. Загледа се в своята и промърмори:

— Още някоя и друга годинка, после ще ме лишат от това удоволствие. Квачките от местния Дамски клуб вече надигат гласове за забрана на пушенето. Не, не са квачки, а дърти вещици, ако питаш мен, ама нали знаеш оная пословица: онази, която люлее люлката, управлява шибания свят[1]. — Изпусна дим през ноздрите си и добави: — Не че някоя от тях е люляла люлка от времето, когато Никсън беше президент. Нито пък са й трябвали дамски превръзки, ако е въпрос.

— Може пък да е за добро — отбеляза Дан. — Децата подражават на родителите си. — Спомените го върнаха към баща му. Веднъж майка му каза, че единственото, което Джак Торънс харесва повече от пиенето, е многото пиене. Тя пък харесваше цигарите и те я погубиха. Навремето Дан се беше зарекъл, че няма да посегне и към цигара. Сега често си мислеше, че животът е поредица от засади, устроени от съдбата-подигравчийка.

Били Фрийман присви очи толкова силно, че едното почти се затвори, и промърмори:

— Чат-пат ме спохождат разни усещания. — Произнесе думата „усещания“ провлечено, с акцента на истински янки. — Споходи ме още преди да се обърнеш и да ти видя лицето. Мисля, че ставаш за мой помощник, щото скоро почваме пролетното почистване, а сам няма да се справя. Тъй го усещам, а пък аз вярвам на усещанията си. Може и да съм се чалнал, не мислиш ли?

Дан не мислеше, че Били Фрийман се е „чалнал“ — вече разбираше защо е чувал толкова ясно мислите му, и то без да се старае. Спомни си какво беше казал веднъж Дик Халоран — първият му възрастен приятел: Мнозина притежават мъничко от онова, което наричам озарение, но в повечето случаи то е само блещукане, което им подсказва, да речем, какво ще е следващото парче, пуснато от радиодиджея, или че телефонът скоро ще иззвъни.

Били Фрийман притежаваше това блещукане. Този проблясък.

— Доколкото разбирам, трябва да се обърна към големия шеф… Кери Кингсли.

— Кейси му е името, а не Кери. Иначе си прав, той е шефът. От двайсет и пет години отговаря за общинските служби.

— Кога ще е удобно?

— Чини ми се още сега. — Били посочи с пръст. — Оная тухлена грозотия отсреща е кметството, там са и стаите на разните големи клечки от управата. Неговата е в сутерена, в дъното на коридора. Ще разбереш, че си я намерил, като чуеш дискомузика, от която се тресе сградата. Всеки вторник и четвъртък в спортната зала има курс по аеробика за женорята.

— Добре, отивам — кимна Дан.

— Носиш ли си препоръките?

— Да. — Младежът потупа сака, който беше облегнал до стената на лилипутската гара.

— Ей, нали не си си ги написал самичък?

Дан се усмихна:

— Не, истински са.

— Тогава смело напред, тигре!

— Слушам.

— Ей, чакай малко — провикна се Бил подир него. — Шефът е заклет враг на алкохола. Та ако си пийваш и той те попита, моят съвет е да… излъжеш.

Дан кимна и вдигна ръка да покаже, че е разбрал. Нямаше да му е за пръв път да лъже някого.

[1] Заглавие на прочуто стихотворение от американския поет Уилям Рос Уолас (1819–1881). — Б.пр. ↑

6.

Носът на Кейси Кингсли, прорязан от морави жилки, издаваше, че той невинаги е бил заклет враг на алкохола. Беше канара човек, който така изпълваше малкия, задръстен с какво ли не кабинет, че сякаш го беше навлякъл като костюм. Облегна се на стола зад бюрото и заразглежда препоръчителните писма, които Дан беше подредил в синя папка. Тилът му почти докосваше долния край на дървения кръст, окачен на стената редом с рамкираната семейна снимка: Кингсли (доста по-млад и по-слаб) беше заснет на някакъв плаж заедно с жена си и с трите си деца по бански. От горния етаж ехтеше песента „Уай Ем Си Ей“ на „Вилидж Пийпъл“, съпроводена от въодушевеното тропане на много крака. Дан си представи великанска стоножка, която току-що е била на фризьор и носи яркочервено спортно трико, дълго почти девет метра.

— Да… да… — мърмореше Кингсли. — Добре… добре… — Без да откъсва поглед от писмата, той се пресегна към стъкленицата, пълна с твърди бонбони, кацнала на ръба на бюрото, махна капачето, извади бонбон и го лапна. — Вземи си, младежо.

— Не, благодаря — учтиво отговори Дан.

Хрумна му странна мисъл. Навярно преди много години баща му е седял в подобна канцелария, когато е кандидатствал за пазач на „Панорама“. Какво ли се е въртяло в главата му? Че трябва да се хване на работа? Че това е последният му шанс? Може би. Твърде вероятно. Само че Джак Торънс беше спъван от семейните окови, а Дан беше свободен като птичка. Пак щеше да пътешества от град на град, ако Кингсли не го назначеше. Или пък щеше да опита късмета си в хосписа. Само че… развлекателният център го привличаше. Харесваше влакчето, което превръщаше във великани хората с нормален ръст. Харесваше Лилипутия, защото миниатюрният град беше абсурден, забавен и дори храбър в самодоволството си, характерно за всички американски градчета. Харесваше и Били Фрийман, който вероятно не подозираше, че притежава мъничко озарение.

От салона на горния етаж зазвуча песента на Глория Гейнър „Ще оцелея“. Кингсли, който сякаш чакаше началото на нова песен, за да вземе решение, върна документите на Дан в папката и я побутни към него.

Няма да ме назначи.

Само че интуицията, която през целия ден му подсказваше правилните отговори, този път сгреши.

— Препоръките са ти наред, младежо, ама си мисля, че ще е най-добре да си потърсиш работа или в окръжната болница на Ню Хемпшир, или в нашия хоспис. Май ставаш даже и за личен асистент — видях, че притежаваш основни медицински познания и си изкарал курс за оказване на първа помощ. Пишеше, че умееш да работиш с дефибрилатор. Запознат ли си със задълженията на личните асистенти?

— Да. Откровено казано, бях се запътил към хосписа. После видях Лилипутия и влакчето…

— Обзалагам се, че умираш да го покараш — изръмжа Кингсли.

Дан излъга, без да ме мигне окото:

— Не, сър, грешите. — Признанието, че изгаря от желание да се настани на седалката, задигната от класическия спортен автомобил, и да хване отрязания волан, щеше да насочи разговора към шофьорската му книжка, към неудобни въпроси защо е загубил правото да управлява моторни превозни средства и накрая господин Кингсли щеше да му посочи вратата. — Обичам да работя с косачката и с греблото.

— И като ти гледам препоръките, не обичаш да се задържаш на едно място.

— Скоро ще пусна корени някъде. Пътешестването ми омръзна, мечтая за улегнал живот и за семейство — заяви Дан и се запита дали и за Кингсли изявлението му ще прозвучи фалшиво и неискрено.

— Мога да ти предложа само времена работа, младежо. Щом хлапетата излязат в лятна ваканция…

— Били ме предупреди. Реша ли да остана дотогава, ще си опитам късмета в хосписа. Всъщност ако не възразявате, още сега ще подам молба за назначаване.

— Все ми е тая. — Кингсли любопитно го изгледа. — Не те ли е страх от смъртта? Повечето обитатели на хосписа са с един крак в гроба.

Майка ти е умряла там — помисли си Дан. Все пак озарението не го беше напуснало и вече дори не се криеше. — Държал си е ръката, когато е издъхнала. Казвала се е Елън.

— Не — отговори, после съвсем безпричинно добави: — Всички сме с единия крак в гроба. Светът е хоспис, но без стени и покрив — на открито.

— Охо, имаме си философ! Виж, господин Торънс, мисля да те назнача. Вярвам на Били, защото рядко греши в преценката си за хората. Обаче помни: не закъснявай за работа, не идвай пиян или вонящ на трева. Издъниш ли се дори веднъж, ще изхвърчиш като тапа, защото хубаво ще те наклепам пред Ривингтонови. Ясно ли е?

Внезапно Дан изпита омраза към този

(завършен гадняр)

но я потисна. В Кингсли бяха и ножът, и хлябът.

— Напълно.

— Можеш да започнеш още утре. В града се предлагат доста стаи под наем. Ако искаш, ще се обадя на едно-две места. Можеш ли да плащаш деветдесет долара седмично, докато си получиш първата заплата?

— Да. Благодаря, господине.

Кингсли махна с ръка и добави:

— Междувременно ти препоръчвам мотел „Червеният покрив“. Управител е братът на бившата ми. Ще ти направи намаление. Разбрахме ли се за работата?

— Да, сър. — Събитията се развиха невероятно бързо — също както последните парченца от сложна мозайка внезапно прилягат на местата си. Имаше нещо гнило… Не, този път интуицията явно го повеждаше. Нямаше да я послуша. Кингсли се изправи — доста бавно заради почти исполинските си размери. Дан също стана и когато новият му началник му подаде ръка през бюрото, върху което цареше пълен хаос, той стисна дланта му. В спортната зала на горния етаж „Кей си енд дъ Съншайн Бенд“ съобщаваха на всеуслушание, че така им харесва, охо, аха!

— Повдига ми се от такива песнявки. Адски са лигави — изръмжа Кингсли.

Не ги мразиш, защото са лигави — помисли си Дан, — а понеже ти напомнят за дъщеря ти, която ти е обърнала гръб. Още не ти е простила.

— Ей, младеж, добре ли си? Бледичък ми се струваш.

— Нищо ми няма. Поуморих се — дълго ме лашка автобусът.

Озарението се беше върнало, и то с пълна сила. Но защо тъкмо сега?

7.

През първите три дни на новата работа Дан боядиса естрадата за оркестъра и събра с машината последните изсъхнали листа; на четвъртия Кингсли с царствена походка мина по Кранмор Авеню и му съобщи, че му е намерил стая на Елиот Стрийт, ако я иска. С отделна баня с вана и с душ. За осемдесет и пет долара на седмица. Дан я искаше.

— Прескочи дотам в обедната почивка — посъветва го Кингсли. — Търси госпожа Робъртсън, — вдигна показалеца си, който вече започваше да се обезформя от ревматизма, и добави: — Гледай да не се издъниш, слънчице, защото с нея сме стари дружки. Хич не си въобразявай, че те взех на работа заради препоръките ти — един бог знае дали са истински; осланях се само на интуицията на Били Фрийман.

Дан обеща да не се издъни, но толкова се стараеше да говори искрено, че изявлението му прозвуча фалшиво дори в собствените му уши. Отново мислеше за баща си, който беше принуден да моли богат приятел да го вземе на работа, след като го изгониха от училището във Върмонт. Странно, но изпитваше съчувствие към човека, който за малко не го беше убил. Дали хората го бяха предупреждавали да не се провали? Може би. Въпреки съветите Джак Торънс се беше провалил. И то с гръм и трясък. Провалът му беше чутовен. Несъмнено пристрастието към алкохола изигра решаваща роля, но когато паднеш, мнозина предпочитат да ти стъпят на шията, вместо да ти помогнат да станеш. Да, гадно е, но гаднярството е заложено в човешката природа. Разбира се, когато тичаш с глутница помияри, виждаш само лапи, нокти и задници.

— Виж дали Били ще изнамери ботуши, които да ти станат. Скътал е двайсетина броя в бараката с инструментите, макар че като ги разгледах наскоро, само половината бяха чифтове.

Денят беше слънчев и топъл. Дан, който работеше по джинси и по тениска на „Ютика Блу Сокс“, погледна безоблачното небе, после извърна очи към Кейси Кингсли.

— Хич не ме поглеждай, малкия, не съм откачил. Намираме се в планината. Синоптиците разправят, че от североизток ще дойде сняг — щяло да натрупа трийсетина сантиметра. Няма да се задържи, разбира се — местните наричат априлския сняг „тор на бедняците“. Обаче умните глави предвещават и ураганен вятър. Дано умееш да управляваш и снегорин. — Кейси помълча и добави: — И дано ти е яка гърбината, че утре с Били ще събирате бая изпочупени клони. Нищо чудно да се наложи да нарежете паднали дървета. Знаеш ли да работиш с верижен трион?

— Да, сър.

— Чудесно.

8.

Дан и госпожа Робъртсън взаимно се харесаха от пръв поглед, тя дори го покани в общата кухня и му предложи сандвич с яйчена салата и чаша кафе. Той прие, очаквайки обичайните въпроси какво го е довело във Фрейзиър и къде е живял преди. Изненада се приятно, когато жената не му ги зададе, а го помоли да е помогне при затварянето на кепенците на долния етаж: за всеки случай, ако наистина „задуха“, както се изрази тя. Дан се съгласи. Животът му не се подчиняваше на много правила, но имаше едно „златно“: „Гледай винаги да си в добри отношения с хазяйката, защото не знаеш кога ще ти се наложи да я помолиш да изчака за наема.“

Като се върна на работното си място, Били вече го чакаше с дълъг списък задачи. Предишния ден двамата бяха свалили брезентовите покривала от всички атракциони за децата. Днес ги върнаха обратно и затвориха здраво кепенците на всички будки и лавки. Накрая избутаха „Рив“ в хангара, седнаха на сгъваемите столове пред лилипутската гара и запалиха цигари.

— Ще ти издам една тайна, Дан — изпъшка Били. — Аз съм един уморен работяга.

— Не си само ти — ухили се Дан. Да, умората си казваше думата, но въпреки това той се чувстваше чудесно. Беше забравил колко приятна е работата на открито, когато не те мъчи тежък махмурлук.

Били погледна небето, вече закрито от облаци, напомнящи мръсна пяна, и въздъхна:

— Дано бурята не е силна, както разправят по радиото, ама май няма да ни се размине. Намерих ти ботуши. Не са нови-новенички, но поне са еднакъв номер.

Вечерта Дан ги взе и прекоси града на път за новата си квартира. Вятърът се усилваше, небето беше притъмняло. Сутринта във Фрейзиър беше топло и приятно като в началото на лятото, а сега във въздуха се усещаше смразяващата влага на идващия сняг. Страничните улички бяха безлюдни, къщите — „запечатани“ против наближаващата буря.

Дан зави от Морхед Стрийт по Елиот и се спря. Подгонен от вятъра и придружаван от шепа изсъхнали листа, по тротоара се носеше опърпан цилиндър — като онези, които носят илюзионистите. Или пък актьорите в старомодни оперети. Той усети как го прониза вцепеняващ студ, проникващ до мозъка на костите му, защото всъщност цилиндърът го нямаше.

Стисна клепачи, бавно преброи до пет, без да обръща внимание на усилващия се вятър, който развяваше крачолите на джинсите му, и отвори очи. Листата още прехвърчаха по тротоара, но цилиндърът беше изчезнал. Отново го беше споходило озарението и беше сътворило поредното ярко, тревожно и често безсмислено видение. Усилваше се винаги, когато той съумяваше да се задържи трезвен за по-дълго време, но след пристигането му във Фрейзиър силата като че ли се беше утроила. Сякаш въздухът тук беше някак по-различен и служеше като проводник на странните послания, излъчвани от планетата Другаде. Сякаш беше по-особен.

Особен като „Панорама“.

— Не — промърмори. — Не може да бъде. Не го вярвам.

След няколко питиета виденията ще изчезнат, Дани. Не мислиш ли?

За съжаление тъкмо това мислеше.

9.

Къщата на госпожа Робъртсън беше занемарена постройка в колониален стил, през прозореца на стаята на Дан на третия етаж се виждаха планините на запад — гледка, която никак не му беше по сърце. С течение на времето случилото се в „Панорама“ беше поизбледняло в съзнанието му, но докато разопаковаше скромния си багаж, един спомен се появи от дълбините като гнусна органична материя (например разложен труп на животинче), която изплува на повърхността на почти бездънно езеро.

Привечер заваля силен сняг. Тримата стояхме на верандата на онзи голям, празен хотел; татко беше по средата, ние с мама — от двете му страни, той ни беше прегърнал през раменете. Тогава всичко беше наред. Тогава той не пиеше. Отначало снежинките падаха отвесно, после излезе вятър, който ги завихри и снегът започна да се трупа около верандата и върху онези… — Дан се опита да блокира образа, но не успя — … онези храсти-животни. Които понякога се раздвижваха, ако никой не ги гледаше.

Извърна се от прозореца, защото го побиха тръпки. Възнамеряваше да вечеря със сандвич и докато си похапва, да започне романа на Джон Санфорд, който си беше купил заедно със сандвича от супермаркет „Червена ябълка“, обаче след няколко залъка пъхна обратно в плика скромната си вечеря и я остави на студено на перваза на прозореца. По-късно щеше да я довърши, въпреки че надали щеше да остане буден след девет: щеше да е постижение, ако прочетеше сто страници от книгата.

Навън вятърът се усилваше. От време на време надаваше смразяващи кръвта писъци и Дан вдигаше поглед от книгата. Към осем и половина заваля сняг — толкова тежък и влажен, че полепна по прозореца и планините вече не се виждаха. Също като навремето в „Панорама“ — снегът затрупа прозорците на първия етаж… после на втория… накрая и на третия.

И те се оказаха в капан заедно с оживелите мъртъвци.

Татко си въобразяваше, че ще го изберат за управител, ако докаже предаността си към тях. Като им дари сина си.

— Единственият си син — промълви и се огледа, сякаш някой друг беше проговорил… да, сякаш не беше съвсем сам. Вятърът отново застена и той потрепери.

Супермаркетът още е отворен. Купи си нещо за пиене. Сънят ще прогони неприятните мисли.

Не! Ще продължи да чете. Разследването в романа се води от Лукас Дейвънпорт и той, Дан, ще продължи да чете.

Затвори книгата в десет без петнайсет и се просна на леглото в поредната стая под наем. Няма да мигна тази нощ — помисли си. — Как да заспи човек, докато вятърът надава такива писъци?

Обаче заспа.

10.

Седеше до канализационната шахта и се взираше в склона, обраснал с треволяци, в река Кейп Фиър и в моста над нея. Нощта беше ясна, на небето грееше пълна месечина. Нямаше нито вятър, нито сняг. Хотел „Панорама“ го нямаше. Дори да не беше изгоряла до основи по времето на президента, производител на фъстъци, злокобната сграда се намираше на хиляди километри от тук. Тогава защо беше толкова изплашен?

Не беше сам, ето защо. Някой стоеше зад него.

— Искаш ли полезен съвет, Мечо?

Гласът беше бълбукащ, колеблив. Студени тръпки пробягаха по гърба на Дан. Краката му и без това бяха студени, а сега кожата му настръхна, все едно бедрата му се осеяха с безброй миниатюрни белезникави подутинки — видя ги, защото носеше къс панталон. Което беше съвсем нормално. Разсъждаваше като зрял човек, но тялото му беше на петгодишно хлапе.

Мечо. Кой?…

Знаеше кой. Беше казал името си на Дийни, обаче тя непрекъснато го наричаше „Мечо“.

Не го помниш, освен това сега сънуваш.

Точно така. Намираше се в къщата на госпожа Робъртсън във Фрейзиър, Ню Хемпшир, и спеше, докато навън вилнееше пролетна буря. Въпреки това беше по-разумно да не се обръща. И по-безопасно, разбира се.

— Ще пропусна — промърмори, без да откъсва поглед от реката и от пълната луна. — Съветвали са ме най-големите знаячи. В баровете и в бръснарниците бъка от специалисти.

— Пази се от жената с шапката, Мечо.

Можеше да я попита за какво говори, обаче не си струваше усилието. Знаеше за каква шапка става въпрос, защото беше видял как вятърът я гони по тротоара: цилиндър, черен като грях и подплатен с бяла коприна.

— Тя е кралица Мръсница в замъка Ад. Забъркаш ли се с нея, жив ще те изяде.

Дан не можа да се въздържи и се обърна. Дийни седеше зад него, наметнала на голите си рамене одеялото на бездомника. Мократа й коса беше прилепнала към разплутото й лице, което сякаш се разтичаше. Очите е бяха мътни като стъклени топчета. Беше мъртва, вероятно от много години лежеше в гроба.

Искаше му се да е каже, че не е жива, обаче не можеше да продума. Отново беше на пет, хотел „Панорама“ беше изпепелен, но пак го преследваше мъртва жена — онази, която беше ограбил.

— Не ме жали — изгъргори тя. — Продадох коката. Смесих я с малко захар и й взех две стотачки. — Ухили се и между зъбите й шурна вода. — Харесвах те, Мечо. Затова дойдох да те предупредя. Не припарвай до жената с шапката.

— Въображаемо лице — каза Дан… но не, беше гласът на Дани — тъничкият, напевен гласец на дете. — Въображаемо лице, няма го, не е истинско.

Стисна клепачи както навремето, щом зърнеше страхотии в „Панорама“. Жената закрещя, но той не отвори очи. Писъците продължиха — ту стихваха, ту се усилваха — и той разбра, че чува воя на вятъра. Не беше нито в Колорадо, нито в Северна Каролина, а в Ню Хемпшир. Сънувал беше кошмар, но вече всичко беше наред.

11.

Ръчният му часовник „Таймекс“ показваше два през нощта. Въпреки студа в стаята той беше плувнал в пот.

— Искаш ли съвет, Мечо?

— Не! Не и от теб! — сопна се той.

Мъртва е! — помисли си.

Нямаше как да го знае, но беше сигурен. Дийни, изглеждаща като богиня на Запада с късата си кожена поличка и с корковите сандали, беше мъртва. Дан дори знаеше как се е преселила в отвъдното. Нагълтала се е с хапчета, вързала си е косата на опашка, седнала е във вана с топла вода, заспала е и се е удавила.

Воят на вятъра беше ужасяващо познат, изпълнен със скрита заплаха. Ветрове духаха навсякъде, но звукът беше такъв само в планината. Все едно разгневени богове удряха по света с пневматичен чук.

Като малък наричах алкохола „помия“ — каза си той. — Понякога обаче е помощ. Например, когато се събудиш след кошмар, за който знаеш, че поне наполовина е озарение.

Едно питие щеше му помогне отново да заспи. Три бяха гаранция за непробуден сън без кошмари. Сънят беше лекарят на майката природа и тъкмо сега Дан Торънс се чувстваше болен и му трябваше силно лекарство.

Няма отворени магазини. Извади късмет.

Може би.

Обърна се по хълбок и нещо се допря до гърба му. Не, не беше нещо, а някой. Някой лежеше до него. Дийни! Не, този някой беше прекалено дребен. Май беше…

Дан изпълзя от леглото, падна на пода и погледна назад. Беше Томи, момченцето на Дийни. Отдясно главицата му беше смазана. От сплъстената руса коса стърчаха счупени костици. По бузата му се беше стекла сивкава каша (мозък), която вече засъхваше. Нямаше как хлапето да е живо след такова нараняване, но… То протегна към Дан дланта си, напомняща морска звезда, и избърбори:

— Захал.

Отново се разнесоха писъци, само че този път не пищеше нито Дийни, нито вятърът.

Този път запищя той.

12.

При второто си събуждане (този път наистина се събуди) не пищеше, само тихо ръмжеше. Задъхвайки се, седна и завивката се омота около кръста му. До него нямаше никого. Само че той още беше под въздействието на съня и искаше да се увери, че е сам в леглото. Отметна завивките, но и това не му беше достатъчно. Прокара ръце по долния чаршаф — може би още беше топъл или в него имаше вдлъбнатина от детско тяло. Нищо. Разбира се. Естествено. Надникна под леглото и видя само ботушите, които му беше дал Били.

Вятърът вече не виеше толкова зловещо. Бурята не беше преминавала, но вече затихваше.

Дан влезе в банята, после рязко се обърна, сякаш очакваше да изненада някого. Видя само леглото и завивките, паднали на пода. Включи лампата на умивалника, наплиска си лицето със студена вода, седна на капака на тоалетната и няколко пъти дълбоко си пое въздух. Изкушаваше се да стане, за да си вземе цигара от пакета, който беше оставил на масичката до книгата, обаче краката му още се подкосяваха и имаше опасност да падне. По-разумно беше да изчака. Виждаше леглото и то беше празно. Стаята беше празна. Нямаше от какво да се страхува.

Само че… не я усещаше празна. Още не. Сигурно щеше да си легне отново, когато усещането изчезнеше. Обаче нямаше да мигне. През тази нощ повече нямаше да заспи.

13.

Преди седем години, когато работеше като санитар в един хоспис в Тълса, Дан се сприятели с възрастен психиатър, който имаше рак на черния дроб в напреднал стадий. Веднъж, когато Емил Кемер разказваше (без да спазва лекарската тайна) за някои от най-интересните си случаи, Дан му призна, че от дете страда от нещо, което е нарекъл „двойно сънуване“, и попита психиатъра дали е запознат с това заболяване. И дали има медицински термин за него.

Черно-бялата сватбена снимка на нощното шкафче свидетелстваше, че в разцвета на силите си Кемер е бил едър човек, но ракът е най-ефикасната диета и в деня на този разговор той тежеше четирийсет и пет килограма — тоест наполовина на възрастта си. Умът му обаче не беше засегнат от болестта и сега, както си седеше на тоалетната чиния и се вслушваше в затихващите стонове на бурята, Дан си спомни лукавата му усмивка и сякаш чу гласа му със силен немски акцент:

— Поставям диагнози само срещу заплащане, Даниел.

— Значи нямам късмет.

— Не прави прибързани заключения. — Кемер впери в него светлосините си очи. Макар да си даваше сметка, че е ужасно непочтено и несправедливо, Дан си представи тези очи под каската на войник от Вермахта. — В този дом на смъртта се говори, че можеш да помагаш на хората да се преселят на другия свят. Вярно ли е?

— Понякога се получава — предпазливо отговори Дан. — Но невинаги. — Всъщност винаги се получаваше.

— А на мен ще помогнеш ли, когато ми дойде времето?

— Разбира се, стига да мога.

— Хубаво. — Кемер седна — много бавно и мръщейки се от болка, но когато Дан се опита да му помогне, той му направи знак да се отдръпне. — Онова, което наричаш „двойно сънуване“, е добре познато на психиатрите и представлява особен интерес за последователите на Юнг, които са измислили термина „нереално събуждане“. Обикновено първият сън е съвсем ясен, тоест човекът осъзнава, че сънува…

— Да! — прекъсна го Дан. — Обаче вторият…

— Сънуващият мисли, че е буден — невъзмутимо продължи Кремер. — Юнг е придавал голямо значение на тези сънища, дори е вярвал, че са пророчески… но ние с теб знаем, че не е бил прав, нали?

— Разбира се.

— Едгар По го е казал много преди Юнг да се появи на този свят: „Виждам, или тъй изглежда — сън в съня…“ Този отговор задоволява ли те?

— Май да. Благодаря.

— Пак заповядай. Ако обичаш, налей ми сок. Ябълков, моля.

14.

… дори вярвал, че са пророчески… но ние с теб знаем, че не е бил прав, нали?

Дори през годините Дан да не беше пазил в тайна пророческата си дарба, наречена от Халоран „озарение“, не би дръзнал да противоречи на умиращ човек… особено на човек с такива проницателни сини очи. Всъщност няколко от „двойните му сънища“ бяха пророчески, само че те или му говореха много малко, или изобщо не ги разбираше. Сега обаче, седейки по бельо на капака на тоалетната чиния и треперейки като лист (не само от студ), той узна повече подробности, отколкото му се искаше.

Томи беше мъртъв. Вероятно беше загинал от ръката на вуйчото, който го тормозеше. Малко по-късно майката се беше самоубила. Що се отнасяше до остатъка от съня… или до призрачния цилиндър, който през деня беше видял да се търкаля по тротоара…

Не припарвай до жената с шапката. Тя е кралица Мръсница в замъка Ад.

— Не ме интересува — промърмори той.

Забъркаш ли се с нея, жив ще те изяде.

Не възнамеряваше да се запознае с тази кралица Мръсница, камо ли да се забърка с нея. А относно Дийни… не беше отговорен нито за ненормалните постъпки на ненормалния е брат, нито за това, че тя не се грижеше за детето си. Вече можеше да се отърси и от чувството за вина, задето е беше откраднал пършивите седемдесет долара — тя беше продала кокаина (беше убеден, че този елемент от съня отговаря на истината) и сега бяха квит. Повече от квит.

Интересуваше се само как да се добере до някакъв алкохол. Всъщност как да се натряска до козирката. Да, топлината на утринното слънце беше приятна, приятно беше да чувства умората в напрегнатите си мускули и сутрин да не го мъчи махмурлук, обаче цената — налудничавите сънища и видения, плюс мислите на непознати, които понякога пробиваха менталните му защитни механизми, — цената беше прекалено висока.

Толкова висока, че беше непоносима.

15.

Настани се на единствения стол в стаята и чете романа от Джон Санфорд на светлината на единствената лампа, докато в седем часа не забиха камбаните на градските църкви. После обу новите (тоест новите за него) ботуши и навлече канадката. Излезе от къщата и попадна в нов свят със смекчени очертания. Още валеше сняг, но снежинките се сипеха кротко и безшумно.

Ще взема да се махна от тук и ще се върна във Флорида. Майната му на Ню Хемпшир — сигурно през високосните години тук е заснежено дори и на Четвърти юли!

Халоран му отговори както в детството му, когато Дан беше Дани — с привидно благ тон, в който обаче се прокрадваха стоманени нотки: — Крайно време е да пуснеш корени някъде, малкия. И не се офлянквай, иначе ще се скиташ до края на живота си.

— Да го духаш, старче — процеди той.

Върна се в „Червената ябълка“, защото магазините за твърд алкохол щяха да отворят след час. Няколко пъти се разходи между хладилните шкафове с бира и с вино, накрая си каза, че щом е решил да се напие, ще се накваси грозно. Взе две бутилки „Тъндърбърд“ (осемнайсет процента алкохол — идеален заместител, когато уискито е временно недостъпно), тръгна към касата, но се спря.

Изчакай още един ден. Дай си още една възможност.

Да, би могъл, но защо? За да се събуди отново и да види в леглото си Томи — момченцето с размазания череп? Или пък Дийни, която е лежала във ваната два дни, преди на хазяина да му писне да чука на вратата, да си отключи с резервния ключ и да я намери? Нямаше откъде да знае дали това ще се случи и ако Емил Кремер беше тук, щеше да изрази категорично съгласие, само че… Само че знаеше. Тогава защо да не потърси успокоение в алкохола?

Може би свръхинтуитивността ще те напусне. Може би е само етап, психичен еквивалент на делириум тременс. Дай си малко време и…

Само че времето се променяше. Разбираха го само алкохолиците и наркоманите. Когато не можеш да заспиш, когато не се оглеждаш, защото се страхуваш от онова, което ще видиш, времето се разтегля и му поникват остри зъби.

— Търсите ли нещо определено? — попита продавачът и Дан разбра

(шибано озарение шибано),

че човекът се страхува от него. И с основание. Даде си сметка, че прилича на наркоман — разрошена коса, дълбоки сенки под очите, некоординирани движения, — който се пита дали да не извади револвер и да поиска парите от касата.

— Не — смотолеви. — Сетих се, че съм си забравил портфейла вкъщи.

Върна зелените бутилки в хладилния шкаф. Преди да затвори вратичката, те му проговориха като на стар приятел:

— До скоро, Дани.

16.

Били Фрийман, навлечен като за експедиция на Северния полюс, вече го чакаше. Подаде му старомодна скиорска маска с емблемата на „Циклоните“ от Анистън.

— Какви са тези „Циклони“? — поинтересува се Дан.

— Град Анистън е на трийсетина километра от тук. Техните отбори по футбол, бейзбол и баскетбол са нашите най-големи съперници. Предупреждавам те, че ако някой местен те види с тая маска, като нищо ще те замери със снежна топка, ама нямам друга.

Дан си сложи маската и избърбори:

— Давайте, „Циклони“!

— Що не се гръмнеш? — Били го изгледа. — Добре ли си, Дано?

— Почти не мигнах тази нощ.

— Че как ще заспиш с тоя гаден вятър, дето пищеше до бога? Тъй крещеше бившата ми, като в понеделник вечер е предложех да се погушкаме. Готов ли си за подвизи?

— Винаги готов.

— Браво! Да се захващаме, младежо. Бая работа ни чака.

17.

Работата беше много, но към обяд слънцето се показа и температурата се покачи до девет-десет градуса. Снегът в Лилипутия се топеше и се чуваше ромонът на стотици малки водопади. Настроението на Дан се повиши заедно с температурата и без да се усети, той дори си затананика прочутото парче на „Вилидж Пийпъл“ („Младежо! Навремето бях като теб!“), докато почистваше със снегорина паркинга на малкия търговски център, намиращ се до увеселителния парк. Ветрецът, който нямаше нищо общо с истерично пищящия вятър от изминалата нощ, полюшваше транспаранта с надпис:

ВЕЛИКАНСКО НАМАЛЕНИЕ. ЛИЛИПУТСКИ ЦЕНИ!

Виденията не споходиха Дан.

След работа покани Били в „Каруцата на Чък“ и поръча пържоли. Колегата му предложи да почерпи с бира, но той поклати глава:

— Не близвам алкохол. Започне ли човек да пие, трудно се отказва.

— Кингсли го знае от опит. Преди петнайсетина години жена му го заряза заради пиянството му. Той се излекува, обаче дъщеря му още не му говори.

По време на вечерята пиха кафе. Много кафе.

Докато вървеше към квартирата си на Елиот Стрийт, Дан се поздрави, задето е останал трезвен. Беше уморен, но и заситен от топлата храна. В стаята му нямаше телевизор, затова той дочете романа на Джон Санфорд. От време на време се ослушваше, обаче вятърът не се усили. Подозираше, че снощната буря е била последното отмъщение на отиващата си зима. Нямаше нищо против. Легна си в десет и заспа след секунди. Споменът за сутрешното му посещение в „Червената ябълка“ беше смътен, сякаш тогава умът му е бил замъглен от висока температура и треска.

18.

Събуди се след полунощ, но не от вятъра, а защото мехурът му заплашваше да се пръсне. Стана, завлече се до банята и натисна бутона за осветлението. Цилиндърът стоеше във ваната и беше пълен с кръв.

— Не! — прошепна той. — Сънувам.

Може би двоен сън. Или троен. Дори четворен. Не беше споделил с Емил Кемер нещо важно: страха си, че рано или късно ще се загуби в лабиринт от призрачни сънища, от който никога няма да излезе.

Виждам, или тъй изглежда — сън в съня…

Само че не беше сън, а реалност. Също като цилиндъра. Беше видимо само за него, но това не променяше нещата. Цилиндърът беше истински. Сигурен беше, че го има някъде по света.

С периферното си зрение зърна надпис с червило на огледалото над умивалника.

Не бива да го гледам! — каза си, но беше твърде късно. Главата му вече се завърташе и вратните сухожилия скърцаха като несмазани панти. Пък и дори да не погледнеше надписа, знаеше какво гласи. Госпожа Маси и Хорас Дъруент вече бяха заключени в сейфовете, скрити в най-отдалеченото кътче на съзнанието му, обаче проклетият хотел още не си беше разчистил сметките с него. Думата, написана на огледалото не с червило, а с кръв, беше:

ЧЕС

В умивалника се въргаляше окървавена тениска на „Индианците“ от Атланта. Никога няма да престане — помисли си Дан. — „Панорама“ изгоря и най-страшните оживели мъртъвци заключих в сейфове, но не мога да заключа озарението, защото то не само е в мен — озарението съм самият аз. Ако не се напивам до безпаметност, виденията ще ме преследват, докато не полудея.

Лицето му беше отразено в огледалото, думата ЧЕС беше на челото му като дамга. Не беше сън. В умивалника се въргаляше тениската на убито дете, във ваната имаше цилиндър, пълен с кръв. Лудостта наближаваше. Виждаше я в изцъклените си очи.

Гласът на Халоран проблесна в съзнанието му като лъч от фенерче в непрогледния мрак: Синко, може да виждаш образи, но те са като картинки в книга. Не беше безпомощно дете в „Панорама“, не си безпомощен и сега. Никак даже. Стисни клепачи и когато отново отвориш очи, гадостите ще са изчезнали.

Дан затвори очи и зачака. Опита се да брои секундите, но стигна само до четиринайсет, после бученето на обърканите му мисли заличи всичко друго. Очакваше в гърлото му да се вкопчат нечии ръце — може би на собственика на цилиндъра — и да започнат да го душат. Обаче не помръдна. Нямаше къде да отиде.

Събра смелост и отвори очи. Ваната беше празна. Също и умивалникът. Надписът на огледалото беше изчезнал.

Само че виденията щяха да се върнат. Може би другия път щяха да са сандалите на Дийни. Онези с корковите подметки. Или пък щеше да я види във ваната. И защо не? Тъкмо във ваната видя госпожа Маси, а двете с Дийни бяха умрели по един и същ начин. Само дето не ограбих госпожа Маси и не избягах.

— Изчаках още един ден — каза на празната стая. — Спазих обещанието си.

Да, несъмнено денят му беше хубав… въпреки тежката работа. Дните не го затрудняваха. А нощите…

Умът е черна дъска. Алкохолът — гъба за изтриване.

19.

Лежа буден до шест часа. Стана, облече се и отново отиде в „Червена ябълка“. Този път не се поколеба нито за миг, но вместо да извади от хладилния шкаф две бутилки „Тъндърбърд“, взе три. Каква беше онази банална поговорка? „Ако е гарга, да е рошава.“ Продавачът сложи в хартиен плик бутилките, без да му мигне окото — явно беше свикнал разни чешити да си купуват вино в ранни зори. Дан отиде в увеселителния парк, седна на скамейка в Лилипутия, извади от плика една бутилка и я загледа, както Хамлет е гледал черепа на Йорик. Заради зеленото стъкло течността не приличаше на вино, а на отрова за плъхове.

— Че какво й е на отровата за плъхове? — промърмори той и отвъртя капачката.

Този път проговори майка му. Уенди Торънс, която не престана да пуши, докато не я покоси преждевременната смърт. Ако самоубийството е единствената ти възможност, поне можеш да си избереш оръжието.

Това ли е краят, Дани? Затова ли се борихме?

Дан завъртя капачката в обратната посока. Затегна я. После отново я отвъртя и този път я махна. Лъхна го миризма на вкиснало, на музика от джубокс, долнопробни барове и идиотски спорове, последвани от сбивания на паркингите. В крайна сметка животът беше идиотски като тези сбивания. Светът не беше санаториум с всички удобства, светът беше хотел „Панорама“, където купонът никога не свършва. И където мъртвите оставаха вечно живи. Той надигна бутилката.

Затова ли се борихме на живот и смърт, за да се спасим от прокълнатия хотел, Дани? Затова ли се постарахме да започнем отново? — В гласа е нямаше упрек, само тъга.

Дан пак завинти капачката. Развинти я. Пак я завинти и пак я разхлаби.

Ако пия, „Панорама“ печели. Печели, въпреки че изгоря до основи след избухването на парния котел. Ако не пия, ще полудея — помисли си. И още: — Виждам, или тъй изглежда — сън в съня…

Още отвърташе и завърташе капачката, когато се появи Били Фрийман — събудил се беше рано със смътното усещане, че нещо не е наред.

— Ще го пиеш ли туй вино, Дано, или ще се лигавиш?

— Май ще го изпия. Какво друго да направя?

Били му каза.

20.

Кейси Кингсли не се изненада много, когато, идвайки на работа в девет и петнайсет, завари пред кабинета си новия си подчинен. Не се изненада и от бутилката, чиято капачка младежът ту махаше, ту слагаше обратно и завинтваше — още в деня на запознанството им беше забелязал отнесения му поглед, характерен за редовните клиенти на магазините за евтин алкохол.

Били Фрийман не притежаваше силното озарение на Дан (изобщо не можеше да се мери с него), но пък проницателската му дарба беше по-силно от обикновено блещукане. След като се запозна с Дан и го изпрати да кандидатства при „шефа“, побърза да се обади на Кингсли от телефона в хангара с машините за почистване. Каза му, че някакъв младок търси работа и че надали има препоръки, но ще е от полза да бъде назначен поне до Деня в памет на загиналите герои. Кингсли се съгласи, защото беше свикнал да се доверява на интуицията на Били:

— Съгласен съм. Сам няма да се справиш.

Отговорът на възрастния човек беше странен… като самия него. Преди две години беше повикал линейка пет минути преди едно дете да падне от люлката и да си разбие главата.

— Ние сме му нужни повече, отколкото той на нас — каза.

И ето го днес — седеше приведен, сякаш вече пътуваше с автобуса или беше облегнат на бара, а дъхът му от километри миришеше на вино. Кингсли имаше обоняние на дегустатор и можеше да назове всяка марка. Тази беше „Тъндърбърд“ — като в онова стихче от някогашните каубойски барове: „С какво да се натряскам до смърт? С «Тъндърбърд». По колко върви? Две по петдесет — почти без пари.“ Само че когато младежът го погледна, той видя в очите му само отчаяние.

— Били ме изпрати — измънка Дан.

Кейси не продума. Виждаше, че младокът се опитва да подреди мислите си, че се пита как да се изрази. Издаваха го погледът, печалната физиономия и най-вече начинът, по който държеше бутилката, сякаш едновременно я мразеше и обичаше, но не можеше без нея.

Накрая Дан изрече думите, от които бягаше през целия си живот:

— Искам помощ.

Прокара длан по челото си. Кингсли се наведе и хвана бутилката. Младежът се опита да я задържи… после я пусна.

— Зле ти е и си уморен — разбирам — промърмори Кейси. — Въпросът е дали ти е писнало да ти е зле.

Дан го погледна. Адамовата му ябълка подскачаше, но той дълго не проговори. Накрая промълви:

— Нямате представа колко ми е писнало.

— Може би имам. — Кингсли извади от бездънния си джоб голяма връзка ключове. Пъхна един в ключалката на вратата с матово стъкло, на което пишеше: „КОМУНАЛНИ УСЛУГИ — ОБЩИНА ФРЕЙЗИЪР“. — Ела да си поговорим.

ВТОРА ГЛАВА

СТРАШНИ ЧИСЛА

1.

Възрастната поетеса с италианско име и с типично американско презиме държеше на скута си спящата си правнучка и гледаше видеото, заснето преди три седмици в родилната зала от съпруга на правнучката й. Клипът започваше с надпис: „АБРА СЕ ПОЯВЯВА НА БЯЛ СВЯТ!“ Образът подскачаше и Дейвид не беше заснел натуралистичните подробности (слава богу), но Кончета Рейнолдс видя сплъстената от пот коса, залепнала за челото на Лучия, чу я да вика: „Напъвам!“, когато медицинска сестра я подкани да се напъва, видя и капчиците кръв по белия чаршаф — не бяха много, но достатъчно, та ако беше жива, нейната баба да каже: „Така трябва.“ Не на английски, разбира се. Образът отново подскочи, когато бебето се показа, и Кончета настръхна от писъка на Луси:

— Без лице е!

Дейвид, който сега седеше до Луси, се засмя. Разбира се, Абра имаше личице, и то много миличко. Кончета погледна детето на скута си, сякаш да се увери, че е така. Отново извърна поглед към екрана тъкмо когато сестрата даваше новороденото на майка му. След още няколко подскачащи образа се появи друг надпис: „ЧЕСТИТ РОЖДЕН ДЕН, АБРА РАФАЕЛА СТОУН!“

Дейвид натисна бутона „Stop“ на дистанционното.

— Няма да позволя хората да гледат това видео! — отсече Луси с категоричния тон на терорист, който обявява, че ще избие заложниците. — Ужасно е!

— Прекрасно е — възрази Дейвид. — Един човек ще го гледа със сигурност — Абра. — Погледна жена си, която седеше до него на канапето, и добави: — Когато порасне. И ако пожелае, разбира се. — Потупа по бедрото Луси и се усмихна на прабаба й, която уважаваше, но не обичаше. — Дотогава касетата ще се съхранява в банковия сейф при застрахователните полици, нотариалния акт за къщата и милионите, които съм натрупал от продажба на наркотици. Кончета кисело се усмихна, за да покаже, че разбира шегата, но не я одобрява. Абра спеше непробудно на скута й. „По някакъв особен начин всички бебета се раждат с риза — помисли си тя. — Личицата им са скрити зад тънка преграда от тайни и възможности.“ Да, струваше си да напише стихотворение на тази тема. Или пък не?

Беше пристигнала в Америка на дванайсет и говореше чудесен, идиоматичен английски, което не беше чудно, защото беше завършила Васар и преподаваше (преди да се пенсионира) тъкмо този език, но суеверията и бабините деветини още бяха живи в ума й. Понякога издаваха строги заповеди, и то само на италиански. Според Кончета повечето хора на изкуството бяха абсолютни шизофреници и тя не правеше изключение. Много добре знаеше, че суеверията са пълна глупост, обаче плюеше през рамо, ако гарван или черна котка й пресечаха пътя.

До голяма степен дължеше шизофренията си на „Сестрите на милосърдието“. Те вярваха в Бог и в божествения произход на Исус; вярваха, че огледалата са магически и че на момиченцето, което дълго стои през такова огледало, ще му поникнат брадавици. Тъкмо тези жени оказаха най-голямо влияние над живота й от седмата до десетата й година. В коланите им бяха затъкнати дървени линии, които използваха за удряне, а не за измерване, и зърнеха ли детско ухо, не пропускаха да го издърпат.

Луси протегна ръце и Кончета й подаде бебето, но неохотно — приятно й беше да гушка мъничето.

2.

На трийсетина километра югозападно от Абра, която спеше в прегръдките на Кончета Рейнолдс, на сбирка на Анонимните алкохолици Дан Торънс слушаше как някаква повлекана описва как е правила с бившия си секс на екс. Кейси Кингсли му беше наредил да посети деветдесет сбирки, а тази, провеждаща се по обяд в сутерена на местната Методистка църква, беше осмата. Седеше на първия ред, защото Кейси — известен като Големия Кейси, — му беше наредил и това.

— Болните, които искат да оздравеят, седят най-отпред, Дани. На тези сбирки задният ред се нарича „Пътеката на отрицанието“. — Даде му бележник със снимка на скален нос, в който се разбиват големи вълни. Над фотографията беше написано мото, което Дан разбираше, но не харесваше: „НИТО ЕДНО ВЕЛИКО ДЕЛО НЕ Е СЪТВОРЕНО ИЗВЕДНЪЖ.“ — Отбелязвай тук всяка сбирка, на която ходиш. Държа при поискване да извадиш от задния си джоб бележника и да докажеш, че си присъствал.

— Ами ако се разболея?

Кейси се засмя:

— Че ти си болен всеки ден, приятелю — направо си спиртосан. Интересува ли те какво ми каза веднъж моят наставник?

— Май вече го споменахте — не можеш да върнеш яйцето в черупката.

— Не хитрей, а чуй какво ще ти кажа.

Дан въздъхна:

— Слушам.

— Ще си завличаш задника на сбирките. Ако падне, ще го пъхнеш в торба и ще си го носиш.

— Много сте мил. Ами ако забравя и пропусна?

Кейси сви рамене:

— Тогава си търси наставник, който умее да прощава. Аз не прощавам.

Дан, който се чувстваше като стъклена фигурка, която се е плъзнала до ръба на висока полица и всеки момент ще падне, не искаше друг наставник — промените го плашеха. Чувстваше се добре, но уязвим. Твърде уязвим, сякаш кожата му я нямаше. Виденията, които го преследваха след пристигането във Фрейзиър, бяха престанали, и макар той често да мислеше за Дийни и за момченцето й, спомените не бяха толкова мъчителни. В края на почти всяка сбирка на Анонимните алкохолици някой четеше Обетите. Един от тях гласеше: „Няма да съжалявам за миналото, но и няма да затварям вратата към него.“ Дан винаги щеше да съжалява за миналото и вече се беше отказал да затваря вратата към него. Защо да си прави труда, като тя пак ще се отвори? Проклетницата нямаше резе, камо ли ключалка.

Бавно започна да пише една-единствена дума в бележника от Кейси. С големи букви. Нямаше представа нито защо го прави, нито какво означава думата, която беше АБРА.

Жената приключи речта си, разрида се и през сълзи заяви, че макар бившият й да е мръсник, още го обича, и че е щастлива, задето се е избавила от страстта към алкохола.

Дан изръкопляска заедно с „колегите“ от обедната сбирка, извади писалката си и се захвана да оцвети буквите. После ги удебели, та да се набиват на очи.

Името познато ли ми е? Май да.

Следващият разкаял се алкохолик подхвана речта си; Дан отиде да си налее кафе и внезапно се сети: Абра беше името на момичето от романа на Стайнбек „На изток от рая“. Беше го чел… не помнеше къде. Някъде, където… Всъщност нямаше значение.

Друга мисъл

(запази ли я)

се издигна на повърхността на съзнанието му като въздушно мехурче и се спука.

Какво да запази?

Франки П., най-отдавнашният посетител на обедните сбирки, който днес беше председател, попита кой иска да раздаде жетоните. Никой не вдигна ръка и той посочи с пръст:

— Ей, ти, дето се спотайваш до кафеварката — действай.

Дан се притесни, но се подчини, надявайки се да не обърка цветовете на жетоните. Вече притежаваше първия — за начинаещите.[1] Посегна към очуканата тенекиена кутия, в която се съхраняваха, и мисълта отново го връхлетя.

(запази ли я)

[1] Хората, които посещават сбирките на Анонимните алкохолици, получават жетони и медальони като награда за трезвеността си. Бял — за новопостъпилите, различни цветове според периода на въздържание — 30 дни, 60 дни и т.н. — Б.пр. ↑

3.

През този ден Верните, които бяха прекарали зимата на паркинг за каравани в Аризона, си стегнаха багажа и бавно потеглиха обратно на изток. Пътуваха по магистрала 77 към Шоу Лоу в обичайния ред: четиринайсет кемпера (на някои бяха привързани сгъваеми столове и велосипеди) и няколко товарни ремаркета. Кемперите бяха най-различни марки: „Уинебаго“, „Саутуинд“, „Монако“, „Баундър“. Начело на кервана беше Роуз с нейния „Ърткрузър“ — вносна стомана за седем хиляди долара, най-добрият кемпер, предлаган на пазара, който сега се движеше едва с деветдесет километра в час.

Не бързаха. Разполагаха с много време. Оставаха още много месеци до пиршеството.

4.

— Запази ли я? — попита Кончета, когато Луси разкопча блузата си, за да накърми Абра. Бебето сънено примигна, посука малко, после му стана безинтересно. Като ти се разранят зърната, няма да я храниш, докато не си поиска — помисли си Чета. — И то с гръмогласен плач.

— Какво да запази? — попита Дейвид.

Луси знаеше.

— Загубих съзнание, след като ми я подадоха. Дейв каза, че за малко съм щяла да я изпусна. Нямаше време, Момо.

— Ааа, за онази гадост по лицето й ли питаш? — Дейвид махна с ръка. — Махнаха я и я изхвърлиха. И добре направиха според мен. — Усмихваше се, но погледът му беше предизвикателен, сякаш казваше: Нито дума повече по този въпрос, разбрахме ли се? Знаеш, че не бива.

Да, тя знаеше… и все пак изпитваше колебание. И на младини ли беше толкова нерешителна? Не помнеше; от друга страна, май помнеше всички истории за Светото тайнство и вечните мъки адови, които „Сестрите на милосърдието“, тези мародерки в черно, набиваха в главите на възпитаничките си. Например онази за момичето, което ослепяло, защото надничало, когато брат му бил гол във ваната, или за човека, поразен от смърт заради богохулните си слова по адрес на папата.

„Дайте ни ги, докато са малки, и вече ще е без значение на колко студенти ще преподават и колко сборници със стихове ще напишат, ако ще някой да получи всички възможни литературни награди. Дайте ни ги, докато са малки, и ще бъдат наши завинаги.“

— Трябваше да запазиш il amnio. Носи късмет — обърна се Кончета към внучката си, все едно Дейвид го нямаше. Безспорно беше добър човек и съпруг, обаче пренебрежителният му тон я вбесяваше. Майната му! Майната и на предизвикателния му поглед!

— Щях, но нямах възможност, Момо. А Дейв не е знаел. — Луси си закопча блузата.

Чета се наведе и нежно прокара пръст по личицето й — старческа плът, докосваща плътта на новородено.

— Поверието гласи, че родените с il amnio притежават пророческа дарба.

— Само не ми казвай, че вярваш на тези дивотии — намръщи се Дейвид. — Ризата е само парче от плацентата и…

Продължи да философства, но Чета вече не го слушаше, защото Абра отвори очи. В тях се съдържаше цяла вселена от поезия — стихове, които бяха прекалено велики, за да бъдат написани. Или дори запомнени.

— Все едно — промълви тя. Взе бебето и го целуна по главицата, по пулсиращата фонтанела — ах, тази магия на разума, скрит под тънката обвивка! — Стореното-сторено.

5.

Една нощ (бяха изминали почти пет месеца от избегнатия спор за „ризата“ на Абра), Луси сънува, че дъщеря й плаче — толкова силно, че още малко и сърцето й ще спре. В съня Аби вече не беше в спалнята в къщата на Ричланд Корт, а в някакъв дълъг коридор. Луси се затича към мястото, откъдето се чуваше плачът. Отначало от двете страни на коридора имаше врати, после седалки — сини, с високи облегалки. Намираше се в самолет или във влак. Стори й се, че пробяга десетки километри, преди да стигне до някаква тоалетна. Детенцето й плачеше там, зад вратата. Познаваше плача му — не беше от глад, а от страх.

Може би

(О Боже, о Света Дево)

дори от болка.

Страхуваше се да не би вратата да е заключена и да й се наложи да я разбие (нали все така става в кошмарите?), обаче валчестата дръжка се завъртя и вратата се отвори. Връхлетя я вцепеняващ страх от нещо друго: ами ако Абра е в тоалетната чиния? Във вестниците непрекъснато публикуваха подобни страховити истории за бебета, намерени удавени в тоалетната, или захвърлени в контейнер за смет. Ами ако Абра е паднала в грозната метална тоалетна чиния (от онези, монтирани в обществените тоалетни) и се дави в дезинфекцираната синкава вода?

Само че Абра лежеше на пода. Беше гола, насълзените й очи се взираха в майка й. На гърдите й с нещо червено, напомнящо кръв, беше написано числото 11.

6.

Дейвид Стоун сънуваше, че чува отнякъде плача на дъщеря си, и иска да стигне до нея, катерейки се по безкраен ескалатор, който го отвежда — бавно, но неумолимо, в обратната посока. Още по-лошо — ескалаторът се намираше в търговски център, в който беше избухнал пожар. Би трябвало да се закашля от дима и да се задъха много преди да стигне догоре, обаче дим нямаше, само страховити пламъци. Не се чуваше и пращенето на огъня — само плачът на Абра нарушаваше зловещата тишина, въпреки че Дейвид видя хора, пламтящи като факли. Най-накрая се добра до последния етаж и видя дъщеря си да лежи на пода като захвърлен боклук. Около нея беше пълно с хора, които сякаш не я забелязваха, и незнайно защо не се качваха на ескалатора, въпреки че лентата надолу работеше. Тичаха като гламави напред-назад досущ мравки, чийто мравуняк е бил разрушен от браната на земеделец. Някаква жена с много тънки токчета едва не настъпи Абра, с което почти сигурно щеше да причини смъртта й.

Абра беше гола. На гърдите й беше написано числото 175.

7.

Съпрузите Стоун се събудиха едновременно; в първия момент и двамата си помислиха, че звукът е ехо от съня им. Не, наистина плачеше дете. Аби лежеше в креватчето си под въртележката с героите от „Шрек“: беше се ококорила, личицето й беше зачервено, размахваше юмручетата си и пищеше до бога.

Не се успокои след смяната на пелените и след като Луси да й даде да суче, нито след като я взе на ръце и извървя безброй километри (поне така й се стори), крачейки напред-назад по коридора и пеейки за хиляден път „Спи, рожбо, спи“. Накрая тя изпадна в паника (Аби й беше първото дете, а и нервите й вече бяха обтегнати до краен предел) и телефонира на Кончета в Бостън. Въпреки че там беше два часът през нощта, Момо вдигна слушалката след второто позвъняване. Беше на осемдесет и пет и сънят й беше крехък като тялото й. Тя обърна повече внимание на писъците на правнучката си, изслуша с половин ухо обясненията на Луси за всички мерки, които са предприели с Дейвид, и зададе най-важните въпроси:

— Вдигнала ли е температура? Дърпа ли си ухото? Подритва ли, сякаш ще напълни гащите?

— Не — отговори Луси. — Зачервена е от плача, но няма висока температура. Момо, какво да правя?

Чета, която вече седеше зад бюрото си, не се поколеба:

— Заведете я в болницата, ако не се успокои до петнайсет минути и не започне да суче.

— Къде? В „Бригам енд Уименс“? — Луси беше толкова разстроена, че първо се сети за бостънския медицински център, в който беше родила. — Дотам са двеста и четирийсет километра!

— Не, в болницата в Бриджтън. Само щом прекосите границата, и сте в Мейн. Малко по-близо е от медицинския център.

— Сигурна ли си?

— Интернет не греши.

Абра не се успокои. Плачът й беше монотонен, влудяващ, ужасяващ. Стигнаха до болницата в Бриджтън чак в четири без петнайсет и малката продължаваше да се скъсва от плач. Обикновено пътуванията с акурата й действаха като приспивателно, но не и днес. Дейвид се изплаши да не би дъщеря му да е получила мозъчна аневризма, после се упрекна, че напълно се е смахнал. Бебетата не получават инсулти… нали?

— Дейви? — едва чуто каза Луси, като спряха пред входа с надпис „САМО ЗА СПЕШНИ СЛУЧАИ“. — Бебетата не получават инсулти и инфаркти, нали?

— Не. Убеден съм — отговори той, но изведнъж му хрумна нещо друго: ами ако малката е глътнала безопасна игла, която се е отворила в стомаха й? Глупости! Какви безопасни? Използваме пелени с лепенки. И все пак… може да е някакъв друг остър предмет. Например фиба на Луси. Кабарче, случайно попаднало в кошчето. Дори не дай, боже, отчупено парченце пластмаса от Шрек, Магарето или от принцеса Фиона.

— Дейви? За какво мислиш?

— За нищо. — Сигурен беше, че въртележката над креватчето е наред.

Почти сигурен.

Абра продължаваше да пищи.

8.

Дейвид се надяваше, че дежурният лекар ще даде успокоително на малката, но според правилата в болницата това беше недопустимо за деца без поставена диагноза, а с Абра Рафаел Стоун сякаш всичко беше наред. Нямаше нито висока температура, нито обриви, резултатът от ултразвуковото изследване показа, че няма стесняване на пилора, а рентгеновата снимка не установи нито наличие на чужди тела в гърлото и в стомаха, нито разкъсване на червата. Абра обаче не млъкваше, въпреки че и трите дежурни сестри една подир друга се опитаха да я успокоят — по това време в отделението за спешна помощ нямаше други хора освен семейство Стоун.

— Няма ли да й дадете да хапне нещо? — обърна се Луси към лекаря, когато той се върна да нагледа детето. Спомни си термина „Рингеров разтвор“ — май го беше чула в някой от медицинските сериали, които харесваше, откакто като ученичка се влюби в Джордж Клуни. Обаче този разтвор можеше да е примерно лосион за крака, антикоагулант или лекарство против стомашни киселини. — Не иска нито да суче, нито да пие от шишето.

— Като огладнее, ще поиска — отговори лекарят, само че думите му не успокоиха нито Луси, нито Дейвид. Първо, той изглеждаше много по-млад от тях. Второ (което беше още по-лошо), говореше и доста неуверено. — Телефонирахте ли на вашия педиатър… — Погледна формуляра за прием и добави: — Доктор Далтън.

— Оставих му съобщение на секретаря — обясни Дейвид. — Сигурно ще го чуе чак към десет часа, а дотогава всичко ще е свършило. — По един или друг начин — добави наум и мозъкът му, станал неуправляем след безсънната, тревожна нощ, му изпрати яден и ужасяващ образ на облечени в черно хора около малък гроб. И още по-малък ковчег.

9.

В седем и половина Чета Рейнолдс нахлу в болничната стая, където бяха завели семейство Стоун и дъщеря им, която не преставаше да пищи. Поетесата, която според слуховете беше включена в списъка за президентски Медал на свободата, носеше джинси и фланелка на Бостънския университет с дупка на лакътя. Това облекло показваше колко е отслабнала през последните три-четири години. Ако някой й кажеше, че е заприличала на кльощава манекенка (случваше се рядко, защото напоследък носеше широки рокли или сукмани), тя отговаряше, че тренира за последната обиколка преди финала на дългото бягане.

Косата й, обикновено сплетена или подредена в сложна прическа, целяща да демонстрира колекцията й от старинни шноли, днес стърчеше като на Айнщайн. Не се беше гримирала и въпреки притеснението си Луси беше поразена: господи, колко възрастна изглеждаше Кончета! Всъщност тя си беше стара — осемдесет и пет години не са малко, но до днес човек не би й дал повече от седемдесет.

— Щях да съм тук преди час, ако бях намерила на кого да оставя Бети. — Бети беше старото й болно куче, порода боксер. — Забеляза обвинителния поглед на Дейвид и побърза да добави: — Бети умира. А и съдейки по онова, което ми казахте по телефона, прецених, че няма основание да се тревожа за Абра.

— Сега разтревожи ли се? — озъби се той.

Луси го изгледа накриво, но Чета сякаш не се засегна от очевидния упрек.

— Да — отговори лаконично и протегна ръце: — Дай да я подържа, Луси. Може пък да се успокои, когато момо я гушне.

Абра обаче не се успокои дори в прегръдките на момо. Не й подейства и нежната, удивително мелодична приспивна песен (според Дейвид — италианския еквивалент на „Спи, рожбо, спи“). Отново опитаха „лечението“ с носене на ръце на детето, като тримата се редуваха — първо обикаляха болнична стая, после се разхождаха напред-назад по коридора. Писъците не преставаха. По едно време във фоайето настъпи суматоха — навярно бяха докарали пациент със сериозни наранявания, — но хората в стая №4 не обърнаха внимание.

В девет без пет пристигна Джон Далтън, педиатърът на семейство Стоун. Ако Дан Торънс беше в стаята, щеше да го познае, макар и не по фамилното име. За него този човек беше доктор Джон, който приготвяше кафето за вторничните сбирки на Норт Конуей, на които се четеше Голямата книга на Анонимните алкохолици.

— Слава богу! — възкликна Луси и подаде на лекаря пищящата си дъщеря. — Зарязаха ни сами, никой не ни обръща внимание.

— Пътувах с колата, когато получих съобщението. — Далтън облегна Абра на рамото си. — Оттук отивам право в Касъл Рок. Нали разбрахте какво се е случило?

— Не. Какво? — попита Дейвид, който за пръв път си даде сметка, че става нещо необичайно. През отворената врата се чуваха гръмки гласове и плач. По коридора мина сестрата, която ги беше приела — лицето й беше на петна, очите й бяха зачервени от плач. Тя дори не погледна плачещото дете.

— Пътнически самолет се е врязал в Световния търговски център — промълви Далтън. — Надали е било нещастен случай.

Говореше за полет 11 на „Американ Еърлайнс“. След седемнайсет минути, в 9.03, полет 175 се заби в южната кула на Търговския център. Точно в 9.03 Абра Стоун внезапно престана да пищи. След минута заспа като заклана.

Докато пътуваха обратно към Анистън, Абра кротко спеше на задната седалка, а Дейвид и Луси слушаха радиото. Новините бяха непоносими, но изключването на радиото — немислимо… докато водещият не назова авиокомпаниите и номерата на полетите: два самолета в Ню Йорк, един близо до Вашингтон и един, разбил се в земята в Пенсилвания. Дейвид не издържа и завъртя копчето, за да прекрати потока от ужасяващи вести.

— Луси, искам да споделя нещо с теб. Присъни ми се…

— Знам — прекъсна го тя. Говореше с равнодушието на човек, като по чудо оцелял след тежка катастрофа. — И на мен.

По времето, когато прекосиха границата на Ню Хемпшир, Дейвид вече беше почти убеден, че има нещо в тази история с „ризата“.

10.

В градче в Ню Джърси на западния бряг на река Хъдсън има парк, носещ името на най-прочутия местен жител. През безоблачните и ясни дни от тук се вижда като на длан Долен Манхатън. Членовете на Верни на възела пристигнаха в Хобокен на осми септември и спряха кемперите и караваните на частния паркинг, който татенцето Гарван беше запазил преди десет дни. Истинското му име беше Хенри Ротман, беше красив, приказлив и изглеждаше на не повече от четирийсет. На любимата му тениска имаше надпис: „ДУША ЧОВЕК!“. Разбира се, когато водеше преговори от името на Верните, той не носеше тениска, а костюм и вратовръзка. Тъкмо това очакваха човеците. Беше завършил право в Харвард (випуск 1938) и винаги разполагаше с много пари. Верните притежаваха над един милиард долара в банки по целия свят, вложени в злато, в диаманти, в редки книги, пощенски марки и картини, но никога не плащаха с чекове или с кредитни карти. Всички, дори Грахчо и Шушулка, изглеждащи като деца, носеха пачка банкноти от по десет и двайсет долара.

Веднъж Джими Калкулатора каза: „Фирмата ни е от типа «Плащаш — носиш». Плащаме в брой и човеците ни носят на гърбовете си.“ Джими беше счетоводителят на Верните. В миналото си на смотан селяндур се беше подвизавал в доброволчески отряд, наречен Бандата на Куонтрил[1] (дълги години след края на онази война).

По онова време беше необуздан бунтар със сетре от бизонска кожа и с пушка „Шарп“, но през изминалите години се беше кротнал. Сега в кемпера му беше окачена снимка на Роналд Рейгън с автограф.

На 11 септември сутринта Верните наблюдаваха от паркинга атаката срещу кулите-близнаци, като си предаваха от ръка на ръка четирите бинокъла. Още по-добре щяха да виждат от парк „Синатра“, но и без Роуз да ги предупреди, знаеха, че ако се появят там прекалено рано, може да предизвикат подозрение… а през идните месеци и години американците щяха да са много, много мнителни; мотото им щеше да е: „Ако видиш нещо подозрително, незабавно съобщи където трябва.“

Към десет часа, когато по брега на реката вече се бяха струпали тълпи от хора и вече нямаше опасност Верните да се набият на очи, те тръгнаха към парка. Близнаците Грахчо и Шушулка бутаха инвалидния стол на Дядо Кино. Дядото носеше шапката си с надпис „АЗ СЪМ ВЕТЕРАН“. Дългата му, фина като на бебе побеляла коса, стърчеше изпод шапката като венец от полски бурени. Навремето разправяше на хората, че е ветеран от испанско-американската война, после — от Първата световна. Сега беше преминал към Втората световна война. След двайсетина години щеше да се представя като ветеран от Виетнам. Нямаше опасност да го хванат в лъжа, защото беше запален по военната история.

В парк „Синатра“ нямаше къде яйце да падне. Повечето хора мълчаха, някои плачеха. Ани Престилката и Чернооката Сю, които можеха да плачат по поръчка, допринесоха групичката им да остане незабелязана. Другите й членове се престориха на покрусени и изумени.

Обикновено Верните бързо се вписваха в картината. Това им беше запазената марка.

Зяпачите идваха и си отиваха, но хората от Възела останаха почти до края на деня — безоблачен и прекрасен ден (всъщност щеше да е прекрасен, ако ги нямаше гъстите облаци от прах над Долен Манхатън). Стояха до металния парапет, без да разговарят помежду си, само гледаха. И дълбоко си поемаха въздух като туристи от Средния запад, които за пръв път са на Пемакуид Пойнт или на Куоди Хед в Мейн и с наслада вдишват свежия океански въздух. В знак на почит към жертвите Роуз беше свалила цилиндъра си.

В четири следобед тръгнаха обратно към лагера си — бяха ободрени, заредени с енергия. Щяха да се върнат в парка на другия ден и на третия, и на четвъртия. Щяха да се връщат, докато животворната еманация не свършеше, после отново щяха да тръгнат на път.

Дотогава побелялата коса на Дядо Кино вече щеше да е само прошарена и инвалидната количка нямаше да му е необходима.

[1] Бандата на Куонтрил — доброволчески отряд, предвождан от Уилям Кларк Куонтрил, който взема участие в американската Гражданската война на страната на Конфедерацията, но скоро членовете на отряда, сред които прочутите Джеси Джеймс и Бъфало Бил, дезертират и стават бандити-главорези. — Б.пр. ↑

ТРЕТА ГЛАВА

ЛЪЖИЦИ

1.

Разстоянието между Фрейзиър и Норт Конуей беше четирийсет километра, но Дан Торънс го изминаваше всеки четвъртък вечер, отчасти защото можеше. Сега работеше в дом „Хелън Ривингтон“, получаваше добра заплата и отново имаше шофьорска книжка. Купи си и кола — скромен шевролет „Каприс“, произведен преди три години, с евтини гуми и със своенравно радио, но пък двигателят го биваше и всеки път, когато го включваше, той се чувстваше най-големия късметлия в Ню Хемпшир. Казваше си, че ще умре като щастлив човек, ако никога повече не му се наложи да пътува с автобус. Беше януари 2004. Озарението не го спохождаше, само от време на време му се мярваха мисли и видения. Работеше в хосписа и често се нагърбваше с допълнителни задължения. Така или иначе щеше да върши доброволно онова, с което се беше захванал, но след сбирките на Анонимните алкохолици приемаше делата си като изкупление; за излекуваните алкохолици изкуплението беше важно почти колкото въздържанието. Ако проявеше воля, след три месеца щеше да отпразнува третата си година като трезвеник.

В ежедневните си благодарствени медитации, за които настояваше шефът му (Защото — назидателно казваше Кейси от позицията си на врял и кипял в Програмата — признателният алкохолик не се напива), Дан наблягаше на радостта си от възможността отново да шофира, но продължаваше да посещава сбирките в четвъртък вечер, на които се четяха откъси от Голямата книга, защото му действаха успокояващо. И защото в тях имаше нещо… уютно. На повечето събрания на Анонимните алкохолици присъстваха много хора и усещането за близост се губеше, но това не важеше за сбирките в Норт Конуей. Стара поговорка на дружеството гласеше: Ако искаш да скриеш нещо от алкохолик, пъхни го в Голямата книга и броят на присъстващите на тези сбирки потвърждаваше истинността й. Дори през седмиците между Четвърти юли и Деня на труда, тоест през пика на туристическия сезон, в салона на организацията „Американски ветерани от Втората световна война“ рядко се събираха повече от дузина човека. Тъкмо затова Дан беше чувал изповеди, които никога нямаше да бъдат направени пред петдесет, дори пред седемдесет разкаяли се алкохолици и наркомани. Обикновено на „големите“ събрания хората се криеха зад банални фрази (стотици на брой) и избягваха да говорят за себе си. Човек можеше да чуе откровения от рода на „Трезвеността се възнаграждава“ и „Бройте ми греховете, ако ще ги изкупите вместо мен“, но не и „Изчуках жената на брат си, когато с нея се бяхме натряскали“.

На вечерните сбирки в четвъртък, посветени на „изучаване на трезвеността“, шепата присъстващи четяха дебелата синя книга от Бил Уилсън, като винаги започваха от мястото, на което бяха прекъснали предишния път. Щом стигнеха до края, неизменно се връщаха на „Заключение на лекаря“ и започваха отначало. Обикновено изчитаха десет страници за половин час. Предполагаше се, че през останалото време ще обсъждат прочетения текст. Понякога това се случваше, но в повечето случаи темата се изместваше в друга посока, например за немирния планшет, движещ се по дъската за спиритически сеанси под пръстите на изплашени тийнейджъри.

Дан помнеше една такава сбирка, на която беше присъствал след осеммесечно въздържание. Обсъждаха главата „Възвание към съпругите“, гъмжаща от старомодни и високопарни изисквания, които неизменно вбесяваха младите жени в Програмата. Те често питаха защо през шейсет и петте години, изминали от първото публикуване на Голямата книга, никой не е добавил глава „Възвание към мъжете“.

Тази вечер той видя, че Джема Т. — трийсетинагодишна жена, за която съществуваха само два вида емоции — гняв и омраза към целия свят, — вдигна ръка, и се настрои за феминистична тирада. Джема обаче изрече с нетипична кротост:

— Искам да ви призная нещо. Тая го в себе си от седемнайсетата си годишнина и ако не го споделя, никога няма да се избавя от страстта към виното и наркотиците.

Присъстващите притихнаха и зачакаха.

— Карах пияна на връщане от луд купон и блъснах човек. Случи се в Съмървил. Избягах. Не знаех дали човекът още е жив, или съм го убила. До ден-днешен не знам. Очаквах ченгетата да ме арестуват, но те така и не дойдоха. Накратко, размина ми се.

Тя се разсмя, сякаш беше чула духовит виц, после облегна глава на масата и риданията й разтърсиха кльощавото й тяло. Дан за пръв път разбра колко страшно може да е правилото „Честност във всичко, което казваме и правим“, когато се приложи на практика. Отново си спомни (този спомен го преследваше неуморно) как открадна парите на Дийни и как момченцето й се пресегна към кокаина на масичката. Възхити се от смелостта на Джема, но той не беше способен на такава сурова откровеност. Ако му се наложеше да избира между споделянето на подобна история и пиянството…

Ще се напия. Несъмнено.

2.

Тази вечер четяха „Предизвикателството“ — разказ от Голямата книга, включен в раздела с жизнерадостното заглавие „Те загубиха почти всичко“. Сюжетът следваше до болка познатата схема: добро семейство, посещения на неделните църковни служби, първо питие, първи запой, професионален провал заради алкохола, заплитане в паяжина от лъжи, първи арест, нарушено обещание за поправяне, клиника за алкохолици и щастлив край. Всички разкази в Голямата книга завършваха щастливо. Тъкмо в това й беше очарованието.

Въпреки студената нощ в залата беше прекалено горещо и Дан заклюма, но рязко вдигна глава, когато доктор Джон вдигна ръка и каза:

— От известно време лъжа за нещо жена си и не мога да престана.

Дан, който много харесваше този човек, наостри уши.

Оказа се, че съпругата на доктор Джон му подарила за Коледа часовник, и то много скъп, а когато след няколко дни го попитала защо не го носи, той излъгал, че го е забравил в кабинета си.

— Само че там го няма — преобърнах всичко и го няма. Често правя визитации в различни болници и когато се наложи да облека престилка, използвам шкафче в лекарската стая. Ключалките са с шифър, обаче аз много рядко заключвам, защото нося малко пари, а вещите ми не са привлекателни за евентуални крадци. С изключение на часовника, разбира се. Не помня да съм го свалял и да съм го прибирал в шкафче — нито в Окръжната болница, нито в болницата в Бриджтън, — но може и да съм. Не се тревожа, че съм загубил скъпа вещ. Друга ми е болката: случилото се ми напомни за миналото, когато всяка вечер се напивах до безпаметност, а на другата сутрин вземах стимуланти, за да се вдигна на крака.

Мнозина закимаха, последваха подобни изповеди за лъжи, пораждащи чувство за вина. Никой не даваше съвети — тук се приемаше за „навлизане в личното пространство“ и се смяташе за нетактичност и за проява на лош вкус. Хората разказваха историите си, нищо повече. Джон слушаше с наведена глава, сплел пръсти между коленете си. След като всеки пусна по нещо в кошницата („Издържаме се от нашите дарения“), той им благодари за участието в дискусията. Дан си помисли, че ако се съди по изражението му, споделеното от присъстващите тази вечер не му беше помогнало бог знае колко.

След молитвата „Отче наш“ той прибра останалите бисквити и подреди опърпаните екземпляри от Голямата книга в шкаф с надпис „ПРИНАДЛЕЖАТ НА АА“. Няколко души още стояха до пепелника на улицата — така наречената „сбирка след сбирката“, — но Дан и Джон бяха сами в кухничката. Тази вечер Дан не беше взел думата — беше твърде зает да спори със себе си.

Озарението не го спохождаше, но това не означаваше, че е изчезнало. От работата си като доброволец знаеше, че тази му сила е по-могъща, отколкото в детството му, въпреки че сега сякаш упражняваше по-голям контрол върху нея. Тъкмо затова вече не го плашеше, дори му беше от полза. Колегите му в „Ривингтон“ се досещаха, че той притежава някаква необикновена дарба, но повечето я наричаха „състрадание“ и предпочитаха да не се задълбават. Което беше добре дошло за Дан. Тъкмо беше започнал да уляга и да пуска корени и не му се искаше да си спечели репутацията на салонен екстрасенс. Най-добре беше хората да не научават за странностите му.

Този човек обаче беше свестен. И страдаше.

Доктор Джон остави на сушилото за съдове обърнатата наопаки кафеварка, избърса си ръцете с хартиена кърпа от рулото, окачено на дръжката на печката, и се обърна към Дан с усмивка, изглеждаща естествена колкото млякото на прах, което младежът беше прибрал в шкафа заедно с бисквитите и със захарницата:

— Е, аз тръгвам. Довиждане до другата седмица.

Дан не издържа и решението дойде от само себе си — сърце не му даваше да изостави толкова изтерзан човек. Разпери ръце и промълви:

— Ела! Кажи какво ти тежи на сърцето.

Прословутата прегръдка между членовете на анонимни алкохолици. Дан беше виждал другите да се прегръщат, но самият той досега не се беше осмелявал да го стори. Джон се поколеба за секунда, после пристъпи към него. Младежът си помисли: „Сигурно няма да се случи.“ Обаче грешеше. Озарението беше като навремето, когато помагаше на родителите си да открият вещи, смятани за изгубени.

— Чуй какво ще ти кажа, докторе. — Той отпусна ръце. — Притеснявал си се за детето с болестта на Гошер.

Джон отстъпи крачка назад:

— Какви ги дрънкаш?

— Знам, че го произнасям неправилно. Гошер? Кошер? Свързано е с костите.

Лекарят се ококори:

— За Норман Лойд ли говориш?

— Ти ми кажи.

— Норми страда от болестта на Гоше. Лизозомно заболяване, болест на натрупването, която е много рядка и е наследствена. Причинява уголемяване на далака и на черния дроб, също и тежки неврологични проблеми. Обикновено води до ранна и мъчителна смърт. На практика скелетът на горкото дете е като от стъкло и то вероятно ще почине, преди да навърши десет години. Но… откъде знаеш за него? Неговите родители ли ти казаха? Не вярвам — те живеят на майната си… в Нашуа.

— Притеснявал си се от разговора с него — невъзмутимо продължи Дан, все едно не беше чул въпросите — децата, обречени на смърт, подлудяват. Затова си се отбил в тоалетната на Тигъра, за да си измиеш ръцете, въпреки че не е било необходимо. Свалил си часовника и си го оставил на полицата, където държат пластмасовите шишета с някакъв тъмночервен дезинфектант… Не му знам названието.

Доктор Джон се взираше в него като в безумец.

— В коя болница е момченцето? — попита Дан.

— „Елиот“. Да, наистина бях там по това време и влязох в тоалетната до сестринската стая в педиатрията, за да си измия ръцете. — Джон се позамисли и сбърчи чело. — Дааа, май на стените бяха нарисувани героите от романа на Милн. Само че ако си бях свалил часовника, щях да си спом… — Той не довърши фразата.

— Сега си спомни. — Дан се усмихна. — Нали?

— Проверих в службата за изгубени вещи в „Елиот“, в болницата в Бриджтън и в Окръжната. И на трите места ударих на камък.

— Да предположим, че някой е видял забравения часовник и го е взел. Ако е така, значи не ти е провървяло, но поне можеш да кажеш на жена си какво и защо се е случило. Мислел си за болното момченце, тревожел си се за него и си забравил да си сложиш часовника, преди да излезеш от тоалетната. Просто и ясно. От друга страна, скъпата вещ може би още е там. Полицата е висока, пък и почти никой не посяга към пластмасовите бутилки, защото до умивалника има дозатор с течен сапун.

— Бутилките съдържат бетадин — промълви Джон — и нарочно са сложени на най-горната полица, за да не ги достигат децата. Но… ти някога бил ли си в „Елиот“?

На този въпрос Дан не искаше да отговори, затова само промърмори:

— Провери на полицата, докторе. Може пък да извадиш късмет.

3.

Дан отиде по-рано на поредната сбирка в четвъртък вечер. Някой трябваше да приготви кафето, ако доктор Джон беше решил да съсипе и брака, и кариерата си заради изчезнал седемстотиндоларов ръчен часовник (алкохолиците се проваляха и в брака, и в работата заради много по-маловажни причини). Джон обаче беше налице. Също и часовникът.

Този път той прегърна Дан — толкова сърдечно, че младежът очакваше дори да го разцелува по френски маниер, но за щастие добрият доктор не стигна чак дотам, само възкликна:

— Чудо на чудесата! Часовникът беше там, където ми каза. Стоял е на полицата цели десет дни и никой не го е взел! Да, истинско чудо!

— Грешиш. Доказано е, че повечето хора не виждат по-далеч от носа си.

— Как разбра къде е?

Дан поклати глава:

— Не мога да обясня. Понякога се случва да позная.

— Как да ти се отблагодаря?

Дан се надяваше на този въпрос, затова отговори без колебание:

— Като изпълниш Дванайсетата заповед, умнико.

Доктор Джон повдигна вежди.

— Анонимност — поясни Дан. — Казано накратко, дръж си езика зад зъбите.

Джон разбра намека и се усмихна:

— Това го мога.

— Чудесно. Направи кафето, а пък аз ще извадя книгите.

4.

В повечето групи на Анонимните алкохолици от Нова Англия има традиция годишнините да се наричат рождени дни и да се отбелязват с празненство с торта. Малко преди тържеството по случай третата годишнина на Дан като въздържател, Дейвид Стоун и прабабата на Абра дойдоха да поканят Джон Далтън (известен в някои среди като доктор Джон или като ДД) на празника на друга личност, навършваща три години — малката Абра.

— Много мило — усмихна се той. — Ще дойда с удоволствие, стига да мога. Защо ли обаче нещо ми подсказва, че има и друга причина?

— Да, има — отговори Кончета. — Господин Инат най-после реши, че е време да поговорим с някого.

— За Абра ли се притеснявате? Кажете какво ви безпокои. При последния преглед не установих нещо тревожно. Тъкмо напротив: умът й е като бръснач, притежава невероятна способност за общуване и богат речник, чете отлично. При предишното посещение ми прочете „Крокодили навред“. Може би е наизустила текста, но така или иначе постижението е забележително за дете, още ненавършило три години. Луси знае ли, че сте тук?

— Двете с Чета ме изнудиха да се съглася — промърмори Дейвид. — Тя е у дома с Абра, двете приготвят кексчета за тържеството. На излизане надникнах в кухнята — приличаше на бойно поле.

— Да разбирам ли, че ме каните на рождения й ден за всеки случай — като… наблюдател.

— Да — отговори Кончета. — Не сме сигурни, че ще се случи нещо непредвидено, но когато Абра е възбудена, има такава вероятност, а тя много се вълнува за празненството. Поканени са приятелчетата й от детската градина, ще има и фокусник.

Джон извади бележник от чекмеджето на бюрото си и попита:

— Какво по-точно очаквате?

Дейвид се поколеба:

— Ами… трудно е да се предскаже.

Чета се обърна към него:

— Разкажи всичко, caro. Твърде късно е за шикалкавене. — Тонът й беше спокоен, почти весел, но на Джон Далтън му се стори, че е разтревожена. Двамата с Дейвид бяха разтревожени. — Започни с нощта, през която тя започна да плаче и не престана, докато…

5.

От десет години Дейвид Стоун преподаваше в университета американска история и история на Европа от двайсети век, ето защо умееше да построи изложението си така, че логиката му да не убегне на слушателите. Започна разказа си, като изтъкна как „маратонският“ плач на дъщеричката му е секнал секунди след като вторият самолет се е врязал в Световния търговски център. После се върна към сънищата, в които жена му беше видяла на гърдите на бебето номера на полета на „Американ Еърлайнс“, а той — на полета на „Юнайтед Еърлайнс“.

— В съня си Луси е видяла Абра в тоалетната на самолет, аз пък сънувах, че я намирам в горящия търговски център. Оставям на вас заключението. За мен тези числа бяха много показателни. Но за какво? Не знам. — Той невесело се засмя, разпери ръце, отпусна ги и добави: — Може би се страхувам да узная. Джон Далтън много добре си спомняше утрото на единайсети септември и непрестанния плач на Абра.

— Да видим дали съм ви разбрал правилно — смятате, че дъщеря ви, която тогава беше само на пет месеца, е предчувствала нападенията и се е опитала да ви предупреди по телепатичен начин, така ли?

Кончета отговори вместо Дейвид:

— Да, точно така. Кратко и ясно. Браво.

— Давам си сметка, че е налудничаво — промълви Дейвид. — Затова с Луси си мълчахме досега. Знаеше само Чета. Луси споделя всичко с нейната момо. — Той въздъхна, а Кончета го изгледа накриво.

— Вие сънувахте ли нещо подобно — попита я Джон.

Тя поклати глава:

— Бях в Бостън. Извън… как да се изразя… извън обхвата на нейния „предавател“.

— Изминаха почти три години от нападението срещу Търговския център — отбеляза Джон. — Предполагам, че оттогава са се случили и други необясними явления.

Да, наистина беше така и след като събра смелост да опише първия (и най-невероятен) случай, Дейвид установи, че вече му е по-лесно да разкаже за другите.

— Да, с пианото. Знаете ли, че Луси свири на пиано?

Лекарят поклати глава.

— Започнала е още началното училище — поясни Дейвид. — Не е виртуозна изпълнителка, но свири прилично. Сватбеният ни подарък от нашите беше пиано „Фьогел“. Намира се в дневната, където беше и кошарката на Абра. През 2001 подарих на Луси за Коледа сборник с песни на „Бийтълс“, аранжирани за пиано. Дъщеричката ни лежеше в кошарката, забавляваше се с играчките си и слушаше как майка й свири. Усмихваше се и риташе, с което показваше, че музиката й харесва.

Джон не опроверга твърдението. Повечето бебета обичаха музиката и си имаха начини да изразят това чувство.

— В сборника бяха включени всички хитове: „Хей, Джуд“, „Лейди Мадона“, „Нека да бъде“, но Абра най-много харесваше почти неизвестната песен „Не за втори път“. Знаете ли я?

— Не се сещам. Може би ще я позная, ако я чуя.

— Веселяшка песничка, която за разлика от другите бързи парчета на „Бийтълс“ е изградена на мелодия за пиано, а не за китари. Не е буги-вуги, но много прилича. Абра се влюби в нея. Когато майка й я свиреше, тя толкова енергично риташе във въздуха, че сякаш караше велосипед. — Дейвид се усмихна, като си спомни как дъщеричката му със светлолилаво гащеризонче лежи по гръб и макар че още не може да ходи, „танцува“ в кошарката като кралица на диското. — Инструменталът по средата е почти само пиано и е прост като фасул. Нотите се свирят само с лявата ръка. Двайсет и девет са — преброих ги. И дете може да изсвири мелодията. Например нашето дете. Веждите на Джон се повдигнаха почти до косата му.

— Беше през пролетта на 2002. С Луси бяхме в леглото и четяхме. По телевизията вървеше прогнозата за времето, която се излъчва по средата на новинарската емисия в единайсет. Абра спеше в стаята си… така си мислехме. Луси ме помоли да изключа телевизора, защото й пречел да заспи. Натиснах копчето на дистанционното… и тогава го чухме: инструменталът за пиано от „Не за втори път“, онези двайсет и девет ноти. Изпълнението беше съвършено — не бе пропуснат нито един такт, и музиката идваше от долния етаж. Вцепенихме се от страх, помислихме си, че в къщата е влязъл апаш. Само че що за апаш ще е този, който се спира да изсвири на пианото песничка на „Бийтълс“, преди да открадне сребърните прибори? Нямам огнестрелно оръжие, а стиковете за голф държа в гаража, затова грабнах най-дебелата книга, която ми попадна под ръка, и слязох на долния етаж да прогоня натрапника. Да, знам, че беше глупаво и безразсъдно, но… Наредих на Луси да набере 911, ако ме чуе да викам. Обаче крадец нямаше и всички врати бяха заключени. И капакът на пианото беше затворен.

Върнах се в спалнята и се опитах да успокоя Луси. Двамата тръгнахме към детската стая, без да продумаме. Знаехме, че по някакъв начин Абра е изсвирила мелодията, но се страхувахме да го изречем на глас. Тя лежеше будна в креватчето си и ни погледна. Знаете ли колко са мъдри очите на бебетата?

Джон знаеше. Струваше му се, че ако могат да говорят, ще споделят всички тайни на вселената. Всъщност понякога си мислеше, че те го правят, само дето Бог е подредил нещата така, че когато бебчетата преминат фазата на гукането, забравят всичко, както забравяме най-ярките си сънища само няколко часа след събуждането.

— Усмихна се, като ни видя, затвори очи и заспа като заклана. Следващата вечер се случи отново, и то по същото време. Чухме двайсетте и девет ноти, звучащи от дневната… после настъпи тишина, а ние отидохме при Абра и я заварихме будна. Не се въртеше в креватчето, само ни гледаше през решетката. После заспа.

— Истина е — промърмори Джон. Не питаше, само чакаше потвърждение. — Не ме поднасяте, нали?

Дейвид не се усмихна:

— Няма начин да ви поднасяме, прекалено сте тежък.

Джон се обърна към Кончета:

— Вие чували ли сте тази мелодия?

— Не. Изчакайте Дейвид да довърши разказа си.

— Следващите две нощи нямахме „изненада“ и… нали вие непрекъснато повтаряте, че тайната на успешните родители е в предварителното планиране?

— Точно така. — Джон Далтън винаги изнасяше лекция на семейните двойки, току-що сдобили се с детенце: „Как ще се справите с храненията през нощта? Направете си график, така винаги единият от вас ще е на разположение, а другият ще може да си отдъхне. Как ще се справите с къпането, храненето, обличането и игрите, за да изградите редовния дневен режим на детето? Направете си график. Съставете план. Знаете ли как да действате при спешни случаи — например, ако креватчето се счупи или детето се задави с нещо? Ако имате план, в деветнайсет от двайсет случая инцидентът няма да има фатални последствия.“

— Направихме си график. Реших следващите три нощи да прекарам на канапето срещу пианото в дневната. На третата музиката започна тъкмо когато се унасях. Капакът на пианото беше спуснат; приближих се и го вдигнах. Клавишите не се движеха, което не ме изненада, защото знаех, че музиката не идва от пианото.

— Моля?

— Звучеше някъде отгоре. От нищото. Луси вече беше в стаята на Абра. При предишните случаи не бяхме продумали — дотолкова бяхме удивени, но сега жена ми беше подготвена. Помоли Абра отново да изсвири мелодията. За миг тя се поколеба, после се подчини. Стоях толкова близо, че сякаш можех да хвана от въздуха всяка нота.

В лекарския кабинет настъпи тишина. Джон Далтън престана да пише в бележника си. Чета мрачно се взираше в него. След малко той попита:

— И досега ли прави така?

— Не. Луси я прегърна и я помоли вече да не свири нощем, защото не можем да заспим. И тя престана. — Замълча и се замисли, после добави: — Почти. След около три седмици отново чухме музиката, но беше много тиха и звучеше от горния етаж. От стаята на Абра.

— Свирила е на себе си — намеси се Кончета. — Събудила се е… не е могла да заспи веднага, затова си е изсвирила приспивна песничка.

6.

Един понеделник следобед около година след разрушаването на кулите-близнаци, Абра, която вече ходеше и сред пороя от несвързаните й брътвежи се долавяха смислени думички, клатушкайки се, отиде до входната врата и седна до нея с любимата си кукла на коленете си.

— Какво правиш, мъничката ми? — подвикна й Луси, която свиреше на пианото рагтайм от Скот Джоплин.

— Тата — обяви малката.

— Миличка, татко ще се прибере чак за вечеря — каза Луси, но след петнайсет минути акурата спря на алеята, Дейв слезе и взе чантата си от предната седалка. Оказа се, че в сградата, в която четеше лекции в понеделник, сряда и петък, имало повреда на водопровода и занятията били отменени.

— Луси ми разказа за този случай, а пък аз вече знаех как Абра е плакала почти денонощие преди единайсети септември и за призрачното пиано. След една-две седмици им отидох на гости. Помолих дъщеря си да не казва на малката за предстоящото ми посещение. Само че Абра вече знаеше. По-късно научих, че десет минути преди появата ми тя застанала до вратата и когато майка й я попитала кой идва, тя отвърнала: „Момо.“

— Често го прави — намеси се Дейвид. — Особено ако гостът е някой, когото тя познава и обича.

* * *

В началото на лятото на 2003 Луси завари дъщеря си в спалнята — малката се опитваше да извади второто чекмедже на тоалетката.

— Паи — бърбореше. — Паи, паи.

— Не те разбирам, мъничката ми — каза Луси, — но ако искаш, погледни какво има вътре — само старо бельо и остатъци от кремове и червила.

Абра обаче не се интересуваше от чекмеджето и дори не го погледна, когато майка й го издърпа.

— Зад! Паи! — Дълбоко си пое въздух и повтори: — Паи зад, мамо!

Родителите никога не научават идеално „бебешкия“ език, защото времето не им стига, но някои горе-долу го разбират и Луси най-после се досети, че дъщеря й не се интересува от съдържанието на чекмеджето, а от нещо, което е отзад. Стана й любопитно и отмести тоалетката. Абра мигом се шмугна в процепа. Луси си помисли, че дори там да няма мишки и хлебарки, сигурно е много прашно, и понечи да хване дъщеря си за рокличката, но не успя. Отмести още малко тоалетката, за да се пъхне отзад, и видя, че Абра държи двайсетдоларова банкнота, изпаднала през цепнатината между плота и огледалото.

— Виж! — избърбори радостно малката. — Паи! Мои паи!

— Не! — Луси издърпа банкнотата от юмручето й. — На децата не им трябват паи. Но ти спечели сладолед във фунийка.

— Слаееед! — провикна се малката. — Ям слаееед!

* * *

Дейвид се обърна към Кончета:

— Разкажи на доктор Джон за госпожа Джъдкинс. И ти присъства тогава.

— Да — кимна тя. — Няма да забравя този Четвърти юли — не беше много празничен.

* * *

До лятото на 2003 Абра вече говореше, съставяйки цели изречения. Кончета пристигна в петък, за да прекара празника със семейството на дъщеря си. На 6 юли, неделя, Дейв отскочи до магазина от веригата „Севън Илевън“, за да купи флакон със запалителна течност за барбекюто. Абра си играеше с блокчетата си в дневната. Луси и Чета бяха в кухнята, но от време на време надникваха да проверят дали малката не е издърпала кабела на телевизора и не го дъвче, или да не е решила да се изкатери на върха на планина Канапе. Абра обаче явно беше заета с много по-важна работа — да построи с пластмасовите си блокчета някаква конструкция, напомняща Стоунхендж. Запищя тъкмо когато Луси и Чета изваждаха чиниите от съдомиялната.

* * *

— Пищеше, сякаш я колеха — промълви Кончета. — Знаете колко е страшно, нали?

Джон кимна.

— На моите години спринтирането е невъзможно, но през този ден тичах като Уилма Рудолф[1] и влетях в дневната преди Луси. Бях сигурна, че малката се е наранила, затова отначало ми се привидя кръв. Обаче Абра беше добре… в смисъл, че нямаше наранявания. Като ме видя, притича до мен и се вкопчи в краката ми. Взех я на ръце и с Луси успяхме да я поуспокоим.

— Уани! — каза ни. — Помогни Уани, Момо! Уани пана!

Не знаех коя е тази Уани, но Луси се досети, че малката говори за Уанда Джъдкинс от отсрещната къща.

— Абра много я обича — намеси се Дейвид, — защото често й носи домашни сладки, на които е написала името й — понякога със стафиди, друг път с глазура. Вдовица е и живее сама.

— Прекосихме улицата — отново подхвана Чета. — Луси носеше Абра и вървеше по петите ми. Стигнах първа до входната врата и почуках. Никой не отговори. „Уани в стая с маса! — изпищя Абра. — Помогни, Момо! Помогни, мамо! Тече кръв!“ вратата беше отключена. Влязохме и веднага усетихме миризмата на изгоряло печиво. Госпожа Джъдкинс лежеше на пода в трапезарията до стълбата, от която беше паднала. Стискаше кърпа за прах, около главата й се беше събрала локвичка кръв, напомняща ореол. Помислих си, че е мъртва, но Луси напипа пулса й. При падането жената си беше разбила черепа и имаше лек мозъчен кръвоизлив, но на другата сутрин тя дойде в съзнание. Поканена е на рождения ден на Абра — ако дойдете, ще ви запозная с нея, доктор Далтън. — Погледна го в очите и добави: — Лекарят от „Бърза помощ“ каза, че ако не сме я открили навреме, е щяла или да умре, или да остане „зеленчук“ до края на живота си, което според скромното ми мнение е дори по-страшно от смъртта. Така или иначе детето й спаси живота.

Джон хвърли писалката върху бележника и заяви:

— Нямам думи.

— Има и още — обади се Дейвид, — но е трудно да се опише. Може би защото с Луси вече свикнахме, както се свиква с дете, сляпо по рождение. Само че с Абра е тъкмо обратното. Струва ми се, че още преди пристъпа й на единайсети септември знаехме, че е необикновена. Всъщност го разбрахме още като я донесохме у дома от родилното отделение. Сякаш…

Въздъхна и погледна към тавана, все едно търсеше помощ от Всевишния. Кончета стисна рамото му:

— Продължавай. Ако не друго, то доктор Джон още не се е обадил да донесат усмирителни ризи.

— Ами… сякаш в къщата ни постоянно духа вятър, само че не го усещаме и не виждаме какво прави. Все очаквам, че от повея завесите ще се издуят и картините ще изпопадат, но се лъжа. Случват се обаче други странни явления. Два-три пъти седмично (понякога два-три пъти дневно) бушоните изгарят. Четири пъти викахме различни електротехници, които обстойно проверяваха електрическата инсталация и твърдяха, че всичко е наред. Понякога сутрин заварваме разхвърляни на пода възглавниците от канапето и от креслата. Научили сме Абра да си прибира играчките, преди да си легне, и тя го прави, освен ако не е много уморена или вкисната. Случва се обаче на другата сутрин сандъчето да е отворено и някои играчки отново да са разхвърляни на пода. Най-често са кубчетата — те са й любимите.

Дейвид отново замълча, но този път се взря в таблицата за проверка на зрението на отсрещната стена. Джон очакваше Кончета да го подкани да продължи, но тя не продума.

— Сега ще кажа нещо налудничаво, но се заклевам, че наистина се случи. Една вечер включихме телевизора и по всички канали даваха филмчето за семейство Симпсън. Абра се кискаше, сякаш това беше най-забавното нещо на света. Луси побесня и се извика:

— Абра Рафаела Стоун, ако ти правиш тези щуротии, престани веднага!

Жена ми много рядко й повишава тон, но когато й се скара, Абра на мига се подчинява. Както стана и през онази нощ. Изключих телевизора, а когато отново го пуснах, всичко беше нормално. Мога да цитирам поне още дузина примери за… инциденти… или явления, но повечето са толкова незначителни, че остават незабелязани. — Той сви рамене. — Както казах преди малко, с тях се свиква.

— Ще дойда на празненството — заяви Джон. — Как да устоя след всичко, което ми разказахте?

— Може би няма да се случи нещо непредвидено — промърмори Дейвид. — Сещате ли се за онзи стар виц за човека, който попитал как да направи така, че чешмата му да престане да капе? Посъветвали го да повика водопроводчик.

Кончета презрително изсумтя:

— Ако наистина го вярваш, синко, подготви се за голяма изненада. — После се обърна към Далтън: — Голям инат е този човек. Малко остана да го вържа и насила да го доведа тук!

— Достатъчно, момо! — Лицето на Дейвид пламна.

Джон въздъхна. И преди беше усещал неприязънта между двамата. Не знаеше на какво се дължи — може би си съперничеха за обичта на Луси, — но моментът не беше подходящ за разчистване на сметки. Обстоятелствата ги бяха превърнали в съюзници (макар и по неволя) и той предпочиташе крехкото примирие да се запази.

— После ще се джафкате! — сопна се. Двамата се сепнаха от резкия му тон и го погледнаха. — Вярвам ви. Досега не бях чувал толкова невероятна история, но… — Той не довърши фразата, защото си спомни за загубения си часовник.

— Докторе? — подкани го Дейвид.

— Извинете. Изгубих си мисълта.

Двамата му се усмихнаха. Отново бяха съюзници. Чудесно.

— Така или иначе не възнамерявам да повикам хората с бели престилки. Според мен вие сте уравновесени хора и не сте склонни към истерия или към халюцинации. Бих предположил, че става въпрос за необичайна форма на Мюнхаузенов синдром, ако само един от вас беше станал свидетел на тези… свръхестествени явления, но и тримата твърдите едно и също. Затова ще попитам направо: какво искате от мен?

Дейв само го изгледа, но Кончета беше готова с отговора:

— Молбата ни е да я наблюдавате, все едно страда от някаква болест…

Дейвид Стоун, който се беше поуспокоил, отново пламна и се сопна:

— Абра не е болна!

Тя се обърна към него:

— Знам. Ще ме оставиш ли да довърша, да му се не види?

Дейвид придоби мъченическо изражение и разпери ръце:

— Добре, добре, извинявай.

— Не искам извинения, а да престанеш да се заяждаш!

Джон побърза да се намеси:

— Деца, ако продължите да се карате, ще ви затворя в Стаята на мълчанието.

Кончета въздъхна:

— Много се тревожим. Извинявай, Дейви. Изразих се неправилно.

— Няма нищо, cara, трудно е и за трима ни.

Тя кисело се усмихна:

— Уви, да. И така, доктор Далтън, молбата ни е да наблюдавате Абра както бихте наблюдавали всяко дете с неустановена диагноза. Мисля, че засега е достатъчно. Може да ви хрумне нещо… Дано ви хрумне. Разбирате ли… — Кончета се обърна към Дейвид и доктор Джон, забелязвайки безпомощното й изражение, си помисли колко е нетипично за тази корава жена.

— Страхуваме се — промълви Дейвид. — И тримата много се страхуваме. Не от Абра, а за нея. Още е съвсем малка, но какво ще се случи, ако тази нейна сила… не знам как другояче да я нарека, продължи да се увеличава? Какво ще правим тогава? Тя може да… не знам…

— Напротив, знаеш — прекъсна го Чета. — Абра ще се разгневи и ще нарани или себе си, или някого. Може и да не се случи, но само като си го представя… — Тя докосна ръката на доктор Джон. — Тръпки ме побиват.

[1] Уилма Рудолф (1940 — 1994) — американска лекоатлетка, първата жена, спечелила три златни медала на олимпиадата през 1960. Още по-любопитно е, че е родена с увреждания, но на дванайсет години хвърля патериците, започва да тренира баскетбол, после и лека атлетика. — Б.пр. ↑

7.

Дан Торънс разбра, че ще живее в малката кула на дом „Хелън Ривингтон“ още щом видя как старият му приятел Тони му маха от прозореца, който при по-внимателен оглед се оказа закован с дъски. Поиска разрешение от директорката госпожа Клаузен около шест месеца, след като го назначиха за чистач и санитар, а той се „назначи“ за неофициален личен лекар. Заедно с верния си помощник Ази, разбира се.

— Тази стая е задръстена с вехтории! — тросна се госпожа Клаузен — дама, наближаваща седемдесетте, с нереално червеникава коса. Беше заядлива и цапната в устата, но си разбираше от работата и проявяваше разбиране към подчинените си. А най-големият й плюс според съвета на директорите беше невероятната й способност да набира средства за болницата. Дан не изпитваше топли чувства към нея, но я уважаваше.

— Ще я разчистя през свободното си време. Навярно ще се съгласите, че ще е по-удобно за всички, ако винаги съм на разположение?

— Дани, ще те питам нещо, ама искам честен отговор. Как така се справяш толкова добре с онова, което правиш?

— Не знам. — Отговорът му беше петдесет процента честен. Може би дори седемдесет. Откакто се помнеше, притежаваше озарението, но не разбираше как действа.

— Да те предупредя още нещо, малкия. Дори да изхвърлиш боклуците, в тая стая лете е горещо като в пещ, а през зимата ще ти замръзнат яйцата.

— Дефект, който може да се отстрани — заяви Дан.

— От замръзнали яйца омлет не става — заяде се тя, после строго го изгледа през тесните си очилца. — Ако директорите разберат, че съм ти разрешила, като нищо ще ме пратят да плета кошници в дома за инвалиди в Нашуа, където всички стени са в розово и денонощно звучи музика от Мантовани. — Изсумтя и добави: — Доктор Сън, голямата работа!

— Ази е лекарят — поправи я Дан, но без да се заяжда. Знаеше, че желанието му ще бъде изпълнено. — Аз съм само негов помощник.

— Азрийл е скапан уличен котарак, нищо повече! — озъби се госпожа Клаузен. — Тук го приютиха гости, които вече се преселиха там, откъдето връщане няма. А този лентяй се интересува само от дневната си дажба „Фрискис“.

Дан не възрази. Не се налагаше, защото и двамата знаеха, че не е вярно.

— Смятах, че ти е добре на Елиот Стрийт. Полин Робъртсън те мисли за върха на джанката. Знам, защото с нея пеем в църковния хор.

— Кой ви е любимият химн? „Иисус шибанякът е наш верен приятел“ ли?

Устните на Ребека Клаузен се разкривиха в гримаса, която минаваше за усмивка.

— Добре, разбрахме се. Разчисти стаята и се нанасяй. Прокарай си кабелна телевизия, купи си мощно стерео, отвори бар, ако щеш. Защо да ме бръснеш за слива? Коя съм аз, в крайна сметка? Само някаква си началничка.

— Благодаря, госпожо Клаузен.

— И да си купиш електрическа печка. Гледай да е от гаражна разпродажба с хубав, разръфан шнур. През някоя февруарска вечер ще подпалиш скапания ни дом. После на негово място ще издигнат тухлена грозотия, та да е в тон с жертвите на аборт от двете ни страни.

Дан стана и козирува като войник от британската армия:

— Слушам, госпожо началник!

Тя замаха с ръце, сякаш гонеше нахална кокошка:

— Изчезвай, преди да съм размислила, докторе.

8.

Дан намери евтина електрическа печка, но с изправен шнур и снабдена с устройство за автоматично изключване при случайно преобръщане. В кулата нямаше как да се монтира климатик, обаче той купи от „Уолмарт“ два вентилатора, които, поставени на первазите на отворените прозорци, правеха течение. Въпреки това през летните дни наистина ставаше горещо като в пещ, но пък денем той не си стоеше в стаята, а нощите в Ню Хемпшир бяха прохладни.

При разчистването изхвърли повечето боклуци, с които беше задръстена стаята; сред тях обаче откри училищна черна дъска, която запази. Беше облегната на стената и над петдесет години беше останала скрита зад камара стари и смъртноранени инвалидни колички, но той веднага й намери приложение. Написа на нея имената на пациентите и номерата на стаите им, после при необходимост изтриваше починалите и добавяше новопостъпилите. През пролетта на 2004 на дъската бяха написани трийсет и две имена. Десетима пациенти бяха в „Ривингтон“ 1, дванайсет — в „Ривингтон“ 2 — грозните тухлени сгради от двете страни на викторианската къща, в която преди години беше живяла прочутата Хелън Ривингтон и беше писала сърцераздирателни любовни романи под вълнуващия псевдоним Жанет Монпарс. Останалите бяха настанени на двата етажа под мъничкото, но удобно жилище на Дан.

Скоро след като започна работа в хосписа, Дан попита Клодет Албъртсон дали госпожа Ривингтон е известна с още нещо освен с глупавите й романчета. Двамата се бяха скатали в пушалнята и с наслада се отдаваха на порочния си навик. Клодет, жизнерадостна чернокожа медицинска сестра с телосложението на полузащитник от Националната футболна лига, отметна глава и се засмя:

— И още питаш! Госпожата е завещала на града камара пари, злато мое. Както и къщата си, разбира се. Смятала е, че старците трябва да имат последен пристан, където достойно да посрещат смъртта.

В дом „Ривингтон“ мнозина възрастни хора бяха намерили този пристан. И повечето рано или късно спокойно се преселваха в отвъдното. Дан и неговият помощник Ази имаха пръст в това. Дан често си мислеше, че е намерил призванието си. Чувстваше се в хосписа като в свой дом.

9.

В утрото на рождения ден на Абра още със събуждането си Дан видя, че имената на пациентите са изтрити. На черната дъска се мъдреше една-единствена дума, написана с разкривени букви:

ПЗДРАВИ☺

Както си беше по бельо, той дълго седя на леглото, взирайки се в написаното. После стана, приближи се до дъската и с длан поразмаза буквите, надявайки се да получи озарение. Или поне проблясък. Накрая отдръпна дланта си и я прокара по голото си бедро, за да избърше тебеширения прах.

— Поздрави и на теб — промълви. — Коя си ти? Случайно да се казваш Абра?

Отговор не последва. Дан си облече халата, взе сапуна и кърпата и отиде в банята за персонала на втория етаж. Като се върна, взе гъбата, която беше намерил заедно с дъската, и започна да изтрива думата. Преди да свърши, внезапно в главата му прозвуча

(татко ми обеща балони)

и той се вцепени, очаквайки още нещо. Продължение обаче нямаше, затова доизчисти дъската и се захвана да възстанови имената и номерата на стаите по списъка, който в понеделник получаваше всеки член на персонала. Качи се отново в стаята на обяд, почти очаквайки всичко отново да е заличено и заменено от пзДраВи☺, обаче се лъжеше.

10.

Празненството по случай рождения ден на Абра щеше да е в градината зад къщата на родителите й — тучна зелена морава и току-що разцъфнали ябълкови дръвчета и дрянови храсти. В дъното на градината имаше телена ограда и врата с шифрована ключалка. Оградата беше много грозна, но на Дейвид и Луси им беше все едно: важното беше, че прегражда пътя към река Сако, криволичеща на югозапад през Фрейзиър, Норт Конуей и навлизаща през границата в Мейн. Според съпрузите Стоун комбинацията между малки деца и река беше недопустима, особено напролет, когато от топенето на снеговете Сако заплашваше да излезе от коритото и ставаше опасна. Всяка година в местната преса се съобщаваше минимум за едно удавяне.

Днес обаче децата щяха да имат достатъчно развлечения в градината. Още бяха малки за сложни организирани игри, но пък можеха да тичат на воля (и понякога да се търкалят) по тревата, да висят като маймунки по катерушките, да пълзят през Веселите тунели, сглобени от Дейвид и от още двама бащи, и да гонят балоните из цялата градина. Балоните бяха жълти (Абра беше обявила, че този цвят й е любим) и поне шест дузини на брой, за което Джон Далтън можеше да се подпише, защото беше помогнал на Луси и на Кончета да ги надуят. И тайно се беше възхитил от Чета, мислейки си, че за жена на нейната възраст тя има много здрави бели дробове.

Гостенчетата на Абра бяха осем и тъй като всяко дете беше придружавано от единия или от двамата си родители, надзорът над хлапетата беше осигурен. В разгара на празненството Джон Далтън отиде на терасата, където бяха подредени сгъваеми столове, и седна до Кончета, издокарана със скъпи джинси и с тениска с надпис „НАЙ-ПРЕКРАСНАТА ПРАБАБА“. Малко й завидя, като видя грамадното парче торта в картонената й чинийка — налагаше му се да ограничи храната, защото през зимата беше сложил някое и друго кило отгоре, затова си взе само малко ягодов сладолед.

— Не знам къде го слагате — промърмори и кимна към бързо изчезващото парче торта. — Кожа и кости сте.

— Може да имам два стомаха, caro — поусмихна се тя. — Пък и нищо не ми се лепи. — Загледа се в беснеещите деца и въздъхна. — Ех, ако можеше дъщеря ми да ги види… Само за това съжалявам.

Джон не искаше да задълбават в тази тема. От разказите на съпрузите Стоун знаеше, че дъщерята на Кончета е загинала при автомобилна катастрофа, когато Луси е била на възрастта на Абра или дори по-малка. Не му се наложи да увърта, защото Чета рязко смени посоката на разговора:

— Знаете ли какво харесвам у дечицата на тази възраст?

— Не. — Той обичаше децата независимо от възрастта им… по-точно — докато навършеха четиринайсет. Тогава жлезите им включваха на най-високата скорост и повечето хлапета се чувстваха длъжни през следващите пет години да се държат като противни, капризни сополанковци.

— Погледнете ги, Джон. Все едно наблюдаваме „детска версия“ на картината от Едуард Хикс[1] „Царството на мира“. Шест са от бялата раса, което е съвсем нормално за Ню Хемпшир, но имаме и две чернокожи, плюс прелестната малка корейка, която прилича на модел от каталога за детски дрехи на Хана Андерсън. Напомнят ми за песничка, популярна в неделните училища: „Червени и жълти, черни и бели — всички на Бог са еднакво мили.“ Прави ли ви впечатление, че вече два часа нито се карат, нито се блъскат, нито, не дай, боже, се бият помежду си.

Джон Далтън, който беше виждал безброй мъничета, които се бият помежду си, дори да се хапят, се поусмихна — и цинично, и малко меланхолично.

— Не се учудвам. Всички посещават „Малки приятели“ — най-престижната детска градина в целия окръг. Таксите също са „престижни“. Родителите са от каймака на средната класа, добре образовани и изповядващи евангелския принцип „Отстъпвай, за да ти отстъпват“. Тези деца са пример за добре обучени обществени животни.

Джон млъкна, защото Кончета се намръщи, но можеше да продължи монолога си. Можеше да каже, че повечето деца на седем-осем години, тоест във „възрастта на разума“, са като емоционални ехокамери. Ако родителите им се разбират и никога не повишават тон, то и те постъпват по същия начин. Ако растат в семейства на огорчени хора, разтърсвани от вечни скандали, тогава… Двайсетте години практика, свързана с деца (включително отглеждането на двете му отрочета, които вече бяха възпитаници на престижни училища, изповядващи принципа „Отстъпвай, за да ти отстъпват“), не бяха заличили напълно романтичните му представи за професията на педиатъра, но бяха добавили известна доза цинизъм. Може би децата се раждаха с ореоли от слава, както уверено твърдеше Уърдсуърт, но и акаха в гащите, докато не се научеха, че не бива да го правят.

[1] Едуард Хикс (1780–1849) — американски художник, превърнал се в кумир на квакерите заради картините си. — Б.пр. ↑

11.

В късния следобед отнякъде се чу мелодичен звън на камбанки като на фургончетата на сладоледаджиите. Децата любопитно се обърнаха.

По алеята пред дома на семейство Стоун премина симпатично видение и излезе на моравата: младеж, покатерен на абсурдно голям червен велосипед с три колела, с бели ръкавици и със старомодно широко сако със смешни, прекалено големи подплънки. На ревера му беше прикрепена бутониера, голяма колкото оранжерийна орхидея. Крачолите на панталона му (също прекалено широк) бяха навити, за да не му пречат да върти педалите. На кормилото на велосипеда бяха окачени камбанки, които той поклащаше с пръст, велосипедът се накланяше ту на едната, ту на другата страна, но не падаше. Изпод грамадното кафяво бомбе на илюзиониста стърчеше налудничава синя перука. Дейвид Стоун вървеше след него и носеше голям куфар и сгъваема масичка. Изглеждаше леко притеснен.

— Привет, деца, привет! — извика човекът на велосипеда. — Елате насам, бързо елате, защото представлението започва и никого не чака! — Не му се наложи да повтаря — те вече тичаха към него, крещяха и се смееха.

Луси отиде на терасата, седна до Джон и Чета и издуха от челото си кичура коса, като комично издаде долната си устна. На брадичката й беше засъхнала какаова глазура.

— Обърнете внимание на илюзиониста. През лятото изнася улични представления във Фрейзиър и в Норт Конуей. Дейв видял обявата в някакво безплатно вестниче, поговорил с момчето по телефона и го поканил да весели децата на рождения ден на Абра. Името му е Реджи Пелетиър, но той нарича себе си Великия Мистерио. Да видим за колко време ще задържи вниманието им, след като хубавичко разгледат шантавия му велосипед. Според мен — максимум три минути.

Джон си каза, че тя греши. Младежът явно си знаеше работата: още с появата си беше разпалил въображението на хлапетата, а перуката му беше по-скоро смешна, отколкото страшна. Симпатичното му, весело лице беше без грим, което също беше хубаво. Според Джон хората напразно превъзнасяха клоуните. Първо, те изкарваха акъла на дечицата в предучилищна възраст, а за по-големите хлапета бяха скучни.

Ама и ти си един мърморко! — скастри се мислено. — Днес целият свят ти е крив.

Дали защото беше дошъл с нагласата да наблюдава нещо необикновено, което не се беше случило? Абра се държеше като всяко дете на нейната възраст. Малко странно беше неизменното й добро настроение, но пък то сякаш беше семейна черта. С изключение на случаите, когато Дейвид и Кончета не се заяждаха помежду си.

— Не подценявайте хлапетата. — Той се пресегна през Чета и със салфетката си избърса петното на брадичката на Луси. — Ако този сладур си разбира от занаята, ще прикове вниманието им за петнайсет минути, дори за цели двайсет.

— Ако го бива, да… — скептично процеди Луси.

Оказа се, че Реджи, наричан още Великия Мистерио, наистина си разбира от занаята. След като неговият асистент Не-Толкова-Великият-Дейв разпъна сгъваемата масичка и отвори куфара, Мистерио покани рожденичката и гостенчетата й да разгледат цветето на ревера му; когато се приближиха, цветето ги изпръска с вода — отначало червена, после синя и зелена. Хлапетата, изконсумирали твърде много захар, се разсмяха.

— Внимание, момчета и момичета… ооох! Гъделичка ме! — Свали шапката си и извади бяло зайче. Децата ахнаха. Мистерио подаде зайчето на Абра, тя го погали и го подаде на друго дете, без да я подканят. Животинчето кротуваше. Джон си помисли, че като нищо преди представлението са му сложили валиум в храната. Последното дете го върна на Мистерио, който го пусна в шапката, прокара длан над нея и я обърна към възхитената публика, за да покаже, че е празна.

— Къде отиде зайчето? — попита малката Сузи Сунг Бартлет.

— В сънищата ти, миличка — отговори илюзионистът. — Довечера ще подскача там. Кой от вас иска вълшебно шалче?

Децата едно през друго завикаха: Аз! Аз! Мистерио заизважда от юмруците си шалчета и ги раздаде. Последва бърза поредица от други фокуси. Според часовника на Далтън ококорените дечурлига гледаха представлението вече двайсет и пет минути. Тъкмо когато започнаха да се разсейват, Мистерио завърши представлението със зашеметяващ номер. Извади от куфара (който, както беше показал в началото, беше празен като бомбето) пет чинии и зажонглира с тях, пеейки „Честит рожден ден“. Децата започнаха да му пригласят, Абра сякаш летеше от радост.

Мистерио върна чиниите в куфара, отново го показа на децата, за да се уверят, че е празен, после извади от него дванайсет лъжици. Заокачва ги на лицето си, последната залепи на носа си. Рожденичката изпадна в екстаз — седна на тревата, обгърна с ръце раменете си и се закиска.

— Аба също може — заяви (напоследък говореше за себе си в трето лице — етап, който Дейвид наричаше „синдром на Рики Хендерсън“[1]). — Аба също може качва лъзици.

— Браво, миличка — машинално избърбори Мистерио, без да обърне внимание на думите й. Според Джон реакцията му беше разбираема: току-що беше изнесъл страхотно представление пред трудна детска публика, беше плувнал в пот въпреки хладния ветрец откъм реката и като капак му предстоеше театрално „напускане на сцената“ — да изкачи нанагорнището със смешния си велосипед. Наведе се и с ръката си с бяла ръкавица помилва по главата момиченцето. — Още веднъж ти честитя рождения ден и благодаря на всички, задето бяхте страхотна…

От къщата се чу силен звън на камбанки, подобен на звука от звънчетата, окачени на кормилото на велосипеда Годзила. Децата за миг се обърнаха по посока на звука, после пак се загледаха в Мистерио, който усърдно въртеше педалите и се отдалечаваше, но Луси отиде да провери какво е паднало в кухнята.

Върна се след две минути.

— Джон, елате да видите нещо. Сега ще разберете защо ви поканихме.

[1] Рики Хендерсън (1958-) — прочут американски бейзболист, страдащ от илеизъм — дублиране на местоимението с името, което се смята за езикова грешка, но и за риторична фигура на речта. — Б.пр. ↑

12.

Джон, Луси и Кончета безмълвно се взираха в тавана. Бяха като хипнотизирани и не се обърнаха, когато Дейвид влезе в кухнята.

— Какво… — подхвана той, после видя отговора. — Мили боже!

Никой не му отговори. Той погледа още малко, сякаш се опитваше да осмисли случващото се, и излезе. След малко се върна, водейки за ръка дъщеря си. Тя държеше балон, около кръста си беше завързала шалчето, подарено й от Великия Мистерио.

Джон Далтън се отпусна на коляно до нея.

— Ти ли го направи, миличка? — Почти беше сигурен в отговора, но искаше да го чуе от Абра, за да разбере доколко тя осъзнава какво прави.

Малката първо погледа чекмеджето за приборите на пода. Няколко вилици и лъжици бяха изскочили от отделенията си, но бяха вътре. За разлика от онези, озовали се тавана на кухнята, сякаш притеглени от магически магнит. Няколко лениво се полюшваха от полилея, а най-голямата — за сервиране, висеше на аспиратора над печката.

Всяко дете притежава собствен метод за самоуспокояване. От дългогодишния си опит Джон Далтън знаеше, че повечето хлапета смучат палеца си, но при Абра беше различно. Тя подпираше с дясната си ръка брадичката си и прокарваше длан по устните си. В резултат говорът й ставаше почти неразбираем. Джон нежно отмести ръката й:

— Какво каза, скъпа?

Абра тихо повтори:

— Ще се карат ли на Аба? — Гърдите й се заповдигаха. Опита се отново да притисне длан до устните си, но Джон задържа ръката й. — Искала да прави като Моториозо — прошепна и заплака. Джон пусна ръката й и тя отново затърка устните си.

Дейвид я взе на ръце и я целуна по страната. Луси прегърна двамата и докосна с устни челото на дъщеричката си:

— Никой не ти се сърди, мило. Не плачи, обичаме те.

Абра притисна лице до шията й и лъжиците паднаха с трясък. Всички стреснато подскочиха.

13.

Два месеца по-късно, когато лятото плахо пристъпваше в Ню Хемпшир, Дейвид и Луси Стоун седяха в кабинета на Джон Далтън. На стените бяха окачени безброй снимки на усмихнати деца — неговите малки пациенти, повечето от които навярно вече имаха свои деца.

— Възложих на мой племенник, който е компютърен гений, да издири случаи, подобни на този с вашата дъщеря — не се безпокойте, разходите са за моя сметка, пък и момчето работи почти без пари. Той стесни обсега на издирването до последните трийсет години и откри над деветстотин случая. Дейвид подсвирна:

— Не думайте! Толкова много ли?

Далтън поклати глава:

— Не са много. Ако ставаше въпрос за заболяване — няма да се връщаме към тази тема, защото Абра не е болна, — то щеше да е рядко като слонската болест. Или линиите на Блашко, от които пациентите заприличват на хора-зебри. Болестта на Блашко се среща при един човек на седем милиона. Мисля, че и случващото се с Абра може да се причисли към извънредно редките феномени.

— Всъщност какво се случва с нея? — Луси се беше вкопчила в ръката на съпруга си. — Какво наблюдаваме? Телепатия? Телекинеза? Друго явление, започващо с „теле“?

— По малко от всичко. Абра явно притежава телепатични способности, щом познава кога ще имате гости и е разбрала за падането на госпожа Джъдкинс. Способна ли е на телекинеза? Твърдо да, ако съдим по случилото се на рождения й ден. Екстрасенс ли е? Ако тази дума не ви допада, ще използвам фразата „пророческа дарба“, но така или иначе нямаме солидни доказателства. Въпреки че случилото се преди и след терористичните нападения на единайсети септември и намирането на двайсетдоларовата банкнота зад тоалетката накланят везните в тази посока. От друга страна, как да определим историите с анимацията за Симпсънови, показвана по всички телевизионни канали, и с призрачната песен на „Бийтълс“? Щеше да е телекинеза, ако пианото е свирело двайсет и деветте ноти, но вие твърдите, че клавишите са били неподвижни.

— Какво следва? — промълви Луси. — Какво да очакваме?

— Не знам. Невъзможно е да се предскаже. Проблемът с паранормалните явления е, че засега те нямат научно обяснение. В тази област се вихрят прекалено много измамници и твърде много хора, които са луди за връзване.

— Накратко, не можете да ни посъветвате какво да правим — промълви Луси.

Далтън се усмихна:

— Напротив, мога: да не преставате да я обичате. Ако моят племенник е прав — не забравяйте обаче, че той е само на седемнайсет и че заключенията му се основават на съмнителна информация, — та ако предположенията му са правилни, странностите на Абра ще продължат до юношеската й възраст. Подгответе се за много, много необикновени явления. След като тя стане на тринайсет-четиринайсет, ще настъпи период на успокояване, после „силата й“ — да я наречем условно така, — ще започне да отслабва и когато тя прехвърли двайсетте, вероятно ще е незначителна. — Той се поусмихна и добави: — Обзалагам се обаче, че през целия живот ще й върви на покер.

— Ами ако започнат да й се привиждат мъртъвци като на момченцето в онзи филм? — попита Луси. — Какво да правим тогава?

— Ще имате доказателство за съществуването на живот след смъртта — това в кръга на шегата. А сега сериозно: не му мислете и не се плашете предварително. И си дръжте езиците зад зъбите.

— О, това се подразбира. — Луси се насили да се усмихне; от прехапване на устните си беше „изяла“ червилото и си личеше, че ни най-малко не се е успокоила. — Да не мислите, че искаме снимката на дъщеря ни да цъфне на корицата на списание „Инсайд Вю“?

— Да се благодарим, че другите родители не видяха как лъжиците висят от тавана — промърмори Дейвид.

— Как мислите, Абра разбира ли, че притежава особена… дарба? — попита Джон.

Съпрузите се спогледаха. След няколко секунди Луси промълви:

— Съмнявам се. Въпреки че придадохме голяма важност на случката с лъжиците…

— Само вие си мислите така — прекъсна я Далтън. — Спомням си как поплака, после се усмихна и отиде да си играе с другите деца. Защото постъпихте правилно: не й се скарахте, не я зашлевихте, нито я наказахте. Съветвам ви известно време да оставите нещата постарому, тоест да не предприемате нищо. Като поотрасне, ще я помолите да не прави така в училище. Дръжте се с нея като с най-обикновено дете, защото тя, общо взето, е тъкмо такава. Нали?

— Разбира се — промърмори Дейвид. — Няма брада или мустаци, нито трето око.

— Грешиш за третото око — намеси се Луси, мислейки си за „ризата“, с която се беше родила Абра. — Има, но не го виждаме.

Джон стана:

— Ако искате, ще ви изпратя разпечатки на материалите, събрани от племенника ми.

— Да, дори настоявам — отвърна Дейвид. — Мисля, че и скъпата момо ще ги иска. — Той посбърчи нос. Луси забеляза гримасата му и се намръщи.

— И още един съвет — радвайте се на дъщеря си — каза Джон. — Ако се съди по онова, което видях, тя е страхотно дете. Ще се справите. Всичко ще е наред.

Известно време изглеждаше, че той ще излезе прав.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ДОКТОР СЪН, ВИКАТ ТЕ

1.

Беше януари 2007. Електрическата печка в кулата на дом „Ривингтон“ беше включена на максималната степен, но в стаята беше студено. Ураганният североизточен вятър, идващ от планините, бързо затрупваше със сняг спящото градче Фрейзиър. Виелицата щеше да постихне чак към обяд на следващия ден, но дотогава около сградите на Кранмор Авеню щяха да се натрупат преспи, високи почти четири метра.

Дан не чувстваше студ, дори напротив — под двете термозавивки се беше загрял като препечена филийка. Вятърът обаче беше нахлул в съзнанието му както през процепите в стените и под прозоречните рамки на старинната викторианска къща, която сега той наричаше свой дом. В съня си той го чуваше да стене около хотела, в който като малък беше прекарал една зима.

Намира се на втория етаж на „Панорама“. Мама спи, татко е в мазето и преглежда стари статии. Прави ПРОУЧВАНЕ за книгата, която възнамерява да напише. Дани не бива да е тук, горе, нито да взима шперца, който сега стиска в юмрука си, но не издържа на изкушението. Взира се в противопожарния шланг на стената, който е навит на пръстени и прилича на змия с месингова глава. Спяща змия. Разбира се, пред очите му е брезент, а не люспи, но приликата е поразителна.

Понякога наистина е змия.

— Давай — шепне й той в съня си. Трепери от страх, но нещо го подтиква да говори. Защо ли? Защото прави ПРОУЧВАНЕ. — Хайде, ухапи ме! Не можеш, нали? Защото си глупав МАРКУЧ!

Накрайникът на глупавия маркуч помръдва и Дани вече не го гледа отстрани, а право в дюзата. Или в раззинатата паст. От черната дупка излиза капка и се удължава. В нея Дани вижда отражението на ококорените си очи.

Капка вода… или отрова?

Змия или маркуч?

„Кой знае, скъпи мой Чес, Чес, скъпи мой? Кой знае?“

Нещото затраква, сърцето на малчугана бие до пръсване, страхът го сграбчва за гърлото. Такъв звук издават гърмящите змии.

Дюзата се отделя от навития брезентов шланг и с приглушен звук тупва на мокета. Нещото отново затраква и Дан разбира, че трябва да се отдръпне назад, преди то да се нахвърли върху него и да го ухапе, обаче сякаш се е вкаменил, а тракането продължава…

— Събуди се, Дани — провиква се отнякъде Тони. — Събуди се, събуди се!

Само че той не може нито да се събуди, нито да се помръдне, намира се в „Панорама“, заради падналия сняг хотелът е откъснат от света и вече всичко е различно. Противопожарните шлангове се превръщат в змии, мъртви жени отварят очи, а баща му… мили боже, ТРЯБВА ДА СЕ ИЗМЪКНЕМ ОТ ТУК, ПОНЕЖЕ БАЩА МИ ПОЛУДЯВА.

Гърмящата змия трака. И продължава. И…

2.

Дан чу воя на вятъра, но не отвъд „Панорама“, а отвъд куличката на дом „Ривингтон“. Чу как снегът бие по прозореца, обърнат на север, все едно някой го замеряше с шепи пясък. Чу и тихото бръмчене на интеркома.

Отметна завивките, стъпи на пода и потрепери от студ. Прекоси стаята, почти подскачайки на пръсти, включи настолната лампа на бюрото и духна към нея. От устата му не излезе пара, но макар реотаните на печката да бяха нажежени, температурата в помещението надали надвишаваше пет градуса.

Бръъъм!

Той натисна бутона за приемане:

— Ето ме. Кой се обажда?

— Клодет. Май ти се отваря работа, докторе.

— Госпожа Уиник ли е? — попита Дан, макар да знаеше, че го викат за нея. Знаеше и че ще му се наложи да си сложи шубата с качулката, защото Вера Уиник беше в „Ривингтон“ 2, а навън беше студено като вещерска цица. Или както там беше поговорката. Вече седмица Вера беше на прага на смъртта — в кома, с дишане на Чейн-Стокс[1], което от време на време се нормализираше. Тъкмо в такива нощи си отиваха хората, чието състояние беше най-тежко. Обикновено в четири сутринта. Дан си погледна часовника. Беше три и двайсет, тоест събитието почти се вписваше в традиционния часови отрязък.

Отговорът на Клодет го изненада:

— Не, господин Хейс. Стаята му е на първия етаж в нашата сграда.

— Сигурна ли си? — Та нали вчера беше играл на дама с Чарли Хейс, който изглеждаше чудесно за човек с тежка форма на левкемия.

— Не, обаче Ази е там. А ти твърдиш, че…

Твърдеше, че Ази никога не греши, и шестте му години в хосписа бяха затвърдили убеждението му. Азрийл се разхождаше из трите сгради на болничния комплекс, през повечето следобеди дремеше, свит на кълбо на канапето в стаята за отдих, но понякога се просваше на някоя масичка (със или без недовършена картинна мозайка) като небрежно захвърлена кожена наметка. Обитателите на хосписа го харесваха (поне Дан не беше чул някой да се оплаква) и котаракът им отвръщаше със същото. Случваше се да скочи на коленете на някой полумъртъв старец… но лекичко, без да причини болка, което беше забележително предвид теглото му — цели шест килограма.

Всъщност с изключение на ежедневните си следобедни почивки той не се задържаше дълго на едно място: винаги имаше планирани срещи с хора и множество задачи. („Този котарак е своенравен чешит, обичан от всички“ — веднъж каза Клодет на Дани.) Често посещаваше центъра за лечебни процедури, лягаше на топлия под и облизваше лапата си; понякога си почиваше на неработещата бягаща пътечка в салона за рехабилитация, друг път се покачваше на празна носилка с колелца и се взираше в нещо, което само котките виждат. Случваше се да свие уши и като хищник да се запрокрадва по моравата зад хосписа, но ако хванеше я катеричка, я птица, занасяше улова си в съседен двор или на градската мера и там го „разфасоваше“.

Стаята за отдих беше отворена денонощно, но Ази рядко я посещаваше, когато телевизорът не работеше и възрастните хора ги нямаше. Паднеше ли нощ и пулсът на дом „Ривингтон“ се забавеше, котаракът ставаше неспокоен и патрулираше по коридорите като часовой на границата с вражеска територия. На приглушената светлина на нощните лампи човек можеше и да не го забележи, ако не гледаше право в него — заради мишавосивата си козина той се сливаше със сенките.

Навестяваше гостите само ако някой от тях беше на смъртно легло. Тогава или се прокрадваше в стаята (ако не беше заключена), или сядаше пред вратата, подвиваше опашка и тихо, учтиво мяукаше да му отворят. Щом го пуснеха, скачаше на леглото на госта (в „Ривингтон“ всички бяха гости, а не пациенти), настаняваше се удобно и замъркваше. Ако избраният от него човек (било мъж или жена) не спеше, можеше да го помилва. Доколкото беше известно на Дан, никой не беше настоял да изгонят Ази. Възрастните хора сякаш знаеха, че е техен приятел.

— Кой лекар е дежурен? — попита той.

— Ти — отвърна Клодет.

— О, я стига! За истински лекар говоря.

— Емерсън е дежурен, но като го потърсих, жената на телефона ме попита дали не съм превъртяла. От Берлин до Манчестър имало толкова гъста мъгла, че и с пръст да ти бръкнат в окото, нямало да го видиш. Работели само снегорините, почистващи магистралите, другите чакали да се съмне.

— Ясно — промърмори Дан. — Идвам.

[1] Вид патологично дишане, при което дълбочината на дихателните движения постепенно се увеличава, след което плавно намалява и настъпва мъчителен период на апнея, т.е. липса на дишане. — Б.пр. ↑

3.

След като поработи известно време в хосписа, Дан разбра, че класово деление има дори сред умиращите. Стаите за гости в главния корпус бяха по-големи и по-скъпи, отколкото в „Ривингтон“ 1 и 2. Помещенията в разкошната викторианска къща, в която Хелън Ривингтон беше живяла и съчинявала своите романи, се наричаха „апартаменти“ и носеха имената на прочути личности, родени в Ню Хемпшир. Чарли Хейс беше в „Алан Шепард“. За да стигне дотам, Дан трябваше да мине край нишата с автоматите за закуски и напитки, където имаше и няколко пластмасови стола. На един се беше разплул Фред Карлинг, тъпчеше се със солени бисквити с фъстъчено масло и четеше стар брой на „Популярна механика“. Беше един от тримата санитари, застъпващи по график от полунощ до осем сутринта. Два пъти месечно колегите му се прехвърляха в дневната смяна, но той твърдо отказваше, дори официално се беше провъзгласил за нощна птица. Беше едър мъжага, ръцете му, покрити с татуировки, свидетелстваха за буйната му рокерска младост, отдавна останала в миналото — сега той само гледаше да отбие номера.

— Кого виждат очите ми? — подхвърли. — Младият Дан. О, пардон — може би тази вечер се подвизаваш под тайнствената си самоличност! Познах ли?

Дан още беше сънен и не му беше до шегички.

— Какво знаеш за състоянието на господин Хейс?

— Нищо. Знам само, че котаракът е тук, което означава, че старият ще гушне букета.

— Кръвоизлив ли получи?

Карлинг сви рамене:

— Е, чак кръвоизлив… Две-три капки кръв от носа, нищо повече. Избърсах я и напъхах мръсните кърпи в чумав плик, както ми е наредено. Занесох го в перилното помещение — провери, ако не вярваш.

На Дан му идваше да попита как така за избърсването на две-три капки кръв са били необходими няколко кърпи, но предпочете да си премълчи. Карлинг беше безчувствен тъпак; един бог знае как го бяха взели в хосписа — дори само за нощната смяна, когато повечето гости или спяха, или се опитваха да пазят тишина, да не безпокоят другите. Навярно някой беше използвал големи връзки, за да го назначат. На този свят всичко ставаше с връзки. Нали и баща му ги беше използвал, за да стане зимен пазач на „Панорама“? Дали пък това не беше най-сигурният начин човек да си намери работа?

— Приятна вечер, доктор Съъъън — провикна се подир него Карлинг, без да понижи глас.

В стаята на медицинските сестри Клодет съставяше списък с лекарствата, които трябваше да получи всеки пациент, а Джанис Бейкър се взираше в малкия телевизор, чийто звук беше намален. Излъчваха поредната безкрайна реклама за препарат за прочистване на дебелото черво, но Джан се кокореше в екрана и дори беше зяпнала от удивление. Стресна се, когато Дан почука с пръсти по преградата и той разбра, че не е била запленена от рекламата, а задрямала.

— Някоя от вас ще ми каже ли какво е състоянието на Чарли? Карлинг е в пълно неведение.

Клодет надникна в коридора, увери се, че Фред Карлинг не е наблизо, но за всеки случай понижи глас:

— От тоя тип има полза колкото… колкото от велосипед за риба. Все се надявам да го уволнят.

Дан също се надяваше, но предпочете да не коментира. Беше открил, че трезвеността му помага да се сдържа.

— Бях при Чарли преди петнайсет минути — обади се Джан. — Често наглеждаме хората, навестявани от господин Писан.

— Ази отдавна ли е при него?

— Мяукаше пред вратата, когато в полунощ застъпихме на смяна — отговори Клодет, — затова му отворих. Скочи право на леглото, както му е обичай. Мислех да те повикам веднага, обаче Чарли беше буден и в пълно съзнание. Поздравих го, той ми отговори и загали Ази. Затова реших да изчакам. След около час му потече кръв от носа. Фред го изми. Накарах го да пъхне кърпите в „чумна торба“.

Хората от персонала наричаха „чумни торби“ специалните разграждащи се пликове, в които по нареждане на щатската здравна комисия се съхраняваха дрехи, спално бельо и кърпи, замърсени с физиологични течности или тъкани. Предполагаше се, че така се намалява до минимум разпространяването на пренасяните от кръвта патогенни микроорганизми.

— Преди четирийсет-петдесет минути отново надникнах в стаята му — каза Джан — и видях, че спи. Хванах го за ръката, той отвори очи — бяха налети с кръв.

— Веднага се обадих на Емерсън — намеси се Клодет. — А след като жената на телефона ме отсвири, потърсих теб. Ще отидеш ли при него?

— Да.

— Стискам палци — промълви Джан. — Позвъни, ако ти потрябва помощ.

— Непременно. Джани, защо гледаш тази реклама? Ако въпросът е твърде личен, не ми отговаряй.

Тя се прозина:

— По това време дават само тази реклама и другата за сутиен „Ах Бра“, какъвто вече имам.

4.

Вратата на апартамент „Алан Шепард“ беше открехната, но Дан все пак почука. Не чу отговор и я отвори докрай. Някой (вероятно Клодет или Джан, но не и Фред Карлинг) беше повдигнал горната част на леглото. Завивката беше дръпната до шията на Чарли Хейс. Деветдесет и една годишният старец беше кожа и кости и толкова блед, че приличаше на привидение. Дан го погледа известно време, за да се увери, че диша. Ази, който се беше свил на кълбо до костеливото бедро на Чарли, впери в младежа загадъчните си очи.

— Господин Хейс? Чарли?

Старецът не отвори очи. Клепачите му бяха синкави, кожата под очите — виолетово-черна. Дан се приближи до леглото и видя още един цвят — засъхнала кръв под ноздрите и в едното ъгълче на стиснатите устни.

Отиде в банята, намокри с вода малка хавлиена кърпа и я изстиска. Щом Ази го видя, че се връща, стана и се премести от другата страна, за да му направи място на леглото. Чаршафът беше затоплен от тялото му. Дан внимателно почисти засъхналата кръв под ноздрите на Чарли. Докато бършеше устните му, той отвори очи:

— Дан? Ти си, нали? Очите ми са позамъглени.

Не бяха замъглени, а кървясали.

— Как си, Чарли? Ако изпитваш болка, ще помоля Клодет да ти даде хапче.

— Нищо не ме боли. — Старецът извърна очи към котарака, после отново погледна Дан. — Знам защо е дошъл. Знам и защо ти си тук.

— Тук съм, защото вятърът ме събуди. А пък Ази сигурно си търси компания. Котките са животни, които обичат нощта.

Запретна ръкава на пижамата, за да измери пулса на стареца, и видя четири синини на мършавата му ръка. При болните от левкемия в последен стадий се появяваха синини едва ли не от поглед, но тези бяха от пръсти и той знаеше чии са били пръстите. Откакто не пиеше, беше станал много по-сдържан, обаче избухливостта му не го беше напуснала също като желанието да изпие нещо по-силно, което го спохождаше от време на време.

Карлинг, гад такъв! Бива те да отмъщаваш на безпомощни старци, а? Хванало те е яд, че се налага да се занимаваш с него, вместо да четеш гадното списание и да се тъпчеш с гадните бисквити ли?

Постара се да не издаде гнева си, но Ази сякаш го усети и разтревожено измяука. При други обстоятелства Дан щеше да подложи на разпит безчувствения, нагъл санитар, но сега имаше по-важна работа. Още щом докосна ръката на стареца, разбра, че „диагнозата“ на котарака отново е правилна.

— Боя се — прошепна Чарли. Говореше толкова тихо, че воят на вятъра почти заглуши думите му. — Не вярвах, че ще ме е страх, но…

— Не бива. Няма от какво да се страхуваш.

Вместо да измери пулса на стареца (вече беше безсмислено), той стисна дланта му. Видя как четиригодишните му близнаци се люлеят на люлки. Видя как жена му (само по дантеления комбинезон, който Чарли й беше подарил по случай първата годишнина от сватбата им), спуска завесите в спалнята: обръща се към съпруга си, при което дългата й конска опашка се премята през рамото й, и лицето й се озарява от подканваща усмивка. Видя трактор с раиран чадър, прикрепен над седалката. Усети миризмата на пържен бекон и чу как от старото радио „Моторола“ на тезгяха, отрупан с инструменти, звучи песента на Франк Синатра „Полети с мен“. Видя как в пълен с вода тас на кола се отразява боядисан в червено хамбар. Вкус на боровинки изпълни устата му, той одра елен и лови риба в далечно езеро, набраздявано от силен есенен дъжд. Беше на шейсет и танцуваше с жена си в залата на Американския легион. Беше на трийсет и цепеше дърва. Беше петгодишен малчуган с къси панталонки и дърпаше червена каручка. После образите се съединиха като карти, размесвани от опитен играч; вятърът от планините продължаваше да трупа сняг, в стаята беше тихо, сериозните очи на Ази не се откъсваха от човека на леглото. В подобни моменти Дан разбираше какво е призванието му. В подобни моменти не съжаляваше за мъките и за скръбта, за гнева и за ужаса, защото тъкмо те го бяха довели в тази стая, докато бурята бушуваше навън. Чарли Хейс вече беше на границата.

— Не се боя от ада, защото живях почтено, пък и не вярвам, че адът съществува. Страхувам се, че после няма нищо. — Насили се да си поеме въздух и в ъгълчето на едното му око се появи капчица кръв. — Всички знаем, че ПРЕДИ е нямало, значи няма да има и ПОСЛЕ, нали?

— Грешиш. — Дан избърса лицето му с мократа кърпа. — Всъщност никога не изчезваме завинаги, Чарли. Не знам как е възможно и какво означава, но знам, че е вярно.

— Ще ми помогнеш ли да премина отвъд? Чух, че си го правил и преди.

— Да, ще ти помогна. — Дан хвана и другата длан на стареца. — Ще заспиш, а когато се събудиш — да, ще се събудиш, — всичко ще е чудесно.

— В рая ли ще бъда?

— Не знам, Чарли.

Тази вечер енергията беше много силна. Усещаше я как преминава като електрически ток през стиснатите им ръце, затова си напомни да е по-внимателен. Частица от него се беше вселила в старческо тяло и в сетивата, които

(моля те побързай)

се изключваха. Вселил се беше в ум, който

(побързай време е)

още беше остър като бръснач и осъзнаваше, че текат последните му мисли… в битието му на Чарли Хейс.

Кървясалите очи се склопиха, после отново се отвориха. Много бавно.

— Спокойно, Чарли — промълви Дан. — Ще заспиш и сънят ще ти помогне.

— Така ли го наричаш?

— Да. Наричам го сън. Сънят носи избавление.

— Не си отивай.

— Няма. До теб съм. — Да, имаше тази зловеща чест.

Чарли отново затвори очи. Дан стисна клепачи и видя в мрака бавен син пулс. Едно… две… три… стоп. Едно… две… три… стоп. Навън вятърът продължаваше да фучи и да стене.

— Заспивай, Чарли. Държиш се храбро, но си уморен и е време да заспиш.

— Виждам жена си — едва чуто прошепна старецът.

— Така ли?

— Казва, че…

Думите секнаха, синият пулс в мрака примигна, човекът на леглото издиша за последно. Дан отвори очи, заслуша се във вятъра и зачака. След няколко секунди от носа, устата и от очите на Чарли се надигна мътночервена мъгла. Опитната медицинска сестра от Тампа — онази, която притежаваше мъничката дарба на Били Фрийман, я беше нарекла „последно издихание“. Твърдеше, че я е виждала често.

Дан я виждаше всеки път.

Мъглицата се издигна и за няколко секунди се задържа над стареца. После се разсея.

Дан запретна ръкава на Чарли и провери пулса му. Беше само формалност.

5.

Обикновено Ази си отиваше преди края, тази вечер обаче стоеше до мъртвеца и гледаше към вратата. Дан се обърна, но не видя нито Клодет, нито Джан, както очакваше. Нямаше никого.

Или имаше?

— Ехо?

Отговор не последва.

— Ти ли си момиченцето, което понякога пише на моята черна дъска?

Отново тишина. И все пак се усещаше нечие присъствие.

— Абра ли се казваш?

Тихо засвири пиано… толкова тихо, че ураганният вятър почти заглушаваше мелодията. Дан щеше да си каже, че звуците са плод на въображението му (невинаги го отличаваше от озарението), ако Ази не беше наострил уши и не се взираше в празната рамка на вратата. Някой стоеше там и ги наблюдаваше.

— Ти ли си Абра?

Мелодията отново зазвуча, после пак настъпи тишина. Този път момиченцето — както и да му беше името — си беше отишло. Ази се протегна, скочи на пода и излезе от стаята, без да се обърне.

Дан поседя още малко, вслушвайки се във вятъра. После свали горната част на леглото, покри с чаршафа лицето на Чарли и отиде в стаята на сестрите, за да съобщи, че на етажа е починал гост.

6.

Попълни задължителните формуляри и се върна при Карлинг. Навремето щеше да слезе по стълбището, прескачайки по няколко стъпала наведнъж, и да се втурне в нишата, готов да се сбие, но тези дни бяха останали в миналото. Сега вървеше бавно и дълбоко си поемаше въздух, за да успокои душата и ума си. Популярна поговорка на Анонимните алкохолици гласеше: „Помисли, преди да посегнеш към чашата“, но по време на ежеседмичните им срещи насаме Кейси К. често повтаряше, че човек трябва да мисли, преди да предприеме каквото и да било.

— Не се излекува от алкохолизма, за да правиш глупости, Дани. Спомни си какво ти казах, когато в главата ти пак започне да заседава комитетът на откачените.

Обаче… онези ужасни синини от пръсти…

Карлинг се люлееше на стола; сега дъвчеше ментови шоколадови дражета и вместо „Популярна механика“ прелистваше илюстрирано списание, на чиято корица се мъдреше снимка на лошото момче в поредния комедиен сериал.

— Господин Хейс почина — спокойно каза Дан.

— Бог да го прости — избърбори Карлинг, без да откъсва поглед от списанието. — Ама дъртофелниците затова са тук, нали зна…

Дан изрита предните крака на стола, които бяха във въздуха, и санитарят се озова на пода. Кутията с дражетата изхвръкна от ръката му. Той изумено се ококори.

— Сега ще ми обърнеш ли внимание?

— Леле, нещастно леке такова… — Карлинг понечи да стане.

Дан притисна стъпалото си до гърдите му и го избута обратно до стената:

— Явно съм успял да те заинтригувам. Чудесно. Не ти препоръчвам да станеш. Стой мирно и ме слушай. — Наведе се и се вкопчи в коленете си, защото ръцете го сърбяха да удари мръсника. И отново, и отново. Слепоочията му пулсираха. Успокой се — каза си. — Не позволявай на гнева да надделее.

Само че му беше трудно да се сдържи.

— Ако още веднъж видя, че си издевателствал над пациент, ще снимам синините от пръстите ти, ще покажа фотографиите на госпожа Клаузен и ти ще излетиш оттук като тапа, колкото и дебели да са връзките ти. После ще те намеря и ще те смажа от бой.

Карлинг се изправи, като опираше гръб на стената и не откъсваше очи от Дан. Беше по-висок от него и по-тежък с петдесетина килограма. Сви юмруци и просъска:

— Само се опитай, нещастнико! Що не ме смажеш от бой още сега, а?

— С удоволствие, но не тук. Възрастните хора спят или се опитват да заспят, а на горния етаж лежи мъртвец. Със синини от твоите пръсти.

— Я стига! Само му измерих пулса. Дъртаците с левкемия се насиняват даже от поглед, нали знаеш?

— Да, обаче ти си го направил нарочно. Не ми е ясна причината, но знам, че си го сторил.

Нещо се мярна в мътните очи на Карлинг. Не беше срам: този тип надали познаваше това чувство. По-скоро беше гняв, задето са го разкрили, и страх да не го изгонят от работа.

— Абе, я се скрий! Великият доктор Съъъън, няма що! Да не мислиш, че лайната ти не вонят?

— Хайде навън, Фред. Направи ми това удоволствие. — Наистина щеше да е удоволствие. В него живееше още един Дан. Вече не беше близо до повърхността, но го имаше и още беше предишният зъл, безразсъден гадняр. В периферното му зрение попаднаха Клодет и Джан — бяха се прегърнали и ужасено се взираха в него.

Карлинг се замисли. Да, беше много по-едър и с по-дълги ръце. Но беше загубил форма от тъпченето с мексикански палачинки с двойна плънка и наливането с бира, задъхваше се за разлика от времето, когато беше на двайсет, освен това изражението на кльощавия младеж го тревожеше. Навремето, когато движеше с рокерите „Магистрални светци“, беше виждал такива физиономии. На разни типове, дето им хлопаше дъската. Лесно им пламваше фитилът и не угасваше, докато не се изпепеляха. Мислеше Торънс за смотаняк, дето няма да изрече думата „лайно“, дори да му го набуташ в устата, но вече разбираше грешката си. Този тип не беше тайнственият доктор Сън, а доктор Откачен.

Фред прецени, че ще загуби, затова смотолеви:

— Няма да си цапам ръцете с тебе, нещастнико.

Дан кимна:

— Мъдро решение. Иначе щяхме да премръзнем. Не забравяй какво ти казах. Не причинявай болка на старците, ако не искаш да лежиш в гипсово корито.

— Кой е умрял и те е оставил да се разпореждаш?

— Не знам — отговори младежът. — Наистина не знам.

7.

Върна се в стаята си и пак си легна, обаче не можа да заспи. Откакто работеше в дом „Ривингтон“, беше помогнал на петдесетина души да прекрачат без страх прага към отвъдното и винаги беше в мир със себе си. Тази вечер обаче още трепереше от гняв. Трезвата, рационална частица от разума му ненавиждаше червената буря, но друга, запазила нещо от животинското, заложено у всеки човек, изпитваше задоволство. Може би всичко се свеждаше до елементарна генетика: победа на природата над възпитанието. Най-страшното беше, че трезвеността възкресяваше все повече спомени от миналото. Най-ярките бяха за пристъпите на гняв, така често обземащи баща му. Надяваше се боклукът Карлинг да приеме предизвикателството, да излезе пред сградата сред бушуващата буря, където Дан Торънс, синът на Джак, щеше му даде да се разбере и да му покаже колко хубаво е да те насиняват.

Бог му беше свидетел, че не искаше да е като баща си, чиито редки моменти на трезвеност бяха съпроводени с пристъпи на паника. Предполагаше се, че методите на Анонимните алкохолици помагат за справянето с гнева, и в повечето случаи те наистина действаха, но понякога Дан осъзнаваше колко крехка е тази бариера. Понякога се чувстваше безполезен и му се струваше, че участта му на пияница е напълно заслужена. В подобни моменти чувстваше най-голяма близост с баща си.

Помисли си: Мама.

Помисли си: Захал.

Помисли си: Има лек за безполезните псета. Знаеш къде го продават, нали? Почти на всяка крачка, чумата да ги тръшне!

Нов порив на вятъра разтърси куличката и тя застена. След секунди настъпи тишина и момиченцето, пишещо на черната дъска, вече беше в стаята. На Дан му се струваше, че чува дишането му.

Измъкна ръка изпод завивките. За миг тя му увисна в студения въздух, после мъничка, топла длан стисна неговата.

— Абра — промълви той. — Казваш се Абра, но понякога те наричат Аби, нали?

Нямаше отговор, но и не му беше необходим. Стигаше му да чувства топлината на детската ръчица. Усещането беше мимолетно — само няколко секунди, — но му подейства успокояващо. Затвори очи и заспа.

8.

В градчето Анистън на трийсетина километра от дом „Ривингтон“ Абра Стоун лежеше будна. Чуждата длан подържа нейната няколко секунди, после се превърна в мъгла и изчезна. Но… все пак беше там. Мъжът беше там. Тя го откри в съня си, ала при събуждането си разбра, че е сънувала наяве. Стоеше на прага на някаква стая. Видя нещо, което беше и страшно, и прекрасно. Имаше смърт, която беше страшна, но имаше и помощ. Само котаракът можеше да види нея, Аба, не и човекът, който помагаше. Името на животното беше почти като нейното, обаче не съвсем.

Той не ме видя, но почувства, че съм там. Преди малко бяхме заедно. Мисля, че му помогнах, както той помогна на човека, който умря.

Мисълта я успокои. Тя се вкопчи в нея (като в невидимата ръка), легна, прегърна плюшеното си зайче и заспа.

ПЕТА ГЛАВА

ВЕРНИ НА ВЪЗЕЛА

1.

Ако „Верни на възела“ бяха официално регистрирана корпорация, няколко изолирани от света селища в Мейн, Флорида и в Ню Мексико щяха да са „корпоративни градове“. Всеки, който си поставеше за цел да разплете сложната мрежа от предприятия и големи парцели земя в такова населено място, щеше да установи, че те са собственост на Верните. Градчетата, носещи колоритни названия като Сух завой, Йерусалимски парцел и Гърмяща змия, бяха като пристанища за хората от Възела, но те не се задържаха за дълго там, защото предпочитаха скитническия живот. Навярно ще ги видите, ако пътувате по магистралите и главните шосета на Америка. Може би на междущатска 95 в Южна Каролина, на юг от Дилън и северно от Санти. На междущатска 80 в Невада, в планинските области западно от Дрейпър. Или пък в Джорджия, докато процесията от кемпери и моторизирани фургони се движи (бавно, за да не превиши разрешената скорост) по шосе 41 през Тифтън, гъмжащо от охранителни камери и с радари на пътна полиция.

Колко пъти сте „засядали“ зад тромав кемпер, дишали сте изгорелите газове от ауспуха и нетърпеливо сте чакали удобен момент да го задминете? Шофирането с шейсет километра в час вместо с разрешените сто и двайсет докарва до лудост, нали? А когато най-после се появи пролука в лявата лента и се изнесете за изпреварване, виждате безкрайна върволица от скапани, тромави каравани, движещи се точно с шестнайсет километра под разрешената скорост и шофирани от очилати старчоци, които са се привели над воланите и са се вкопчили в тях, сякаш се страхуват да не им избягат.

Може би сте се натъквали на тях на местата за почивка край магистралите, където спирате да се разтъпчете и да пуснете няколко дребни монети в автоматите за напитки и закуски. Тези места са с по два паркинга — единият е за леки коли, другият — за тежкотоварни камиони и каравани. Обикновено вторият е малко по-надолу. Сигурно сте виждали там „подвижните домове“ на Верните, спрени един до друг. Собствениците им също се движат на групи и разговарят само помежду си, докато вървят (много бавно, защото повечето от тях изглеждат престарели, а други — затлъстели) към централната сграда.

Понякога спират на отбивките, където има бензиностанции, мотели и заведения за бързо хранене. А вие не спирайте, ако зърнете техните каравани и кемпери пред „Макдоналдс“ или пред „Бъргър Кинг“, защото и в двете закусвални ще заварите наредени на опашка мъже с шапки за голф или с рибарски шапки, и жени с ластични панталони (предимно светлосини) и с тениски с надписи „ПИТАЙТЕ МЕ ЗА ВНУЧЕТАТА“, „ИИСУС Е ЦАР“ или „ЩАСТЛИВА ПЪТЕШЕСТВЕНИЦА“. По-добре да изминете още километър и си вземете нещичко за хапване от „Уофал Хаус“ или от „Шони“, нали? Знаете, че онези мъже и жени ще ви скъсат нервите, защото ще се мотаят безкрайно, докато поръчват, и ще проявяват безброй капризи. А като капак ще започнат да разпитват за туристическите забележителности, дори да е ясно, че се намират в задръстено градче на края на географията, което младежите напускат веднага след завършване на гимназията (която се намира в съседен голям град).

Всъщност те са почти незабележими. Защо да обръщате внимание на някакви съвременни катунари: старци-пенсионери и неколцина по-млади любители на необвързаността, дървета без корени, — които прекарват живота си по магистралите и по сините шосета[1], отсядат на къмпинги, където седят на евтини сгъваеми столове и приготвят храна на портативни печки на въглища, разговаряйки за изгодни инвестиции, състезания по риболов, задушено със зеленчуци и бог знае още за какво. Видят ли битпазар или гаражна разпродажба, винаги спират и паркират динозавърските си превозни средства плътно едно зад друго, и то така, че да заемат половината платно, та другите шофьори да са принудени едва ли не да пъплят по шосето. Те са пълната противоположност на рокерите, които понякога виждате по същите магистрали и сини шосета; те са Кротки ангели, вместо Ангели на ада.

От една страна, са адски досадни, когато групово нахлуят в тоалетните на крайпътен паркинг, но след като инатливите им, зашеметени от пътуването черва се изпразнят и най-сетне дойде вашият ред да седнете на трона, мигом ги забравяте, нали? Те са забележителни колкото птици, кацнали на телефонна жица, или крави на полето край пътя. Може би в един момент ще ви стане любопитно как съумяват да зареждат чудовищните си машини, които лакомо поглъщат безброй литри гориво (хрумва ви, че сигурно са богати рентиери, които могат да си го позволят), или защо някой ще пожелае да прекара пенсионерските си години в навъртане на безброй километри из цяла Америка, но после бързо ще ги забравите.

Ако пък сте сред нещастните родители, загубили дете (не знаете каква е съдбата му: намерен е само велосипедът му на празен парцел или шапката му сред храстите край някаква рекичка), и през ум няма да ви мине да заподозрете възрастните пътешественици с караваните. Предполагате, че рожбата ви е била отвлечена от бездомник. Или (ужасно предположение, но много правдоподобно), че е станала жертва на перверзен убиец от вашия град, дори от вашия квартал, който се прави на света вода ненапита и се разхожда на свобода, докато един ден случайно не открият човешки кости, скрити в мазето му или заровени в задния му двор. Няма да заподозрете хората с кемперите — тези пенсионери на средна възраст и жизнерадостни старци — някои с шапки за голф, други — с козирки със залепени на тях цветчета.

В повечето случаи ще имате право. Пътешестващите с кемпери са хиляди, но през 2011 в Америка бяха останали само едни Верни: Верни на възела. Харесваха скитническия живот, което беше хубаво, защото бяха принудени да го водят. Заселеха ли се някъде, рано или късно щяха да привлекат вниманието, понеже не остаряваха като другите хора. Ани Престилката или Мърльото Фил (Ан Ламонт и Фил Капуто за леваците) можеха за една нощ да се състарят с двайсет години. Понякога близнаците Грахчо и Шушулка изглеждаха не на двайсет и две, а на дванайсет, на колкото бяха по време на Прехода, който се беше случил много, много отдавна. От Верните истински млада беше само Андрея Стайнър, вече известна като Анди Змията… но дори и тя изглеждаше по-млада, отколкото беше в действителност.

Немощна, вечно мърмореща осемдесетгодишна бабичка внезапно става на шейсет. Седемдесетгодишен измършавял старец хвърля бастуна, туморите по ръцете и по лицето му изчезват.

Чернооката Сузи престава да накуцва.

Очите на полуслепия Дъг Дизела възвръщат остротата си, плешивината на темето му изчезва и като по магия той отново става на четирийсет и пет. Гърбицата на Вятърничавия Стив се стопява, жена му захвърля неудобните гумирани гащи, обува ботуши, украсени с изкуствени диаманти, и обявява, че отива да танцува кънтри.

С течение на времето хората щяха да забележат изумителните промени, да започнат да задават въпроси и да клюкарстват. Рано или късно слуховете щяха да стигнат до ушите на някой репортер, а Верните се бояха от публичността както вампирите се боят от дневната светлина.

Те обаче не се задържат на едно място (а когато останат за по-дълго в някой от „техните“ градове, общуват само помежду си), затова се вписват в обкръжението. И защо не? Обличат се като другите скиталци с каравани, носят същите евтини тъмни очила, купуват същите сувенирни тениски и използват същите пътни карти. Техните каравани и кемпери са украсени със същите ваденки, рекламиращи всички интересни места, които техните собственици са посетили („ПОМОГНАХ ДА УКРАСЯТ НАЙ-ГОЛЯМАТА ЕЛХА В СТРАНАТА НА ДЯДО КОЛЕДА!“), а когато по пътя заседнете подир някой от тях, виждате на задната му броня същите лепенки („СТАР, ОБАЧЕ ЖИВ“, „КОНСЕРВАТОР СЪМ, НО ГЛАСУВАМ!“), докато чакате удобен момент да го задминете. Купуват си пържено пиле от „Кей Еф Си“ и по някой лотариен билет, когато пазаруват от денонощен магазин, предлагащ бира, риболовна стръв, патрони, автомобилни списания и десет хиляди вида шоколадови десертчета. Ако спрат в град с бинго зала, някои я посещават и играят до откат. Веднъж Лакомата Джи (за човеците — Грета Мур) спечели петстотин долара и месеци наред се фука с успеха си. На Верните не им трябваха пари — богатството им беше несметно, — но мнозина адски се подразниха. Чарли Жетона също се вкисна и замрънка, че тактически изчакал на В7 пет завъртания на сферата, а накрая Лакомата ударила бинго.

— Лакомийо, голяма късметлийка си — процеди.

— А ти си голям кутсуз — не му остана длъжна тя. — Кутсуз и при това чернилка.

— И се закиска.

Ако полицаите спрат някого за превишена скорост или за друго незначително нарушение (случва се, макар и много рядко), водачът им показва изрядни документи за правоуправление и за платена застраховка и не започва да спори дори ако става въпрос за очевидно изнудване. Глобите се плащат незабавно. Америка е като жив организъм, магистралите и пътищата са артериите и „Верни на възела“ се прокрадват по тях като тайнствен, опасен вирус.

Кучета обаче нямат.

Обикновено водещите номадски живот пътуват със сюрии песове: най-често дребни, бели машинки за лайна с кичозни нашийници и с гаден нрав. Сещате се, нали? Побъркват ви пискливият им лай и очичките им, напомнящи очета на плъх, които сякаш четат най-съкровените ви мисли. Виждате ги как душат из тревните площи до крайпътните стоянки, следвани от господарите си, въоръжени с лопатки и торбички за събиране на „съкровищата“ от любимците си. На превозните средства на обикновените моторизирани номади освен обичайните лепенки ще забележите и жълти ромбовидни ваденки с надписи от рода на „ВНИМАНИЕ — ПОМЕРАН!“ или „АЗ ♥ МОЕТО ПУДЕЛЧЕ“.

„Верни на възела“ нямат кучета. Не ги обичат, а и кучетата ги мразят. Може би защото разбират истинската им същност. Знаят, че зад евтините тъмни очила се крият умни, бдителни очи. Че полиестерните панталони от „Уолмарт“ прикриват силни, мускулести крака на ловци и че острите зъби под изкуствените челюсти чакат да се покажат.

Верните не обичат никакви кучета, но харесват някои деца.

Харесват ги и още как!

[1] „Сини шосета“ е автобиография на Уилям Лийст Хийт-Мун. През 1978 той загубва работата си и решава да предприеме обиколка на Съединените щати, като пътува само по „сини шосета“. Фразата, измислена от него, се отнася за малки локални шосета, които на старовремските пътни атласи са били обозначавани със синьо. — Б.пр. ↑

2.

През май 2011, малко след като Абра отпразнува десетия си рожден ден, а Дан Торънс — десетата си година като трезвеник, Татенцето Гарван почука на вратата на кемпера на Роуз Капелата. За момента Верните се бяха устроили на къмпинга на Кози в покрайнините на Лексингтън, Кентъки. Пътуваха към Колорадо, където щяха да прекарат лятото в един от своите градове — онзи, в които Дан понякога се връщаше в сънищата си. Обикновено не бързаха, но през това лято им се налагаше. Всички знаеха причината, обаче не я коментираха.

Роуз щеше да се погрижи за всичко. Както винаги.

— Влез — подвикна Капелата и Гарвана се качи в кемпера.

Винаги, когато имаше служебна мисия, той носеше елегантни костюми и скъпи обувки, излъскани до блясък. Ако беше в настроение за ретро, вземаше и бастун. Тази сутрин носеше торбест панталон с тиранти, раирана тениска с щампована риба (с надпис отдолу „ЯЖ МИ К(ост)УРА“) и работническо кепе, което свали, след като затвори вратата. От време на време спеше с Роуз и беше дясната й ръка, но винаги се държеше с нея уважително. Тя го харесваше заради това, както и поради много други причини. Не се съмняваше, че Гарвана ще е достоен водач на Верните, ако тя умре. Поне за известно време щеше да я замести… но за още сто години? Надали. По-скоро — не. Той можеше да говори напоително и убедително, когато се наложеше да подмами леваците, но не умееше да крои планове и не притежаваше въображение.

Тази сутрин изглеждаше разтревожен.

Роуз — само по три четвърти панталон и бял сутиен — седеше на канапето, пушеше цигара и гледаше предаването „Днес“ на големия телевизор на стената. Течеше третият час, наречен „лежерен“, през който гостуваха прочути спецове в областта на кулинарията и актьори, рекламиращи новите филми с тяхно участие. Цилиндърът беше килнат почти на тила й. Гарвана я познаваше от много отдавна, по-дълго, отколкото обикновено продължава животът на човеците, но все така не разбираше каква магия задържа шапката на тила й в отрицание на закона за земното притегляне.

Роуз взе дистанционното, спря звука и възкликна:

— Каква чест! Посещение от самия Хенри Ротман! При това изглеждаш невероятно вкусен, макар да се съмнявам, че си дошъл да те опитам. Не и в този час, не и с тази физиономия. Кой е умрял?

Каза го на шега, но като видя как Гарвана потрепери и се намръщи, разбра, че наистина се е случило нещо неприятно. Изключи телевизора и грижливо изгаси цигарата си в пепелника, за да спечели време — не искаше най-верният й човек да забележи тревогата й. Навремето Верните наброяваха над двеста души. До вчера бяха само четирийсет и един. Ако правилно беше изтълкувала гримасата на Гарвана, днес бяха с един по-малко.

— Томи Камиона — промълви той. — Отиде си в съня си — спокойно, без болка. Знаеш, че се случва много рядко, нали?

— Ореха прегледа ли го? — попита Роуз и наум добави: Докато е останало нещо за преглеждане. Ореха, чиито „човешки“ документи и кредитни карти бяха на името на Питър Уолис от Литъл Рок, Арканзас, беше лекарят на Верните.

— Не, станало е твърде бързо. Дебелата Мери била в леглото с Томи и се събудила от неговото мятане. Решила, че той сънува кошмар, и го сръгала с лакът… само че вече нямало нищо за сръгване, освен пижамата му. Вероятно е починал от инфаркт. Ореха разправя, че тежката настинка на Томи е допринесла за сърдечния удар. Да не говорим, че кучият му син пушеше като комин.

— Ние не получаваме инфаркти! — отсече Роуз, после колебливо добави: — Но и не настиваме, а през последните дни той едва дишаше от простудата. Горкият ТК.

— Да, горкият ТК. Според Ореха без аутопсия е невъзможно да се установи причината за смъртта.

Разбира се, аутопсия нямаше да има. Невъзможно е да се разреже тяло, което се е изпарило.

— Как е Мери?

— А ти как мислиш? Сърцето й е разбито. Заедно са от времето, когато Томи Камиона беше Томи Каруцата. Почти деветдесет години. Тя се грижеше за него след Прехода. Вдъхна му първата енергия, когато той се събуди на следващия ден. Сега иска да се самоубие.

Нищо не нарушаваше душевното равновесие на Роуз, но този път тя се стресна. Верните не се самоубиваха. Животът беше (простете за каламбура) единственият смисъл на живота им.

— Може и да не го направи — смотолеви Ореха. — Обаче…

— Какво?

— Права си, че ние не се разболяваме, но напоследък доста хора се простудиха. Лека настинка, придружена с лека хрема, която бързо преминава, но… Ореха разправя, че може да е заради недохранването. Разбира се, той само предполага.

Роуз се замисли; барабанеше с пръсти по корема си и се взираше в тъмния екран на телевизора. След малко каза:

— Вярно е, че напоследък храната не достига, но нали само преди месец в Делауер погълнахме енергия и Томи беше добре, дори се закръгли.

— Да, обаче младежът от Делауер не беше питателен. У него имаше повече интуиция, отколкото здрава кондиция.

Роуз се позамисли и си каза, че Гарвана има право. Освен всичко друго според шофьорската му книжка хлапакът беше на деветнайсет, тоест разцветът му (вероятно по време на съзряването) отдавна беше преминал. След десетина години (може би дори след пет) щеше да е поредният безполезен левак. Да, не беше питателен, но невинаги можеш да се храниш с бифтеци. Понякога се налага да се задоволиш с бобови кълнове и с тофу, за да не пукнеш от глад, докато заколиш следващата крава.

Само дето Томи Камиона не беше издържал на глада и беше гушнал букета.

— Навремето имаше повече енергия — отбеляза Гарвана.

— Стига глупости! Не дрънкай като леваците, дето се жалват, че преди петдесет години хората са били по-дружелюбни. Забранявам ти да говориш така и да разпространяваш нелепици. И без друго хората ни вече са изнервени.

— Ще се обиждаме ли сега? Знаеш, че умея да си държа езика зад зъбите. Само че не са нелепици, скъпа. Ще се убедиш, ако следваш логиката. Преди петдесет години всичко беше повече — нефт, девствена природа, обработваема земя, чист въздух. Срещаха се дори почтени политици.

— О, да! Помниш ли Ричард Никсън? Царят на мошениците! — изкиска се Капелата.

Гарванът обаче не се хвана на въдицата й и не се отклони от темата. Вярно, че не притежаваше способността да гледа в бъдещето, но захванеше ли се с нещо, караше докрай. Тъкмо затова й беше дясната ръка. Пък и донякъде имаше право. Самата тя подозираше, че човеците, годни да задоволят потребностите на Верните, намаляваха като ятата от риба тон в Тихи океан.

— Моят съвет е да отвориш един контейнер, скъпа. — Гарвана видя как тя се ококори и вдигна ръка, давайки й знак да му позволи да се доизкаже. — Никой от семейството не го предлага, но всички си го мислят.

Роуз не се съмняваше в думите му, а мисълта, че Томи е починал заради усложнения, предизвикани от недохранване, изглеждаше ужасяващо правдоподобна. При недостиг на енергия животът ставаше тежък и се губеше радостта от него. Верните не бяха като вампирите от старомодните филми на ужаса на английското студио „Хамър“, но все пак трябваше да се хранят.

— Преди колко време имахме седма вълна? — попита Гарвана.

Знаеше отговора, знаеше го и Роуз. „Верни на възела“ не притежаваха способността да предсказват бъдещето, но когато се зададеше голяма катастрофа за човечеството — седма вълна, — те усещаха приближаването й. Въпреки че чак в края на лятото на 2001 започнаха да научават подробности за нападението срещу Световния търговски център, месеци преди това знаеха, че нещо ще се случи в Ню Йорк. Тя още помнеше радостта и предвкусването на нещо приятно. Сигурно същото изпитваха гладните простосмъртни, когато от кухнята ги лъхнеше ароматът на вкусно ястие.

През този ден и през следващите имаше достатъчно храна за всички. Може би сред загиналите при рухването на кулите-близнаци имаше само няколко енергийни донора, но големите катастрофи страданията и насилствената смърт обогатяваха еманацията. Ето защо тези места привличаха хората от Възела, както ярката светлина привлича насекомите. Много по-трудно беше да се открие човек-донор на енергия; от Верните бяха останали само трима, притежаващи „вграден радар“ за издирване на такива човеци: Дядо Кино, Бари Китаеца и самата Роуз.

Тя стана, взе от плота старателно сгъната трикотажна блуза с деколте-лодка и я облече. Както обикновено изглеждаше невероятно красива (макар в красотата й да имаше нещо неземно заради високите скули и леко дръпнатите очи) и много секси. Намести си шапката и почука по нея за късмет.

— Според теб колко пълни контейнера са ни останали, Гарван?

Той сви рамене:

— Откъде да знам? Една дузина? Петнайсет?

— Почти позна. — Роуз предпочиташе никой да не знае истината, дори най-приближеният й. Само това й липсваше — безпокойството да прерасне в паника. Хората, изпаднали в паника, се разбягваха накъдето им видят очите. Ако се случеше, имаше опасност Верните да престанат да съществуват. Забеляза, че Гарвана не откъсва поглед от нея, и побърза да добави, за да отвлече вниманието му: — Можеш ли да уредиш тази нощ да сме сами тук?

— Шегуваш ли се? При тези цени на бензина и на дизела дори през почивните дни половината къмпинг е празен. Собственикът ще заподскача от радост, като чуе предложението ми.

— Тогава действай. Съобщи на другите, че ще използваме енергия от контейнер.

— Дадено. — Гарвана я целуна и докосна гърдите й. — Между другото, тази е любимата ми блузка.

Роуз се засмя и отблъсна ръката му:

— Всички блузки са ти любими, стига под тях да има цици. Хайде, изчезвай.

Той обаче не си тръгна веднага, а се поусмихна:

— Момичето със змията още ли души пред вратата ти, красавице?

Роуз се пресегна и го стисна между краката:

— Виж ти! Какво напипвам? Ревнуваш ли, любовнико?

— Може би.

Тя не му повярва, но все пак беше поласкана.

— Анди вече е със Сари и двете са много щастливи заедно. Обаче след като я спомена, ми хрумна, че може да ни помогне. Знаеш как. Съобщи на всички, но първо поговори с нея.

Изчака го да си тръгне, заключи кемпера, отиде в кабината и коленичи. Хвана мокета между седалката на шофьора и педалите за управление и издърпа широка ивица. Отдолу имаше квадратно парче метал с вградена клавиатура. Роуз набра шифъра, сейфът се открехна, после тя с две ръце го отвори и надникна вътре.

Гарвана беше предположил, че са им останали една дузина или петнайсет контейнера, и макар тя да не можеше да чете мислите на Верните, както четеше мислите на обикновените хора, почти беше сигурна, че той нарочно е занижил бройката, за да я окуражи.

Само ако знаеше истината… — помисли си.

Сейфът беше облицован със стиропор, за да не се повреди съдържанието му при катастрофа, и вътре имаше гнезда за четирийсет контейнера. През тази майска утрин в Кентъки трийсет и седем от тях бяха празни.

Роуз извади един от пълните и го вдигна — беше лек и непосветеният би предположил, че също е празен. Тя отвинти капачката и се увери, че дюзата отдолу е запечатана, после затвори сейфа и внимателно, почти благоговейно сложи контейнера на плота, откъдето беше взела сгънатата блузка.

След тази нощ щяха да останат само два.

Наложително беше да намерят богат източник на еманация и да напълнят поне няколко контейнера, и то много скоро. Верните още не бяха притиснати до стената, но оставаха само сантиметри.

3.

Собственикът на къмпинга живееше с жена си във фургон, монтиран върху боядисани бетонни блокове. След обилните дъждове през април в двора на семейство Кози бяха поникнали какви ли не пролетни цветя. Анди Стайнър поспря за миг, за да се порадва на лалетата и на теменужките, после изкачи трите стъпала и почука на вратата на големия фургон „Редман“.

След малко господин Кози застана на прага. Беше дребничък човек с голямо шкембе, което опъваше яркочервената му фланелка без ръкави. С едната си ръка държеше кутийка с бира „Пабст Блу Рибън“, с другата — комат бял хляб, в който беше пъхната намазана с горчица наденичка. Тъй като жена му беше в другата стая, той спокойно измери с поглед младата жена — от конската опашка чак до маратонките.

— Какво искаш?

Неколцина Верни умееха да приспиват чрез хипноза, но Анди далеч ги превъзхождаше и нейният Преход се оказа голяма придобивка за Възела. От време на време тя използваше дарбата си, за да краде портфейлите на възрастни мъже, запленени от външността й. Роуз я мъмреше, че се държи детински и поема безсмислени рискове, обаче от опит знаеше, че с течение на времето „малкият проблем“ (както Анди го наричаше) ще отшуми. Защото единственият проблем на Верните беше оцеляването.

— Дошла съм да те питам нещо. — Анди дружелюбно се усмихна.

— Ако клозетът е запушен, хубавице, лайновозът ще дойде чак в четвъртък.

— Не е за тоалетната.

— Тогава за какво?

— Не си ли уморен? Не ти ли се иска да заспиш?

Кози веднага затвори очи. Кутийката и сандвичът се изплъзнаха от ръцете му, бирата се изля на мокета.

Голямо чудо — помисли си Анди. — Гарвана му плати хиляда и двеста долара, значи ще може да си купи бутилка с почистващ препарат. Дори две.

Хвана го за ръката и го заведе в дневната, където имаше две кресла с калъфи от шарен кретон; пред тях стояха сгъваеми масички, предназначени за запалените зрители, които се хранят пред телевизора.

— Седни! — каза му.

Господин Кози се подчини, без да отвори очи.

— Обичаш да натискаш момиченца, нали? Ох, само да ти паднат, хубавичко ще ги опипаш! Ако, разбира се, успееш да ги настигнеш, като побегнат. — Тя сложи ръце на кръста си и го изгледа. — Голям си гадняр. Можеш ли да повториш?

— Голям съм гадняр — съгласи се той и захърка.

Жена му се появи откъм кухнята, отхапвайки от голям сладоледен сандвич.

— Ти пък коя си? — сопна се. — Какво му говореше? Какво искаш?

— Да заспиш.

Госпожа Кози изпусна сладоледа. Краката й се подкосиха и тя седна върху него на пода.

— Да му се не види! — намръщи се Анди. — Не тук, дебелано. Ставай!

Дебеланата се подчини — сладоледът беше залепнал за роклята й. Анди я прегърна през несъществуващия кръст и я поведе към другото кресло, като спря за миг, за да махне сладоледа от задника й. След малко съпрузите седяха един до друг със затворени очи.

— Ще спите непробудно през цялата нощ — каза им тя. — Нека господинът сънува как натиска момиченца. Госпожо, на теб пожелавам да сънуваш, че той хвърля топа и ти оставя застраховка за един милион. Как ти се струва? Чудесно, нали?

Включи телевизора и усили звука. На екрана жена с грамадни цомби, току-що отгатнала изречението „НЕ ПОЧИВАЙ НА ЛАВРИТЕ СИ“, се хвърли да прегръща Пат Сейджак, водещия на „Колелото на късмета“. Анди отдели секунда да огледа невероятните атрибути на непознатата, после пак се обърна към съпрузите Кози: — Като свършат новините в единайсет, ще изключите телевизора и ще си легнете. На сутринта ще сте забравили, че съм идвала. Въпроси?

Нямаше. Анди забърза обратно към кемперите, паркирани плътно един до друг. Седмици наред я измъчваше вълчи глад, но тази вечер за всички щеше да има храна в изобилие. А утре… Роуз да му мисли. На Анди й беше добре да живее така — без да носи отговорност.

4.

Към осем часа се възцари непрогледен мрак. В девет Верните се събраха в зоната за пикник. Последна се появи Роуз Капелата. Носеше предпоследния пълен контейнер. Всички лакомо се втренчиха в него и развълнувано замърмориха. Тя знаеше какво изпитват — и на нея й беше гладно.

Покатери се на масичка за пикник, „украсена“ с инициалите на неведоми пътници, и обходи с поглед съмишлениците си.

— Ние сме Верни на възела.

— Ние сме Верни на възела — повториха те. Стараеха се да изглеждат сериозни, както подобаваше, но погледите им издаваха само едно — желание да се доберат до храната. — Нека Възелът да запази целостта си завинаги.

— Ние сме Верни на възела и сме вечни.

— Ние сме вечни.

— Ние сме избрани. Ние сме щастливци.

— Ние сме избраните щастливци.

— Те сътворяват, ние им го отнемаме.

— Отнемаме сътвореното от тях.

— Вземете това и го използвайте за общото ни благополучие.

— Ще го използваме за общото благополучие.

* * *

През деветдесетте години на двайсети век в оклахомското градче Инъд живееше момче на име Ричард Гейлсуърти.

— Заклевам се, че това дете ми чете мислите — често казваше майка му.

Хората недоверчиво се усмихваха, но тя не се шегуваше. Може би Ричард четеше не само нейните мисли. Получаваше отлични оценки на контролни, за които не беше учил. Знаеше кога баща му ще се прибере от работа в добро настроение и кога ще е вбесен от някаква неразбория в неговата фирма за водопроводни услуги. Веднъж помоли майка си да купи лотариен билет, твърдейки, че знае кои са печелившите числа. Тя отказа (примерните баптисти не играят комар), но след това съжали. Паднаха се пет от шестте числа, които Ричард написа на кухненското табло за напомнящи бележки. Заради религиозния й фанатизъм семейството загуби седемдесет хиляди долара. Помоли Ричард да не казва на баща си и той обеща да си мълчи. Беше добро, мило момче.

* * *

Около два месеца след пропуснатата печалба от лотарията някой застреля госпожа Гейлсуърти в дома й, а милото момче изчезна. Трупът му, заровен в задния двор на изоставена ферма, отдавна се беше разложил, но когато Роуз натисна бутона на контейнера, същността на момчето, неговата еманация, избликна като искряща сребриста мъглица. Издигна се на около метър и се превърна в плоско облаче. Верните нетърпеливо наблюдаваха случващото се. Повечето трепереха, някои дори плачеха.

— Приемете храната и останете вечни. — Роуз вдигна ръце и разперените й пръсти почти докоснаха облачето. Тя подканващо му помаха. Облачето се заснижава към жадно очакващите го Верни, превръщайки се в нещо като купол. Щом обгърна главите им, те започнаха дълбоко да вдишват.

„Храненето“ продължи пет минути, междувременно някои хипервентилираха и припаднаха.

Роуз почувства прилив на сили, умът и сетивата й се изостриха. Вече долавяше благоуханията на пролетната нощ. Знаеше, че бръчиците около очите и устните й изчезват. Прошарената й коса отново потъмняваше. По-късно Гарвана щеше да я посети и в леглото двамата щяха да горят като факли.

Вдишваха Ричард Гейлсуърти, докато той изчезна — този път завинаги. Пелената от сребриста мъглица изтъня, после се разсея. Припадналите се свестиха, огледаха се и се усмихнаха. Дядо Кино прегърна жената на Бари, Пети Китайката, и затанцува жига с нея.

— Пусни ме, дърт пергиш такъв! — сопна се тя, но се закиска.

Анди вплете пръсти в мишавата коса на Мълчаливата Сари и страстно я зацелува.

Роуз слезе от масичката за пикник и погледна Гарвана. Той вдигна палец и се усмихна, сякаш казваше, че всичко е наред. Така беше, поне за момента. Само че мисълта за празните флакони в сейфа, към който се беше добавил още един, донякъде помрачаваше доброто настроение на Роуз. Скоро положението щеше да е критично. Още една крачка и Верните щяха да са притиснати до стената.

5.

Керванът от четиринайсет кемпера потегли призори на следващия ден по шосе 12. Щом излезеха на магистрала I-64, щяха да оставят по-голяма дистанция между превозните си средства, за да не се набиват на очи, и щяха да се свързват по радиостанциите, ако се случеше нещо неприятно.

Или ако им излезеше късметът.

* * *

Ърни и Морийн Салковиц (и двамата в отлично настроение след нощта, прекарана в дълбок, необезпокояван от нищо сън) отбелязаха, че досега не са имали толкова добри клиенти. Платиха в брой, преди заминаването си идеално почистиха къмпинга, а пък жестът им да оставят пред фургона на собствениците ябълков пудинг с благодарствено писмо, беше трогателен. Съпрузите Салковиц седнаха да закусят с подарения сладкиш и си пожелаха същите пътешественици да посетят къмпинга им и следващата година.

— Присъни ми се нещо глупаво — промърмори Морийн. — Видях как ти купи от онази Фло от рекламите скъпа застрахователна полица. Шантав сън, нали? Ърни изсумтя и сложи още бита сметана върху сладкиша в чинията си.

— А ти сънува ли нещо, съкровище? — добави тя.

— Не — измънка Ърни, но не посмя да я погледне.

6.

Щастието се усмихна на Верните през един юлски ден в Айова. Както обикновено Роуз пътуваше начело на кервана и западно от Адеър радарът в главата й изписука — тихо, но съвсем ясно. Тя веднага се свърза с Бари Китаеца, който беше азиатец колкото Том Круз:

— Бари, усети ли го? Върни се.

— Да — лаконично отговори той. Не беше от разговорливите.

— С кого пътува днес Дядо Кино?

Преди Китаеца да отговори, радиостанцията изпука и в разговора се включи Ани Престилката:

— С мен и с Дългия Пол, скъпа. Как мислиш — ценна ли е находката? — В гласа й се долавяше тревога, която беше напълно основателна. Ричард Гейлсуърти ги беше заситил, но оттогава бяха изминали шест седмици и гладът отново настъпваше.

— Дядката с ума си ли е?

Вместо Ани отговори хриплив старчески глас:

— И още как, жено! — За човек, който понякога не можеше да си спомни името, Дядо Кино май беше в сравнително добра форма. Явно беше кисел, но по-добре кисел, отколкото откачен.

В главата на Роуз отекна втори сигнал, но много по-слаб. Дядото сякаш й прочете мислите, защото язвително промърмори:

— Мамка му, движим се в обратната посока.

Тя не си направи труда да му отговори, а още два пъти натисна бетона на микрофона:

— Гарван? Обади се, скъпи.

— Ето ме. — Както обикновено беше на линия и чакаше обаждането й.

— Спрете на първата отбивка. Ние с Бари и Дядо Кино ще продължим до следващия изход и ще завием обратно.

— Ще ви трябват ли още хора?

— Ще разбера едва когато наближим, но… мисля, че ще се справим сами.

— Добре. — Той замълча за миг и добави: — Да му се не види!

Роуз изключи микрофона и се загледа в безкрайните царевични ниви от двете страни на четирилентовото шосе. Разбира се, надеждите на Гарвана бяха попарени. Всички щяха да са разочаровани. Качествените донори на енергия представляваха проблем, защото не се поддаваха на внушение, което означаваше, че върху тях трябва да се приложи сила. Често техни приятели или членове на семейството им се опитваха да се намесят — още едно нежелано препятствие. Понякога Верните успяваха да ги приспят, но не всеки път: дете с голяма енергия можеше да блокира дори Змията Анди. Ето защо от време на време убийствата бяха неизбежни. Не беше препоръчително, обаче целта оправдаваше средствата. А целта бяха живот и сила, съхранени в стоманен контейнер. Запазени за черни дни. В много случаи Верните получаваха премия: енергията се предаваше по наследство и често всички в семейството на набелязания донор я притежаваха, макар и в по-малки количества.

7.

Докато повечето Верни чакаха на приятна, сенчеста отбивка на седемдесетина километра източно от Каунсил Блъф, кемперите на тримата издирвачи направиха обратен завой на изхода за Адеър, напуснаха магистралата и потеглиха на север. След като вече бяха далеч от любопитни погледи, те се разделиха и започнаха методично да претърсват периметъра, движейки се по добре поддържаните черни пътища, които разделяха на големи квадрати този участък от Айова. Приближаваха се към обекта от различни посоки, използвайки метода на триангулация.

Сигналът се усили… още малко… после се изравни. Което означаваше качествена енергия, но в малко количество. Е, какво да се прави? Като няма риба, и ракът е риба.

8.

През този ден бащата на Брадли Тревър го освободи от задълженията му във фермата, за да отиде на тренировката на отбор на местната бейзболна Детска лига. Вероятно в противен случай треньорът щеше да подбере другите момчета, за да линчуват инатливия родител, защото Брад беше най-добрият хитър. На пръв поглед беше смотано хлапе на единайсет, при това кожа и кости, но и най-добрите питчъри трепереха от него, а лесните топки той изпращаше надалеч. Вярно, че беше заякнал от тежката работа на полето, но и сякаш знаеше какъв ще е следващият удар. Не ставаше въпрос за пиратство[1] (както гневно предполагаха треньорите на другите отбори). Той просто знаеше, както знаеше кое е най-подходящото място за изкопаване на кладенец, къде е отишла някоя отлъчила се от стадото крава или къде да търсят изгубения венчален пръстен на майка му (каза да погледнат под мокета на събърбъна и бижуто наистина беше там).

Тренировката мина добре, но по време на разбора Брад изглеждаше отнесен и отказа, когато му предложиха да си вземе бутилка с безалкохолно от кофата, пълна с лед. Промърмори, че бърза да се прибере вкъщи, за да помогне на майка си да събере дрехите, прострени на двора.

— Ще вали ли? — попита треньорът Мика Джонсън. Вече бяха свикнали да вярват на предсказанията на момчето.

— Не знам — апатично измънка то.

— Добре ли си, синко? Пребледнял ми се виждаш…

Всъщност на Брад не му беше добре. Сутринта се събуди с главоболие и май беше вдигнал температура. Само че не заради това бързаше да се прибере у дома, а защото нещо му подсказваше, че не бива да остава на бейзболното игрище. Умът му сякаш не беше неговият. Не знаеше дали е на игрището, или сънува… което беше налудничаво. Машинално почеса червеното петно на ръката си и промърмори:

— Ще се видим утре по същото време, нали, тренер?

Джонсън кимна и хлапакът си тръгна, едва ли не влачейки бейзболната ръкавица. Обикновено почти тичаше (като всички момчета), но днес се чувстваше отпаднал. Още го мъчеше главоболие, а сега го боляха и краката. Тръгна през царевичните ниви зад трибуните, за да посъкрати пътя до фермата, намираща на около три километра от игрището. Излезе на междуградския път, като насън бръсна от челото си полепналата царевична коса и видя спрял наблизо кемпер „Уондър Кинг“. Двигателят работеше, до колата стоеше Бари Китаеца и се усмихваше.

— Ето те и теб — каза дружелюбно.

— Кой си ти?

— Приятел. Качвай се, ще те закарам до вас.

— Добре — промърмори Брад и почувства облекчение — толкова му беше зле, че се чудеше как ще се добере до вкъщи. Почеса червеното петно на ръката си и добави: — Ти си Бари Смит, мой приятел. Ще ме закараш у дома.

Качи се в кабината. Вратата се затвори. Кемперът потегли.

На следващия ден целият окръг щеше да издирва най-добрия хитър на местния бейзболен отбор. Говорителят на щатската полиция призова хората да съобщават незабавно, ако видят подозрителни автомобили или ванове. Мнозина позвъниха на предоставените телефони, но сигналите се оказаха безполезни. Никой не обърна внимание на трите кемпера на издирваните (въпреки че бяха много по-големи от ванове, а този на Роуз беше грамаден): такива превозни средства бяха обичайна гледка по пътищата на Америка. Брад… беше изчезнал безследно. Също като хиляди други нещастни деца той сякаш беше погълнат наведнъж от невиждано чудовище.

[1] В бейзбола „пиратство“ се нарича наблюдаването или записването с камера на жестовете и другите тайни знаци, използвани от противниковия отбор, и използването им за получаване на стратегическо или тактическо надмощие по време на мача. Законът наказва само „кражбата“ по електронен път, ето защо тази практика е широко разпространена сред треньорите и играчите и се приема като „елемент от играта“. — Б.пр. ↑

9.

Закараха го в изоставена спиртоварна, намираща се на десетки километри от най-близката ферма. Гарвана свали момчето от кемпера на Роуз и внимателно го сложи на земята. Брад беше омотан с широка залепваща лента и плачеше. След като Верните го заобиколиха (като опечалени родственици, застанали около отворен гроб), той изстена:

— Моля ви, закарайте ме вкъщи. Няма да кажа на никого.

Роз се отпусна на коляно до него и въздъхна:

— Де да можех, синко…

Хлапето потърси с поглед Бари:

— Каза, че си от добрите. Чух те! Точно това каза!

— Съжалявам, малкия. — Само дето Бари не изглеждаше като човек, който съжалява, а като някой, изпитващ вълчи глад. — Нищо лично, приятелче.

Брад пак погледна Роуз:

— Страх ме е. Нали няма да ме боли?

Разбира се, че щеше да го боли. Нямаше как да се избегне, защото болката пречистваше еманацията, а Верните трябваше да се хранят. Омарите също ги болеше, когато ги пускаха във вряща вода, но това не пречеше човеците да го правят. Без храна оцеляването е невъзможно.

Роуз Капелата сложи ръце зад гърба си. Лакомата Джи сложи в дланта й нож — къс, но много остър. Капелата се усмихна на момчето:

— Съвсем мъничко.

Брадли умря бавно и мъчително. Крещя, докато гласните му струни се скъсаха и виковете му се превърнаха в гърлени хрипове. В един момент Роуз, която беше надянала кървавочервени ръкавици, прекъсна „работата“ си и се огледа.

— Има ли нещо? — попита Гарвана.

— После ще поговорим — промърмори тя и поднови заниманието си. Една дузина мощни електрически фенерчета осветяваха парцела зад спиртоварната, превърнат в операционна зала.

— Моля те, убий ме — прошепна Брад Тревър.

Капелата окуражаващо му се усмихна:

— Няма да се бавя.

Само че го излъга. Гърлените хрипове отново започнаха и след известно време се превърнаха в енергия.

Призори погребаха момчето. После продължиха пътя си.

ШЕСТА ГЛАВА

ШАНТАВО РАДИО

1.

Не се беше случвало през последните три години, но някои неща не се забравят: например, когато детето ти закрещи посред нощ. Луси беше сама (Дейвид отсъстваше заради двудневна конференция в Бостън), но знаеше, че ако съпругът й си беше у дома, щеше да изтича в стаята на дъщеричката им. Защото и той не беше забравил.

Абра — пребледняла и с щръкнала коса, седеше в леглото и ококорените й очи се взираха в една точка. Чаршафът (заради топлото време не й трябваше завивка) се беше омотал около нея като налудничав пашкул.

Луси седна до нея и я прегърна през раменете. Все едно докосваше камък. Миговете, преди малката да дойде на себе си, бяха най-ужасни. Да, страшно беше да се събудиш от писъците на дъщеря си, но още по-страшна беше безчувствеността й. Когато беше на пет-шест години, Абра често сънуваше кошмари и Луси се страхуваше, че рано или късно умът на детето ще „даде на късо“. Малката дишаше, но не откъсваше поглед от онзи свят, видим само за нея.

— Няма да се случи — успокояваше я Дейвид и Джон Далтън го подкрепи, като допълни, че децата са издръжливи и че ако Абра не се е отчуждила и не проявява склонност към уединяване и вманиачаване, значи нямат основание за безпокойство.

Само че… само че не беше нормално децата да се събуждат с писъци заради кошмарите, които са сънували. Не беше нормално, че понякога след подобни пристъпи от дневната се чуваха яростни акорди на пиано, кранчетата за водата в банята в дъното на коридора се отвъртаха сами и лампата над леглото на малката избухваше, когато Луси или Дейвид я включеха.

После се появи невидимият приятел на Абра и кошмарите я спохождаха по-рядко, накрая престанаха. До тази нощ. Всъщност вече не беше нощ — слава богу, на изток вече просветляваше!

— Абс! Мама е. Кажи нещо.

Изминаха пет-десет секунди, през които малката не реагира, после Луси усети как каменната статуя отново се превръща в момиченце от плът и кръв. Абра дълбоко си пое въздух и прошепна:

— Пак сънувах нещо лошо… Като преди.

— Досетих се, съкровище.

Изглежда, след събуждането кошмарите почти се заличаваха от паметта на малката. Понякога сънуваше как някакви хора се карат помежду си или си разменят юмручни удари. Веднъж каза, че видяла как мъж преобръща масата, докато гони някаква жена. Друг път беше сънувала едноока кукла Ана Парцалана, захвърлена на магистралата. Веднъж, когато беше само на четири, разказа на родителите си как призраци се возят на влакчето „Хелън Ривингтон“, което беше известна туристическа атракция във Фрейзиър и се движеше от Лилипутия до Клауд Гап и обратно. Видяла ги на лунната светлина и разбрала, че са призраци, понеже лицата им били сбръчкани като изсъхнали ябълки, а луната светела през тях. Луси не беше забравила как с Дейвид я прегръщаха и как пижамката й беше подгизнала от пот.

До обяд на следващия ден Абра забрави страшния сън и отново тичаше и играеше с приятелките си, но Луси не забрави страховитото й описание как през гората с влакчето пътуват мъртъвци и под лунната светлина лицата им приличат на прозрачни ябълки. Попита Кончета дали Абра се е возила на „Хелън Ривингтон“ по време на някой от „момичешките“ им излети. Чета отговори, че са ходили в Лилипутия, но влакчето било в ремонт, затова се качили на въртележката.

Сега Абра погледна майка си и попита:

— Кога се връща татко?

— Вдругиден. Обеща да се прибере навреме за обяда.

— Дотогава вече ще е късно — промълви малката. По страната й се стече сълза и капна на пижамката й.

— За какво ще е късно? Какво си спомняш, Аба-Ду?

— Измъчваха момчето.

Луси не искаше да слуша по-нататък, но се налагаше. Имаше твърде много съвпадения между по-раншните сънища на Абра и реалните случки. Дейвид беше видял в „Норт Конуей Сън“ снимката на еднооката парцалена кукла, поместена под заглавието „ТРИМА ЗАГИВАТ ПРИ ЗВЕРСКА КАТАСТРОФА В ОСИПИ“. Луси пък издири полицейските рапорти за арести при домашно насилие през дните след двата съня на Абра за хора, които се карали и се биели. Дори Джон Далтън се съгласи, че може би малката получава съобщения по, както той го нарече, „свръхестественото радио в главата й“.

Ето защо, макар и неохотно, продължи да разпитва дъщеричката си:

— Какво момче? Наблизо ли живее? Познаваш ли го?

Абра поклати глава:

— Не живее близо. Не помня дали го познавам. — Внезапно лицето й се проясни. Бързината, с които излизаше от тези фуги[1], беше зловеща почти колкото самите тях. — Обаче май казах на Тони. Може би той ще предаде на неговия татко.

Тони, невидимият й приятел! От няколко години не го беше споменавала и Луси се надяваше днешното напомняне да не е признак за регрес. За десетгодишно дете е доста късно да има невидимо другарче.

— Може би бащата на Тони ще им попречи да мъчат момчето — заяви Абра, но след миг лицето й помръкна. — Въпреки че май вече е твърде късно.

— Тони отдавна не е идвал, нали? — Луси стана и тръсна намачкания чаршаф. Малката се засмя, когато меката тъкан докосна лицето й. Луси си помисли, че този смях е най-прекрасният звук, който е чувала. Защото беше признак на нормалност. А и в стаята ставаше все по-светло. Скоро щяха да се обадят и първите птици.

— Мамо, гъделичка ме!

— На майките им харесва да гъделичкат. Затова децата ги обичат. Попитах те за Тони. Идвал ли е напоследък?

— Обеща, че ще идва всеки път, когато ми потрябва. — Абра се зави с чаршафа и направи знак на майка си да легне до нея. — Сънувах нещо страшно и исках помощта му. Май дойде, обаче не съм сигурна. Баща му работи в хо-пица.

Хм, нова дума — помисли си Луси и попита:

— Пицарията на някой си Хо ли?

— Ама че си загубена! Не е пицария, а място за хора, които скоро ще умрат. — Малката говореше снизходително като учителка, обясняваща нещо на тъпичък ученик, но Луси изтръпна. — Тони каза, че когато хората са толкова тежко болни, че няма да оздравеят, отиват в хо-пица и неговият татко им помага да им стане по-добре. Баща му има котарак с име като моето. Аз съм Абра, котаракът се казва Ази. Не е ли странно, но и забавно?

— Да. Странно, но и забавно — неохотно повтори Луси. По повод сходствата на имената Джон и Дейвид сигурно щяха да кажат, че котаракът е плод на въображението на много умно десетгодишно дете. Само че нямаше да са съвсем убедени, а Луси изобщо не го вярваше. Колко десетгодишни хлапета знаят какво е хоспис, дори и да произнасят неправилно думата? — Разкажи ми за момчето от съня ти. — След като Абра се беше успокоила, разговорът на тази тема изглеждаше по… безопасен. — Кой му причиняваше болка, Аба-Ду?

— Забравих. Помня само, че то смяташе Барни за свой приятел. Барни… или Бари. Мамо, ще ми дадеш ли Скокльо?

Скокльо беше клепоухият й плюшен заек, който беше изпратен в изгнание на най-високата полица в стаята. От две години Абра не го беше гушкала, когато си лягаше. Луси го взе и го подаде на дъщеричката си, която го притисна до розовата си пижамка и почти веднага заспа. Дано, след като се беше успокоила, да поспеше поне още час-два. Луси седна до нея и си каза: С цялото си сърце се надявам Джон да излезе прав и кошмарите да престанат след няколко години. А най-добре ще е да спрат още днес. Повече не издържам! Не ми се преглеждат местните вестници, за да разбера дали момченце е било убито от пастрока си, или е било пребито до смърт от наркомани. Стига толкова, господи!

— Господи! — прошепна. — Ако те има, ще изпълниш ли молбата ми? Ще повредиш ли радиото в главата на моето момиченце?

[1] Фуга (fugue) — Термин от психиатрията за обозначаване на процеса, при който индивидът блуждае, без да осъзнава кой е и къде се намира. — Б.пр. ↑

2.

Керванът на „Верни на възела“ се движеше по магистрала I-80 към планинското градче в Колорадо, където те щяха да останат през лятото (ако не им се отвореше възможност да намерят по-близо донори на енергия). Татенцето Гарван пътуваше на предната седалка до Роуз, а Джими Калкулатора, гениалният счетоводител на Верните, шофираше кемпера на Гарвана. Сателитното радио на Капелата беше настроено на станция за „аутло кънтри“[1] и Ханк Джуниър пееше „Уиски пия и към ада камшика си бия“. Песента беше хубава и Гарвана изчака да свърши, преди да изключи радиото.

— Обеща да поговорим после. Вече е „после“. Какво се случи в спиртоварната?

— Наблюдаваха ни — промърмори Роуз.

— Сериозно? — Гарвана повдигна вежди. Беше приел от Тревор същото количество енергия като другите Верни, но не изглеждаше по-млад. Рядко се подмладяваше след „зареждане“. Но пък и не се състаряваше между храненията, освен когато интервалът помежду им беше твърде голям. Според Роуз този вариант беше за предпочитане. Може би причината беше в гените му. Разбира се, ако им бяха останали гени. Орехът твърдеше, че имат. — Имаш предвид донор, така ли?

Тя кимна. Пред тях топът на пътното платно се разгъваше под небе с цвета на избелели джинси и осеяно с бавно движещи се купести облаци.

— С голям заряд ли?

— О, да! Много голям.

— Далеч ли е?

— На Източното крайбрежие. Така мисля.

— Я стига! Твърдиш, че ни е наблюдавал от място, намиращо се на… близо две хиляди и петстотин километра оттук ли?

— Може и да са повече. Нищо чудно дори да е в Канада.

— Момче или момиче?

— Мисля, че е момиче, но изчезна твърде бързо. След около три секунди. Има ли значение?

— Никакво. Колко контейнера могат да се напълнят от дете с толкова много енергия?

— Трудно ми е да преценя. Минимум три… — Този път Роуз снижи количеството. Предполагаше, че от незнайната наблюдателка (ако наистина беше момиче) може да се напълнят десет, дори дванайсет контейнера. Почувствала беше енергията й, макар и само за секунди. Момичето беше видяло какво правят и ужасът му беше толкова силен, че за миг скова ръцете на Роуз и я накара да изпита мимолетно отвращение. Разбира се, усещането не беше нейно (изкормването на човешко същество по нищо не се различаваше от изкормването на сърна), а приличаше на паранормален рикошет.

— Искаш ли да се върнем? — подхвърли Гарвана. — Да хванем това дете, докато не е станало късно.

— Не. Мисля, че силата на това момиче тепърва ще се увеличава. Ще го оставим да „поузрее“.

— Знаеш го със сигурност, или интуицията ти го подсказва?

Роуз направи жест, означаващ „и едното, и другото“.

— Да разбирам ли, че си готова да рискуваш малката да загине, блъсната от кола, или да бъде отвлечена от педофил? — попита Гарвана, но без капчица ирония. — Ами ако се разболее от левкемия или от друг вид рак? Даваш ли си сметка, че всичко, което изброих, може да се случи?

— Ако попиташ Джими Калкулатора, ще ти отговори, че при изчисляване на риска коефициентите са в наша полза. — Капелата се усмихна и дружелюбно го потупа по коляното. — Напразно се кахъриш, Татенце. Отиваме в Сайдуиндър, както планирахме, а след няколко месеца ще се прехвърлим във Флорида. Бари и дядо Кино твърдят, че през тази година ще има много урагани.

Гарвана се намръщи:

— Да, бе! Все едно да събираме храна от контейнерите за смет.

— Дори да е така. Нима ще отречеш, че „огризките в контейнерите“ са много вкусни и хранителни? Още не мога да си простя, че пропуснахме торнадото в Джоплин. Разбира се, внезапните бури трудно се предсказват…

— Казваш, че детето ни е видяло — прекъсна я той.

— Да.

— Видяло е и какво правим.

— Накъде биеш, Гарван?

— Може ли да ни натопи?

— Миличък, ако малката е на повече от единайсет, ще си изям шапката. — Роуз почука по цилиндъра, за да подчертае думите си. — Предполагам, че родителите й не са наясно какво представлява дъщеря им и на какво е способна. Дори да знаят, сигурно се опитват да го омаловажат, за да не мислят по този въпрос.

— О, не прибързвай със заключенията. Има и друга възможност: да я заведат на психиатър, който да й предпише лекарства — намръщи се Гарвана. — Таблетките ще заглушат сигналите, които тя излъчва, и ще ни е по-трудно да я намерим.

Капелата се усмихна:

— Ако правилно съм преценила силата й (в което не се съмнявам), да й се даде паксил е като да закриеш прожектор с прозрачно фолио. Не се тревожи, ще я намерим, когато му дойде времето.

— Щом казваш… Ти си босът.

— Точно така, красавецо. — Този път Роуз не го потупа по бедрото, а го стисна между краката. — В Омаха ли ще нощуваме?

— Да, в хотел „Ла Куинта“. Запазих стаите в едното крило на първия етаж.

— Браво. Ще ти покажа какво е да се возиш на шеметно влакче в увеселителен парк.

— Ще видим кой на кого ще покаже — ухили се Гарвана. Беше настроен за шеги, след като се беше нахранил с хлапето. Роуз и другите също бяха в чудесно настроение. Той отново включи радиото. „Крас Канадиан Рагуид“ пееха за леваците от Оклахома, дето не ги бива да свиват джойнт.

Верните продължиха на запад.

[1] Outlaw Country е субжанр в кънтри музиката, ползващ се с голяма популярност през шейсетте, седемдесетте (и дори през осемдесетте), често наричан „музика извън закона“. Причината: представителите му, певци като Джони Кеш, Мърл Хагард, Уили Нелсън, Крис Кристофърсън, Ханкс Уилям Джуниър и др., се противопоставят на звукозаписните продуценти като Чет Аткинс, който заедно с Оуен Брадли създава нашвилското звучене — по-мек стил в кънтри музиката. — Б.пр. ↑

3.

Някои наставници в Анонимни алкохолици бяха добродушни, други — зли, а имаше и такива като Кейси Кингсли, които не търпяха никакви лигавщини от подопечните си и не им прощаваха прегрешенията. Още в самото начало Кейси нареди на Дан да посети деветдесет сбирки на дружеството и да му телефонира всяка сутрин точно в седем. След като младежът изпълни първото условие, заповедта за обажданията беше отменена и двамата започнаха да се срещат три пъти седмично на кафе в „Слънчево зайче“.

През този юлски следобед на 2011 Дан влезе в кафенето и видя, че Кейси вече седи в едно сепаре; въпреки че наставникът му (и първият му работодател в Ню Хемпшир) имаше още много време до пенсия, приличаше на старец. Косата му беше почти опадала, куцаше силно. Отдавна трябваше да му поставят изкуствена тазобедрена става, но той все отлагаше.

Дан го поздрави, седна срещу него, скръсти ръце и зачака наставникът му да започне „катехизиса“, както само го беше нарекъл.

— Трезвен ли си днес, Дано?

— Да.

— Как се случи чудото на въздържанието?

Дан изрецитира:

— Помогнаха ми програмата на Анонимни алкохолици и Бог, както го разбирам. Моят наставник също изигра известна роля.

— Много мил комплимент, но не ме поднасяй и се дръж прилично, за да не си изпатиш.

Пати Нойс се приближи до масата и наля кафе на Дан, без той да я помоли.

— Как си, красавецо?

Дан й се усмихна:

— Бива.

Сервитьорката му разроши косата и се върна на бара, като стъпваше още по-напето. Мъжете проследиха с поглед нейния полюшващ се ханш, после Кейси отново се обърна към младежа:

— Успя ли да проумееш какво означава за теб Бог?

— Уви, не. Боя се, че може би ще ми отнеме целия живот.

— И все пак сутринта Го помоли да ти помогне да не докосваш алкохол, нали?

— Да.

— Коленичи ли?

— Да.

— Благодариш ли Му вечер?

— Да, на колене.

— Защо?

— За да не забравям, че алкохолът ме постави на колене — искрено отвърна Дан.

Кингсли кимна:

— Тези са първите три стъпки. Цитирай определението.

— Ако аз не мога, Бог може, оставям всичко в ръцете му. На Бог, както го разбирам.

— Както не го разбираш.

— Да.

— Сега ми кажи защо пиеше.

— Защото съм алкохолик.

— Не защото си бил лишен от майчина обич.

— Не. — Уенди си имаше слабости, но обичта й към него беше безгранична и непоколебима.

— Защото баща ти не те е обичал.

— Не. — Въпреки че веднъж ми счупи ръката, а накрая за малко не ме уби.

— Защото алкохолизмът ти е наследствен.

— Не. — Дан отпи от кафето. — Въпреки че баща ми също беше пияница. Знаеш го, нали?

— Да. Знам и че е без значение. Пием, понеже сме алкохолици. Не оздравяваме, само ден след ден получаваме облекчение в зависимост от душевното ни състояние.

— Да, шефе. Приключихме ли?

— Почти. Днес прииска ли ти се алкохол?

— Не. А на теб?

— Не. — Кейси се усмихна и внезапно се подмлади. — Истинско чудо! Така ли е, Дани?

— Да.

Пати донесе голяма порция ванилен пудинг с две вместо с една черешка отгоре, сложи купата пред Дан и му каза:

— От заведението. Да го изядеш целия, че си заприличал на скелет.

— Мен няма ли да почерпиш, красавице? — обади се Кейси.

Сервитьорката изсумтя:

— Теб ли? Дадено. Ще ти донеса коктейл „Гола вода“, както го наричаме тук, в Средния запад: чаша с вода и вътре — клечка за зъби. Туй ти приляга. — Доволна, че го е затапила, тя се врътна и наперено тръгна обратно към бара. Дан се захвана с пудинга, а Кейси му прошепна:

— Още ли я чукаш?

— Боже, колко деликатно се изразяваш!

— Благодаря. Още ли я чукаш?

— Бяхме заедно около четири месеца, но преди цели три години, Кейс. Сега Пати е сгодена за един симпатяга от Графтън.

— От Графтън ли? — презрително изсумтя Кингсли. — Хубава природа, скапан град. Ще отбележа за протокола, че с теб мацето не се държи като сгодено.

— Кейси…

— Виж, не ме разбирай погрешно. Мразя, когато човек си пъха носа — или оная работа — в чужди дела. Това неизбежно води към желание за алкохол. Обаче… имаш ли си гадже?

— Засяга ли те?

— Случайно — да.

— В момента нямам. Ходех с една сестра от хосписа… знаеш за нея, защото ти разказах.

— Да. Сара някоя си.

— Олсън. Мислехме да заживеем заедно, но тя получи много изгодно предложение за болницата към Харвардския университет. Понякога си разменяме имейли.

— Без сериозно обвързване през първата година — правило номер едно. Вярно, че малко „клиенти“ на Анонимни алкохолици го спазват, но на теб, Дано, ти е време да си намериш някое добро момиче.

— Виж ти! Моят настойник се превърна в доктор Фил![1] — подхвърли Дан.

— По-хубав ли е животът ти? По-хубав ли е, отколкото когато цъфна при мен направо от автобуса — изглеждаше смазан от живота, очите ти бяха кървясали…

— Знаеш отговора. Не съм си мечтал за толкова хубав живот.

— Тогава си помисли за момиче, с което да го споделиш. Повече и дума няма да чуеш от мен по този въпрос.

— Ще го имам предвид. Вече можем ли да сменим темата? Да поговорим за „Ред Сокс“ например…

— Първо ще те попитам нещо като твой настойник, после отново ще бъдем само приятели, които пият кафе.

— Добре… — Дан се наежи.

— Не сме разговаряли за работата ти в хосписа и по какъв начин помагаш на хората.

— Вярно е, но предпочитам да не знаеш. Помниш ли какво казваме в края на всяка сбирка? Нека всичко видяно и чуто днес остане между тези стени. Отнася се и за този аспект от живота ми.

— Кои аспекти от живота ти страдаха от твоя алкохолизъм?

Дан въздъхна:

— Знаеш отговора — целият ми живот беше отишъл на кино.

— Е, и? — Дан не продума, обаче Кейси не се отказа. — В дом „Ривингтон“ те наричат доктор Сън. Не можеш да запушиш устата на хората, приятелю.

Дан отново не продума. Не беше довършил пудинга и знаеше, че Пати ще му трие сол на главата, но апетитът му беше изчезнал. Очакваше този разговор и макар да знаеше, че след десет години въздържание от алкохола (и тъй като сега имаше за кого да се грижи) Кейси ще уважи правото му на личен живот, пак не му се говореше на тази тема.

— Твърдят, че помагаш на хората да умрат. Не те обвиняват, че ги задушаваш с възглавници или нещо подобно, а че… Не знам. Май никой не знае.

— Седя до тях в последните им мигове. Казвам им по нещичко, ако е необходимо.

— Спазваш ли Стъпките, младежо?

Дан не смяташе, че този въпрос означава рязка смяна на темата, иначе щеше да почувства облекчение.

— Знаеш отговора. Нали си ми настойник?

— Да, да… Сутрин молиш за помощ, вечер коленичиш и благодариш — първите три стъпки. Четвъртата е „душевна ревизия“ — тоест разбор на живота ти и откровен отговор за резултата. А петата?

Стъпките бяха дванайсет и тъй като ги четяха в началото на всяко събрание, Дан ги знаеше наизуст.

— Честно да признаваме за прегрешенията си пред Бог, пред себе си и пред ближните.

— Точно така. — Кейси отпи от кафето си и погледна Дан. — Спазваш ли това правило, младежо?

— В общи линии. — Дан откри, че му се иска да е другаде. Където и да било, само не тук. И за пръв път от много време му се припи алкохол.

— Хммм, май се досещам. Признаваш прегрешенията си пред себе си и пред Бог, когото не разбираш напълно, повечето споделяш с близък човек, тоест с мен. Познах ли?

Дан не отговори.

— Ето какво мисля. Поправи ме, ако греша. Осмата и деветата Стъпка изискват разчистване на останките от катастрофалното ни поведение по времето, когато сме били пияни почти двайсет и четири часа в денонощието. Според мен работата ти в хосписа е тъкмо това — изкупление на греховете от бурното ти минало. Мисля обаче, че едно прегрешение не можеш да забравиш, защото се срамуваш да го признаеш. Ако е така, повярвай, че не си първият.

Дан си помисли: Мама.

Дан си помисли: Захал.

Видя червения портфейл и жалкото тесте купони за храна. Също и парите. Седемдесетте долара, достатъчни за четиридневен запой. Дори за петдневен, ако ограничеше храната. Видя как изважда банкнотите и ги пъха в джоба си. Видя детенцето с бейзболната тениска и с провисналата пелена.

Помисли си: Казва се Томи. — И още (нито за пръв, нито за последен път): — На никого няма да кажа за тази случка.

— Младежо? Май искаш да споделиш нещо с мен. Не знам откога влачиш на плещите си това бреме, но те уверявам, че ако го оставиш на мен, ще се почувстваш лек като перце.

Дан си спомни как момченцето защапурка към майка си

(Дийни, казва се Дийни)

и как дори в пиянския си ступор тя го прегърна, притисна го до себе си и майка и син останаха да лежат лице срещу лице под светлината на утринното слънце, проникваща през мръсното стъкло на прозореца.

— Нищо не ми тежи — измънка.

— Сподели го. Настоявам — като твой приятел и като твой наставник.

Дан се вгледа Кейси, но не продума.

Кингсли въздъхна:

— Колко пъти на събранията си чувал някой да казва, че тайните са неговата болест? Стотици, дори хиляди пъти, предполагам, защото това е най-старата и най-популярната пословица на Анонимните алкохолици.

Дан пак мълчеше.

— Всеки е извършил нещо непростимо — добави Кейси. — Някой ден ще го споделиш с някого, иначе рано или късно ще се озовеш на бара с чаша в ръката.

— Разбрах те — промълви Дан. — Сега може ли да поговорим за „Ред Сокс“?

Кингсли си погледна часовника:

— Някой друг път. Бързам да се прибера у дома.

Да, у дома — помисли си Дан. — Където те чакат кучето и златната ти рибка.

— Както кажеш. — Взе касовата бележка, изпреварвайки Кейси. — Някой друг път ще почерпиш ти.

[1] Филип Калвин Макгро (1950-), по-известен като доктор Фил — писател, психолог и водещ на телевизионното предаване „Доктор Фил“, стартирало през 2002. — Б.пр. ↑

4.

Дан се върна в стаичката си и дълго се взира в черната дъска, преди да изтрие написаното на нея:

УБИВАТ БЕЙЗБОЛНОТО МОМЧЕ!

После попита:

— Какво е това бейзболно момче?

Никой не му отговори.

— Абра, тук ли си още?

Беше си отишла. Ако се беше прибрал десет минути по-рано след неприятния разговор с Кейси, може би щеше да зърне призрачния й силует. Дали беше дошла при него? Надали. Несъмнено беше налудничаво, но той мислеше, че е дошла при Тони. Тони, който навремето беше неговият невидим приятел; онзи, който понякога му изпращаше видения, за да го предупреди. Същият, който се беше оказал негова по-задълбочена и по-мъдра версия.

Тони беше като по-голям брат и защитник на наплашеното момченце, което се опитваше да оцелее в хотел „Панорама“. Каква ирония: след като беше зарязал алкохола, Даниел Антъни Торънс беше отговорен, зрял човек, докато Тони си беше останал дете — може би дори прословутото „вътрешно“ дете, за което говорят духовните водачи от движение „Нова епоха“. Според Дан тези бръщолевения бяха чудесно оправдание за егоистично и разрушително поведение (което Кейси наричаше синдром „Искам всичко, и то на мига“), същевременно вярваше, че етапите на развитие (раждане, детство, юношество, зрялост) се съхраняват в мозъците на хората и от двата пола. Тоест съвсем нормално беше загадъчната Абра да премине през бариерата на зрелия му разум, търсейки свой връстник.

Другарче в игрите?

Дори защитник?

Ако беше така, Тони вече беше изпълнявал тази роля. Но… наистина ли й беше необходима защита?

В съобщението й се долавяше силна тревога

(убиват бейзболното момче),

но той отдавна беше разбрал, че тревогата неизменно съпровожда озарението. По принцип децата не биваше да знаят и да виждат страшни подробности. Но онези с „особена дарба“ ги виждаха. Можеше да издири Абра и да се опита да научи повече за нея, но какво щеше да каже на родителите й? Здравейте. Не ме познавате, но аз познавам дъщеря ви, която понякога ми гостува и с нея сме добри приятели. Не вярваше да се оплачат на окръжния шериф, но нямаше да ги обвини, ако го стореха, а не биваше да рискува — при една проверка съмнителното му минало щеше да излезе наяве. Нека Тони бъде приятел на Абра — да, беше невидим, но поне с нея бяха почти на еднаква възраст.

Взе тебешира и написа на черната дъска (после щеше да възстанови имената на гостите и номерата на стаите им):

С ТОНИ ТИ ПОЖЕЛАВАМЕ ХУБАВ ДЕН, АБРА! ДРУГИЯТ ТИ ПРИЯТЕЛ ДАН.

Вгледа се в написаното, кимна и застана до прозореца. Времето през този следобед в края на лятото беше прекрасно — защо да не се възползва от почивния си ден, да се разходи и да се опита да забрави разговора с Кейси, който още го глождеше? Да, вероятно стигна дъното, като обра една наркоманка и невръстното й детенце, от друга страна, фактът, че с никого не беше споделил случилото се в Уилмингтън, не му беше попречило вече десет години да не близва алкохол. Сигурно да му попречи да издържи още десет, дори двайсет. Пък и защо да мисли за години напред, след като мотото на Анонимните алкохолици беше „Живей ден за ден“?

Уилмингтън беше в миналото. Този епизод от живота му беше приключил. Както обикновено на излизане заключи стаята, въпреки че заключената врата нямаше да спре посещенията на загадъчната Абра. Нямаше да се учуди, ако при завръщането си намереше на черната дъска друго послание от нея.

Нищо чудно да станем приятели, които общуват чрез писма.

Да, бе! Нищо чудно манекенки на бельо да разгадаят тайната на водородния синтез.

Дан широко се усмихна и излезе.

5.

От обществената библиотека в Анистън бяха организирали ежегодната разпродажба на книги и когато Абра помоли майка си да я заведе, Луси с удоволствие заряза домакинската работа и двете тръгнаха към Мейн Стрийт. На моравата бяха наредени масички, отрупани с подарени томчета, и докато Луси преглеждаше романчетата с меки корици (КНИГИ ПО ИЗБОР: ЕДНА за ДОЛАР, ШЕСТ — ЗА ПЕТ), търсейки някое от Джоди Пико, което не е чела, Абра обикаляше масичките с табелки „ЮНОШЕСКА ЛИТЕРАТУРА“. Разбира се, още беше много далеч от юношеството, но беше страстна (и преждевременно развита) читателка с предпочитания към фентъзи и научна фантастика. Любимата й тениска беше с щампована сложна машина и с надпис „СТИЙМПЪНКЪТ Е ВРЪХ!“

Тъкмо когато Луси си избра стар роман от Дийн Кунц и малко по-нов от Лиза Гарднър, Абра дотича при нея, усмихната до уши:

— Мамо! Мамо! Той се казва Дан!

— Кой, мило?

— Бащата на Тони. Пожела ми хубав летен ден!

Луси се огледа; почти беше сигурна, че ще види непознат с момченце на възрастта на Абра. Непознатите бяха много — беше лято и в градчето гъмжеше от туристи, — но нямаше нито един, отговарящ на представата й.

Абра се изкиска:

— Защо се оглеждаш? Той не е тук.

— А къде?

— Не знам точно. Обаче е наблизо.

— Ами… радвам се за теб, мило. — Тя шеговито разроши косата на малката, която отново се втурна да търси книги за пилоти на космически кораби, пътешественици във времето и магьосници. Луси забрави своите романчета и я изпрати с поглед. Питаше се дали когато Дейвид се обади от Бостън, да му каже за „бащата на Тони“ или не. Накрая реши, че не бива да го тревожи.

Шантаво радио, нищо повече.

Най-разумно беше да изчакат и този етап да премине.

6.

Дан си науми да вземе две кафета от „Явански Експрес“ и да отскочи до Лилипутия, за да почерпи Били Фрийман. Макар че кариерата му като общ работник, нает от общината на Фрейзиър, беше много кратка, през изминалите оттогава десет години с Били си останаха приятели. Отчасти заради Кейси, който беше шеф на единия и наставник на другия, но най-вече заради взаимната им симпатия. Харесваше хора като Били — прями и нетърпящи лигавщини.

Харесваше му и да кара влакчето „Хелън Ривингтон“. Може би детето в него отново се намесваше — така би казал някой психиатър. Били на драго сърце му преотстъпваше управлението, особено през туристическия сезон, започващ от Деня на независимостта и продължаващ до Деня на труда. През този период влакчето изминаваше десет пъти дневно шестнайсетте километра до Клауд Гап и обратно, а с годините Били не се подмладяваше.

Преди да прекоси моравата, Дан видя, че Фред Карлинг седи на скамейка на сенчестата алея между дом „Хелън Ривингтон“ и „Ривингтон“ 2. Санитарят, който навремето беше насинил ръката на горкия Чарли Хейс, все така застъпваше само нощните смени и беше все така мързелив и зъл, но поне се беше научил да стои далеч от доктор Сън. Това устройваше Дан.

Карлинг, чието дежурство започваше след малко, държеше на скута си мазен хартиен плик от „Макдоналдс“ и отхапваше от голям сандвич. За миг погледите на двамата се срещнаха. Не си размениха поздрави. За Дан Фред Карлинг беше мързеливец и садист, Карлинг пък го мислеше за лицемер, който си пъха носа в чуждите работи; накратко, неприязънта беше взаимна. Важното беше да се държат на разстояние един от друг и всичко щеше да е наред — всичко щеше да е наред и всичко щеше да е добре.[1]

Дан взе кафетата (за Били — с четири бучки захар) и тръгна към претъпкания градски увеселителен парк, огрян от златистата светлина на залязващото слънце. Дечурлига и възрастни хвърляха фризбита. Родители люлееха малките си дечица на люлките или стояха в подножието на пързалката, за да ги уловят след спускането. На игрището за софтбол си съперничеха момчетата от местния Християнски младежки съюз и от анистънския Градски отдел за отдих и развлечение (гостите носеха оранжеви фланелки с логото на общината). Били се беше качил на ниско столче и лъскаше никелираните части на влакчето „Рив“. Всичко изглеждаше прекрасно и на Дан му се стори, сякаш се завръща у дома.

Дори да не е съвсем така — помисли си, — надали животът ще ми предложи нещо по-добро. Остава ми само да се сдобия с жена на име Сали, със син Пит и с куче Роувър.

Премина по лилипутското Кранмор Авеню и пристъпи под навеса на гарата:

— Привет, Били. Донесох ти любимата захар с вкус на кафе.

Първият човек, който посрещна с добра дума Дан при пристигането му във Фрейзиър, се обърна, като чу гласа му:

— Леле, колко си мил! Тъкмо си мислех, че едно кафе… мамка му, пак ме сви, пущината!

Дан изпусна картонения поднос. Горещото кафе се изплиска върху маратонките му, но той не обърна внимание на паренето — изглеждаше безкрайно маловажно.

По лицето на Били Фрийман пъплеха мухи.

[1] „Грехът е неизбежност, но всичко ще бъде наред и всичко ще бъде добре.“ Думи на Юлиана от Норич, бенедиктинска монахиня, светица на Католическата църква (1342–1416), която се смята за първата английска писателка. Произходът и дори истинското е име са забулени в тайна. Фразата е използвана като мантра при медитацията на християните. Т. С. Елиът я цитира в края на своите „Четири квартета“. — Б.пр. ↑

7.

На другата сутрин Били заяви, че няма никакво намерение да помоли Кейси Кингсли да го пусне в отпуска, нито пък да отиде на лекар. Сто пъти повтори, че се чувства отлично. Дори не го била споходила обичайната простуда, която обикновено го мъчеше в началото на лятото.

Дан, който не беше мигнал през нощта, не отстъпи от своето. Може би щеше да се разколебае, ако не беше сигурен, че още има надежда. И преди беше виждал мухите и се беше научил да определя какво означава появата им. Ако цял рояк пълзеше по лицето на някого като воал от противни, мъхести тела, разбираше, че работата на този човек е спукана. Ако противните насекоми бяха десет-дванайсет, още можеше да се предотврати непоправимото. Само няколко означаваха, че има достатъчно време. По лицето на Били пълзяха три-четири мухи. Дан никога не ги виждаше по лицата на безнадеждно болните пациенти в хосписа.

Спомни си как навести майка си девет месеца преди смъртта й: през този ден тя твърдеше, че се чувства отлично.

— Защо ме зяпаш, Дани? — попита го. — Да не съм се изцапала с нещо? — Престори се, че избърсва невидимо петънце от носа си и пръстите й преминаха през стотиците мухи, покриващи като плацента лицето й от брадичката до косата.

8.

Кейси беше свикнал да посредничи, дори иронично подхвърляше, че именно заради тази му дейност годишната му заплата възлиза на шестцифрена сума. Първо изслуша Дан. После — възраженията на Били, който отказа да напусне работното си място в разгара на туристическия сезон, когато хората чакат на опашка, за да се повозят на влакчето. Освен това нито един лекар нямало да го прегледа без предварително записан час. Лятото беше натоварен сезон и за местните лекари.

Кейси го изчака да свърши и попита:

— Кога за последно си бил на рутинен преглед? — Както му беше обичай, седеше със скръстени ръце, облегнал глава под разпятието на стената, и се полюшваше на стола.

Дан и Били стояха пред бюрото му.

— Ами… май през две и шеста — смотолеви Били и се понаежи. — Ама тогава нищо ми нямаше, Кейс. Докторът рече, че кръвното ми е по-ниско от неговото.

Кейси извърна очи към Дан. Погледът му изразяваше само любопитство, но не и съмнение. Анонимните алкохолици проявяваха дискретност при общуването си с хората извън техния кръг, обаче членуващите в групите споделяха (и понякога клюкарстваха) помежду си. Ето защо Кейси знаеше, че младежът притежава и друга дарба, освен да помага на умиращите пациенти спокойно да прекрачват в отвъдното. Говореше се, че от време на време Дан Т. получава навременни и полезни прозрения. Необясними прозрения.

— Близък си с педиатъра Джон Далтън, нали? — попита го.

— Да. Виждаме се почти всеки четвъртък на сбирките в Норт Конуей.

— Имаш ли му телефона?

— Да. — В бележника, даден му от Кейси, с който не се разделяше, Дан беше записал номерата на мнозина познати и приятели от Анонимни алкохолици.

— Обади му се и му кажи, че един глупак незабавно трябва да бъде прегледан. Надали познаваш лекар, какъвто е необходим на нашия инат Били, ама със сигурност на тия години не му трябва педиатър.

— Кейси… — подхвана Били.

— Ти да мълчиш! — сряза го Кингсли и продължи да говори на Дан: — Мисля, че знаеш какво му е. Сигурно белите му дробове сдават багажа и нищо чудно, като го гледам как пуши като комин.

Дан прецени, че е стигнал твърде далеч и вече няма място за отстъпление. Въздъхна и промълви:

— Не. Мисля, че е нещо със стомаха му.

— Имам само малък проблем с храносмилането, но иначе съм…

— Млък, казах! — отново се сопна Кейси и пак заговори на Дан: — Разбрахме какъв лекар му трябва. Кажи на Джони Далтън, че е спешно. — Замълча за миг, после добави: — Ще ти повярва ли?

Дан се зарадва на този въпрос. През десетте си години в Ню Хемпшир беше помогнал на няколко души от Анонимни алкохолици и макар да ги беше помолил да не споделят с никого, много добре знаеше, че някои се бяха разприказвали и продължаваха да говорят. Сега разбираше, че за щастие Джон Далтън не е сред тях.

— Май да — отговори.

— Чудесно. — Кейси посочи Били: — Освобождавам те от работа. Вземи си болнични.

— Ама влакчето…

— В този град има поне дузина, които могат да го карат. Ще се обадя тук-там и докато намеря заместник на Били, после сам ще направя първите две обиколки.

— Нали имаш болки в бедрото…

— Майната им! Ще ми стане по-добре, ако се махна от този кабинет.

— Виж, шефе, чувствам се ек…

— Пет пари не давам дали се чувстваш толкова добре, че да участваш в маратонско бягане. Отиваш на лекар и точка по въпроса!

Били изгледа накриво Дан:

— Хубаво ме подреди, няма що. Даже кафе не съм пил тази сутрин.

Днес мухите не се виждаха, но си бяха там. Дан знаеше, че ако се съсредоточи, ще ги зърне отново, стига да иска… но кой нормален човек би поискал?

— Да, няма справедливост, животът е гаден — отбеляза дълбокомислено. — Кейси, може ли да се обадя по твоя телефон?

— Заповядай. — Кингсли се изправи. — Отивам на гарата — желаещите да се повозят не могат да чакат. Били, имаш ли шапка на машинист, дето ще ми стане?

— Тц.

— Моята ще ти стои идеално — каза Дан.

9.

Макар да бяха организация, която не се рекламираше, не продаваше нищо и се издържаше със смачкани еднодоларови банкноти от доброволни подаяния, Анонимни алкохолици имаха незабележимо, но силно влияние, разпростиращо се извън наетите зали и църковните сутерени, където се провеждаха сбирките. Не е клуб на старите приятели, а на старите пияници — често си казваше Дан.

Телефонира на Джон Далтън, който се свърза със специалист по вътрешни болести на име Грег Фелъртън. Фелъртън не членуваше в Анонимни алкохолици, беше задължен на доктор Далтън. Дан не знаеше защо и не се интересуваше от причината. Важното беше до следобеда Били да бъде прегледан от доктор Фелъртън, който работеше в Луистън — град, намиращ се на около сто километра от Фрейзиър. Докато пътуваха натам, Били не престана да мърмори.

— Сигурен ли си, че се оплакваш само от проблеми с храносмилането? — попита го Дан, след като спряха на малкия паркинг пред кабинета на Фелъртън на Пайн Стрийт.

— Да — отговори Били, но след секунда добави: — Напоследък ми призлява по-често, но не е болка за умиране и нощем спя като заклан.

Лъжеш! — помисли си Дан, обаче не продума. Беше постигнал най-трудното — да заведе на лекар стария мърморко.

Седна в чакалнята и запрелиства брой на списание „Окей“, на чиято корица се усмихваха младоженците принц Уилям и красивата, но кльощава Кейт. Подскочи, когато от кабинета в дъното на коридора прокънтя зловещ вик от болка. След десетина минути Фелъртън излезе и седна до Дан. Погледна списанието и заяви:

— Може някой ден да стане владетел на Великобритания, но едно е сигурно: че на четирийсет ще е плешив като билярдна топка.

— Вероятно прогнозата ви ще се сбъдне.

— Разбира се, че ще се сбъдне. Животът на човеците се управлява само от един владетел — генетиката. Ще изпратя вашия приятел в Общинската болница, за да му направят компютърна томография. Мисля, че знам какъв ще е резултатът. Ако се окажа прав, още утре сутринта той ще претърпи малка операция при сърдечно-съдов хирург.

— Какво му е?

Били също излезе от кабинета и се доближи до тях, затягайки колана си. Лицето му, загоряло от слънцето, беше добило жълтеникав цвят и лъщеше от пот.

— Докторът рече, че в аортата ми има подутина — като в автомобилна гума. Само дето автомобилните гуми не викат от болка, като ги натиснеш.

— Аневризма — поясни Фелъртън. — Може да излезе и тумор, но не ми се вярва. Така или иначе не бива да се губи нито секунда. Проклетото нещо е голямо колкото топка за пинг-понг. Имал е късмет, че го доведохте за преглед. Ако мехурчето се спука, а наблизо няма болница… — Той поклати глава.

10.

Резултатът от компютърната томография потвърди диагнозата на Фелъртън и в шест вечерта Били вече лежеше в болнична стая и изглеждаше някак смален. Дан седеше до него.

— Човек убивам за една цигара — опечалено измънка бившият му шеф.

— Не мога да ти помогна.

Били въздъхна:

— И без това е крайно време да ги откажа. Няма ли да си имаш неприятности, задето отсъстваш от работа?

— Имам почивен ден.

— Хубаво си почина, няма що. Виж, ако утре не ме усмъртят с техните ножове и вилици, навярно ще дължа на теб оцеляването си. Не знам как разбра какво ми е, но ако мога да ти помогна с нещо — с каквото и да било, само кажи.

Дан си спомни как преди десет години слезе от автобуса и попадна сред рояци танцуващи снежинки, образуващи завеса, фина като булчински дантелен воал. Спомни си колко се зарадва, като видя яркочервения локомотив на влакчето „Хелън Ривингтон“. И как този човек го попита дали харесва влакчето, вместо да му забрани да го пипа и да го изгони като мръсно псе. Малък жест на доброта, който беше отворил вратата към сегашния му щастлив живот.

— Ей, старо момче, аз съм ти длъжник и надали някога ще ти се отплатя.

11.

Откакто беше станал въздържател, Дан наблюдаваше нещо странно. В напрегнати моменти, предизвикани от неприятности (например, когато една сутрин през 2008 откри, че някой е разбил с камък задното стъкло на колата му), изобщо не се сещаше за алкохол. И обратно — когато всичко беше наред, познатата жажда отново го връхлиташе. На връщане от Луистън, след като се беше успокоил, че старият му приятел е в добри ръце, той зърна край шосето кръчма, наречена „Каубойски ботуш“, и изпита непреодолимо желание да се отбие в заведението. Ще си поръча чаша бира и ще пусне достатъчно монети в джубокса, че да слуша музика поне час — Дженингс, Джаксън, Хагард… Няма да се заяжда с никого, само кротко и мирно ще се напие. Ще почувства как се отърсва от тежестта на трезвеността (понякога се усещаше, сякаш носи оловни обувки). А когато му останат само пет монети от двайсет и пет цента, ще си пусне шест пъти подред „Уиски пия и към ада камшика си бия“.

Отмина кръчмата, обърна на паркинга пред големия магазин на „Уолмарт“ и извади телефона си. Понечи да набере номера на Кейси, но си спомни неприятния разговор в кафенето. Кингсли може би ще поиска да го подновят и да настоява да узнае какво премълчава подопечният му. Не, само ще си усложни живота.

Потегли обратно, изпитвайки странното усещане, че се наблюдава отстрани, и паркира пред кръчмата. Беше му хубаво. Нищо, че се чувстваше като човек, който е допрял до слепоочието си дулото на зареден револвер. Страничното стъкло беше спуснато и той чуваше как групата, пееща на живо в „Каубойски ботуш“, изпълнява „Любовна лъжа“ — старо парче на „Дирейлърс“. Момчетата не пееха лошо, а след като обърнеше няколко питиета, щяха да му се сторят като рокзвезди. Разбира се, щеше да се запознае и момичета, на които им се танцува. Момичета за танци, накичени с полички и с каубойски ризи всички. Имаше ги във всеки бар. Той се запита дали сервират свястно уиски и… боже, о, боже!… Как му се пиеше! Отвори вратата, стъпи на асфалта, но не слезе от колата, само наведе глава.

Десет години. Десет чудесни, щастливи години, а той се канеше да ги заличи. Колко му е да се напиеш? Фасулска работа.

Всеки е извършил нещо непростимо. Някой ден ще го споделиш, иначе рано или късно ще се озовеш на бара с чаша в ръката.

Ще хвърля вината върху теб, Кейси — злобно си помисли той. — Защото ти ми натрапи тази идея, докато пиехме кафе в „Слънчево зайче“.

Над вратата на заведението примигваха червена неонова стрелка, посочваща следния надпис: „ДО 21 ЧАСА — КАНА СЪС СВЕТЛО ПИВО САМО ЗА ДВА КИНТА! ЗАПОВЯДАЙТЕ!“

Дан затвори вратата на колата и позвъни на доктор Джон.

— Добре ли е приятелят ти? — попита Далтън.

— Поукроти се. Утре в седем ще го оперират. Джон, пие ми се.

— Нееееее! — изписука доктор Джон с престорен фалцет. — Без алкохооол!

Внезапно желанието на Дан се изпари. Той се засмя:

— Браво! Тъкмо навреме. Обаче ако още веднъж се направиш на Майкъл Джексън, ще се напия като мотика.

— Цар съм на караокето. Само да ме чуеш как пея „Били Джийн“… Може ли един въпрос?

— Питай. — Дан гледаш през предното стъкло как хора влизат и излизат от кръчмата. Помисли си, че надали разговарят помежду си за Микеланджело.

— Онова, което те превърна в алкохолик… няма ли го вече?

— Убих го. Притиснах възглавница до лицето му и заглуших виковете му.

— А сега?

— Също като Супермен използвам силата си за възтържествуването на истината, справедливостта и на американския начин на живот.

— Тоест не желаеш да споделиш с мен, така ли?

— Позна — не желая. Ще ти кажа само, че сега съм много по-добре. По-добре, отколкото си представях, че е възможно. В юношеството ми… — Той не довърши изречението. В юношеството му всеки ден беше борба за запазване на здравия разум. Гласовете в главата му бяха страшни, образите — още по-страшни. Беше обещал на себе си и на майка си, че няма да стане алкохолик като баща си, но в девети клас започна да пие и почувства неописуемо облекчение; съжаляваше само за едно — че не е започнал по-рано. Да, предпочиташе да го мъчи сутрешният махмурлук, отколкото нощните кошмари. Което го накара да се запита доколко е обременен с „наследството“ от баща си.

— Какво за юношеството ти? — подкани го доктор Джон.

— Не е важно. Виж, ще прекъсна. Спрял съм на паркинга пред един бар.

— Сериозно? Пред кой?

— „Каубойски ботуш“. До девет часа кана с бира струва само два долара.

— Дан.

— Да, Джон?

— Навремето ходех там. Дори да си решил да си пратиш живота на кино, не започвай от тази кръчма. Жените са курви и наркоманки, в мъжката тоалетна вони на леш. Там е само за хора, стигнали до дъното.

— Всеки има своето дъно, нали?

— Разкарай се от там, Дан. — Джон вече не се шегуваше. — Веднага! Не си играй с огъня. И остани на линия, докато неоновият каубойски ботуш на покрива не изчезне от огледалцето за обратно виждане.

Дан включи двигателя, напусна паркинга и излезе обратно на шосе 11.

— Отдалечава се — каза в телефона. — Отдалечава се още… и вече го няма. — Изпита неописуемо облекчение. Но и горчиво съжаление: колко кани с евтина бира щеше да изпие до девет часа?

— Нали няма да си купиш цял стек бира или бутилка вино, като се върнеш във Фрейзиър?

— Няма. Вече не ми се пие.

— Тогава ще се видим в четвъртък вечер. Ела по-рано, аз ще правя кафето: „Фолджърс“, от личните ми запаси.

— Непременно.

12.

Щом Дан включи осветлението в стаичката си, видя ново съобщение на черната дъска.

ДЕНЯТ БЕШЕ ПРЕКРАСЕН!

ТВОЯТА ПРИЯТЕЛКА

АБРА

— Радвам се, миличка.

Интеркомът избръмча, той пристъпи до устройството и натисна бутона за разговор. Беше Лорета Еймс.

— Здрасти, доктор Сън. Видях, че се прибираш. Официално още си в почивка, но ще направиш ли една визитация?

— При кого? При господин Камерън или при Мъри?

— Камерън. Ази е при него от ранния следобед.

Стаята на Бен Камерън беше на втория етаж в „Ривингтон“ 1. Той беше бивш счетоводител, на осемдесет и три, със застойна сърдечна недостатъчност. Голям симпатяга, майстор на скрабъл и гений на парчизи, където побъркваше противниците с блокадите си.

— Идвам веднага. — Преди да излезе, Дан отново погледна черната дъска и промълви: — Лека нощ, слънчице.

Изминаха цели две години, преди отново да получи съобщение от Абра Стоун. През това време нещо дремеше в кръвта на Верните. Прощално подаръче от Били Тревър, известен още като бейзболното момче.

ВТОРА ЧАСТ

ГЛАДНИ ДЯВОЛИ

СЕДМА ГЛАВА

„ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ МЕ?“

1.

Една сутрин през август 2013 Кончета Рейнолдс се събуди призори в своя бостънски апартамент. Както обикновено първо осъзна, че до шкафа вече не лежи свито на кълбо куче. Бети беше умряла преди много години, но Чета още скърбеше за нея. Сложи си халата и тръгна към кухнята, за да си направи кафе. Безброй пъти беше изминавала късото разстояние и нямаше причина да мисли, че тази сутрин ще е различна от другите. И през ум не й минаваше, че онова, което ще последва, ще е първата брънка от поредица ужасяващи събития. По-късно щеше да каже на внучката си Луси, че нито се е спънала, нито се е блъснала в нещо. Нещо тихо изпука в десния й хълбок и тя се просна на пода; болката в крака й беше пареща, агонизираща.

Остана неподвижна около три минути; взираше се в отражението си в излъскания дървен под и се молеше болката да престане. И си говореше: Глупава старица си ти, че и упорита. От пет години Дейвид те убеждава, че си прекалено възрастна, за да живееш сама, а сега има да ти трие сол на главата…

Само че ако си намереше жена да я наглежда и да й прави компания, трябваше да я настани в стаята, която беше отредила за Луси и за Абра, а тя, Чета, живееше заради техните гостувания. Особено след като Бети вече я нямаше, а и сякаш беше загубила желанието и таланта си да пише стихове. Да, беше на деветдесет и седем, но се справяше с ежедневните задачи и се чувстваше прекрасно. Явно беше наследила „добрите“ гени на жените във фамилията. Баба й беше погребала шестима съпрузи и си отиде чак след като навърши сто и две години.

Само дето (признаваше го само пред себе си) през това лято не беше във форма. През това лято й беше… по-трудно.

Най-накрая болката постихна — съвсем мъничко, и тя запълзя по коридора към кухнята, през чиито прозорци нахлуваше първата дневна светлина. Само че на Кончета не й беше до красотата на розовия изгрев. Всеки път, когато болката се усилеше дотолкова, че спираше дъха й, тя преставаше да пълзи и облягаше глава на костеливото си рамо. Докато си почиваше, размишляваше за седемте човешки възрасти и как те образуваха съвършена (и напълно безсмислена) окръжност. Така се беше придвижвала преди много, много години по времето на Първата световна война, наричана още (колко наивно) „Войната, която ще сложи край на всички войни“. Тогава тя беше Кончета Абруци и пълзеше в двора на фермата на родителите си в Даволо, опитвайки се да хване пиленцата, които ловко й се изплъзваха. Да, беше започнала в прахта, но по-късно съдбата я беше дарила с ползотворен и вълнуващ живот. Беше публикувала двайсет стихосбирки, беше пила чай с Греъм Грийн, вечеряла беше с двама президенти и (което беше най-хубавото) имаше прекрасна, много умна и притежаваща особен талант правнучка. И докъде я беше довел този прекрасен живот?

До днешното пълзене. Обратно на изходната позиция. Dio mi benedica.

Най-после стигна до кухнята, пропълзя през правоъгълника от златиста слънчева светлина и се добра до масичката, на която се хранеше и на която беше оставила мобилния си телефон. Хвана крака на масичката и я разтърсва, докато апаратът се плъзна до ръба и падна на пода. И то невредим, meno maie! Чета набра номера за спешни (по-точно скапани) случаи и зачака, докато механичен глас, олицетворяващ абсурдността на двайсети първи век, каканижеше, че обаждането й се записва.

Най-накрая (Благодаря ти, Божа майко!) заговори истински човек:

— Тук 911, с какво да помогнем?

Жената на пода, която навремето беше пълзяла след пиленцата в двора в Южна Италия, произнесе ясно и отчетливо въпреки болката:

— Казвам се Кончета Рейнолдс, апартаментът ми е на третия етаж на жилищната сграда на Марлборо Стрийт 219. Мисля, че си счупих шийката на бедрото. Ще изпратите ли линейка?

— Има ли някого при вас, госпожо Рейнолдс?

— Уви, не. Обажда ви се глупава старица, която настояваше да живее сама. Между другото, напоследък предпочитам обръщението „госпожице“.

2.

Кончета се обади на Луси малко преди да я вкарат в операционната:

— Счупих си тазобедрената кост, но ще ме закърпят. Чувала съм, че слагат гвоздеи или нещо подобно.

— Момо, падна ли? — Първата мисъл на Луси беше за Абра, която се връщаше от летния лагер след една седмица.

— Да, паднах заради счупването. Очевидно се случва много често на хора на моята възраст и тъй като сега продължителността на живота е по-голяма, лекарите се сблъскват с много подобни случаи. Не те викам веднага, но е наложително скоро да се видим, за да уредим това-онова.

Сякаш ледена ръка стисна сърцето на Луси.

— Какво да уредим?

Кончета, която беше натъпкана с валиум, с морфин или с някакво друго обезболяващо, се чувстваше напълно спокойна.

— Изглежда, счупването е най-малкият ми проблем. — Обясни накратко и добави: — Не казвай на Абра, cara. Изпрати ми дузина имейли и едно писмо по пощата — изглежда, че е във възторг от лагера. Да я оставим на спокойствие. Има достатъчно време да разбере, че нейната момо е с единия крак в гроба.

Ако наистина е така, надали ще се наложи да я предупреждавам — помисли си Луси.

— Макар да не съм медиум, чета мислите ти, скъпа. Мисля, че този път лошата новина няма да я достигне.

— Може би…

Веднага щом затвори, телефонът отново иззвъня.

— Мамо? Мамче? — Обаждаше се Абра и плачеше. — Искам да се върна у дома. Момо има рак. Искам вкъщи.

3.

След преждевременното си завръщане от летния лагер „Тапауинго“ в Мейн Абра разбра как живеят децата на разведените родители. С майка й прекараха последните две седмици от август и първата от септември в апартамента на Чета на Марлборо Стрийт. Възрастната жена бързо се съвзе след операцията, но отказа да остане в болницата за лечение на рака на панкреаса, който й бяха открили.

— Никакви хапчета, никаква химиотерапия! Деветдесет и седем години живот са ми предостатъчни. Луси, чуй какво ще ти кажа: няма да ти позволя да се съсипеш и половин година да ми поднасяш храна и да ми даваш лекарства и подлога. Имаш си семейство, а пък аз мога да си позволя денонощни медицински грижи.

— Не, ти ме чуй! — тросна се Луси с нетърпящ възражение тон. Чуеха ли я да говори така, Абра и Дейвис знаеха, че трябва да се подчиняват безпрекословно. Дори Кончета не беше способна на такъв подвиг.

Не подложиха на обсъждане и с кого ще живее Абра; на девети септември започваше учебната година в анистънската прогимназия и тя щеше да е в осми клас. Дейвид си взе полагаемата едногодишна отпуска, за да пише книга, сравняваща Бурните двайсет години с Оптимистичните шейсет, и като мнозина свои приятелки от летния лагер Абра сновеше между родителите си. През седмицата беше с баща си, през почивните дни заминаваше за Бостън при майка си и при момо. Смяташе, че по-лошо не може да стане… но понякога положението може да се влоши и често се влошава.

4.

Въпреки че сега работеше у дома, Дейвид Стоун никога не си правеше труда да мине по алеята и да вземе пощата от кутията на вратата. Твърдеше, че пощенската служба на Съединените щати е олицетворение на закостеняла система, станала излишна още в началото на двайсет и първи век. От време на време пристигаше по някоя пратка — понякога справочна литература по негова заявка, по-често, — стоки, поръчани от Луси по каталог, но, общо взето пощенската кутия се пълнеше предимно с глупави рекламни материали.

За разлика от него Луси редовно прибираше пощата и я преглеждаше, докато си пиеше сутрешното кафе. Почти всичко отиваше в „кръглия класьор“, както Дейвид наричаше кошчето за смет. Само че в началото на септември тя още беше в Бостън, ето защо Абра като нейна заместница на връщане от училище проверяваше пощенската кутия. Освен това миеше съдовете, два пъти седмично переше своите дрехи и дрехите на баща си, а когато се сетеше, пускаше и прахосмукачка. Изпълняваше тези задължения, без да се оплаква, защото знаеше, че майка й помага на момо и че книгата, върху която работи баща й, е много важна. Той обясни, че този път творбата му ще е ПОПУЛЯРНА, а не НАУЧНА, и че ако се приеме добре от читателите, той ще се откаже от преподаването и ще се посвети на писането — поне за известно време.

През този ден, 17 септември, Абра извади от пощенската кутия рекламна брошура на „Уолмарт“, картичка с обява за откриването на нов зъболекарски кабинет в града (ГАРАНТИРАМЕ ВИ ЗЪБКИ БЕЛИ КАТО ГЪБКИ) и две луксозни листовки от местни агенти по недвижими имоти, предлагащи таймшеърс[1] за ски курорта Маунт Тъндър.

Сред боклуците в пощенската кутия беше и безплатното вестниче „Пътеводител на анистънския потребител“. На първа и втора страница се поместваха публикации, препечатани от различни новинарски агенции, следваха местните новини (най-много се наблягаше на спорта), а последните страници бяха заети от обяви и от талони за намаления на различни стоки. Ако си беше у дома, Луси щеше да изреже някой и друг купон и да изхвърли глупавото вестниче, без дъщеря й да го зърне. Само че през този ден Луси беше в Бостън и докато бавно вървеше към къщи, Абра го прелисти, докато стигна до последната страница. Поместени бяха около петдесет снимки с размерите на пощенски марки — някой бяха цветни, други — черно-бели. Надписът над тях гласеше:

ВИЖДАЛ ЛИ СИ МЕ?

ЕЖЕСЕДМИЧНА РУБРИКА

НА „ПЪТЕВОДИТЕЛ НА АНИСТЪНСКИЯ ПОТРЕБИТЕЛ“

В първия момент Абра си помисли, че това е някаква игра от рода на „Намери, снимай или купи“. После разбра, че снимките са на изчезнали деца, и сякаш нечия ръка сграбчи стомаха й и го изви като мокър парцал. На обяд си беше купила три пакетчета бисквити „Орео“ и си беше оставила няколко, за да си ги хапне в автобуса, докато пътува към къщи. Сега й се стори, че невидимата жестока ръка ги изтиква обратно в гърлото й.

Не гледай снимките, ако те разстройват — каза си строго, както когато беше разтревожена или объркана (не осъзнаваше, че това е гласът на момо). — Хвърли вестника в кошчето за смет в гаража заедно с другите боклуци от пощенската кутия. Само че не можеше да откъсне поглед от фотографиите.

Синтия Абелард, РД 9 юни 2005. Абра се позамисли и се досети, че РД означава рождена дата. Излизаше, че сега тази Синтия е на осем години. Разбира се, ако беше жива. Изчезнала беше през 2009. Абра се запита как може да изчезне четиригодишно детенце. Освен ако родителите са нехаели за него. А може би не са изгубили детето, а някой извратен скитник, навъртащ се в квартала, го е отвлякъл.

Мъртън Аскю, РД 4 септември 1998. Изчезнал през 2010.

По-надолу беше снимката на Ейнджъл Барбера — красиво момиченце от латиноамериканската раса, което на седемгодишна възраст беше изчезнало от дома си в Канзас Сити и беше в неизвестност от девет години. Дали родителите се надяват, че тази снимка ще им помогне да си върнат дъщеричката? — помисли си Абра. — И ако се случи чудо, ще я познаят ли? А тя ще ги познае ли?

Изхвърли вестника! — нареди строгият глас, приличаш си с гласа на момо. — Достатъчно грижи имаш на главата, само това ти липсва — да гледаш изчезна…

Зърна снимката на най-долния ред и от гърлото й се изтръгна звук. Може би беше стон. В първия момент дори не разбра защо, въпреки че почти винаги се досещаше; усещането беше същото, както когато пишеш съчинение и най-подходящата дума ти убягва, въпреки че е на върха на езика ти. Фотографията беше на късо подстригано момченце с широка, глуповата усмивка. Снимката беше твърде малка, но лицето на малкия май беше осеяно с лунички.

(разбира се, че са лунички, не се прави, че не знаеш)

Да, някак си Абра знаеше, че момчето е луничаво, че братята му са го поднасяли заради луничките и че майка му го е успокоявала как кафеникавите петънца скоро ще изчезнат.

— Казвала му е, че луничките носят късмет — прошепна Абра.

Брадли Тревър, РД 2 март 2000, изчезнал безследно на 12 юли 2011. Момче от бялата раса, местоживеене — Банкъртон, Айова. Ако е жив, сега е на 13 години. Под снимката (както под всички останали) пишеше: Ако сте виждали Брадли Тревър, обадете се на Националния център за изчезнали и експлоатирани деца.

Само че съобщения за Брадли щяха да липсват, защото никой нямаше да го види. Нито пък той беше на тринайсет — за него времето беше спряло две години по-рано, все едно той беше повреден ръчен часовник, чиито стрелки са в едно и също положение двайсет и четири часа в денонощието. Внезапно Абра се запита дали когато погребат някого, луничките му изчезват.

— Бейзболното момче — прошепна.

От двете страни на алеята майка й беше засадила цветя. Абра се наведе, опря длани на коленете си (внезапно раницата й беше станала тежка като олово) и повърна бисквитките и обяда си сред есенните хризантеми. Поизчака и след като се убеди, че няма да повърне още веднъж, отиде в гаража и изхвърли пощата в коша за смет. Изхвърли всичко.

Баща й имаше право: по пощата пристигаха само боклуци.

[1] Таймшеър (timeshare) е поделянето на цената (разходите) за ползване на едно ваканционно жилище от няколко човека. По този начин те си осигуряват възможността да използват това жилище през определен период, както в продължение на целия си живот, така и за определен брой години. — Б.пр. ↑

5.

Вратата на стаичката, която баща й използваше като кабинет, беше отворена, и когато Абра отиде в кухнята да си налее чаша вода, за да прогони отвратителния вкус на повръщано, чу ритмичното потракване на клавишите. Чудесно. Защото той ставаше раздразнителен, когато работата не му спореше. И й обръщаше повече внимание. А днес тя искаше да е незабележима.

— Аба-Ду, ти ли си? — изтананика Дейвид.

При други обстоятелства щеше да го помоли да не я нарича с „бебешкото“ й име, но не и днес.

— Да, аз съм.

— Всичко ли е наред в училище?

Ритмичното потракване секна. Моля те, стой си там — помисли си тя. — Не излизай и не ме питай защо съм пребледняла.

— Да. Как върви книгата?

— Днес съм отличник. Пиша за Чарлстън и за блак ботъм[1]. Яба-даба-ду!

Абра не знаеше какво означава блак ботъм, но не попита: важното беше, че той отново зачатка по клавишите. Слава богу.

— Браво на теб. — Абра изплакна чашата и я сложи на сушилото. — Отивам да си пиша домашните.

— Така те искам. Помисли си за Харвард през 2018.

— Добре, татко. — Защо не? По-добре да мисли за Харвард, за каквото и да било, само не и за Банкъртон, Айова през 2011.

[1] Блак ботъм (Black Bottom) — афроамерикански танц в ритъма на чарлстон, добил голяма популярност през двайсетте години на миналия век след включването му в бродуейски мюзикъл. — Б.пр. ↑

6.

Само че продължи да мисли.

Защото…

Защото какво? Ами…

Защото умея да правя разни неща.

Почати си с Джесика, после приятелката й отиде на вечеря с родителите си в ресторант в мола в Норт Конуей и Абра отвори учебника по обществени науки. Смяташе да прочете четвъртата глава, озаглавена „Как работи нашето правителство“ — цели двайсет скучни страници, но книгата се беше отворила на следващата глава — „Твоята отговорност като гражданин“.

Да му се не види! Единствената дума, която не искаше да вижда този следобед, беше „отговорност“. Отиде в банята за още една чаша вода, понеже още усещаше гадния вкус в устата си, и случайно зърна отражението си в огледалото. И тя имаше лунички, но само три — една на лявата страна и две на носа. Беше извадила късмет с луничките. Нямаше и родилно петно като Бетани Стивънс, не беше кривогледа като Норман Макгинли, не заекваше като Джини Уитло и не беше наказана с ужасно име като Пенс Ефършам. Разбира се, Абра беше странно име, но хората го смятаха за интересно, а не за идиотско като името на Пенс, когото момчетата наричаха помежду си (момичетата винаги научават такива подробности) Пенс Пениса.

А най-хубавото е, че не са ме рязали някакви безумци, които не обръщат внимание на писъците и на молбите ми да престанат да ме измъчват. Преди да умра, не съм виждала как ненормалниците облизват кръвта ми от дланите си. Аба-Ду е голяма късметлийка.

Дали? Късметлиите не знаят разни неща, които не бива да знаят.

Спусна капака на тоалетната, седна върху него, закри лицето си с длани и тихичко заплака. Ужасно беше отново да мисли за Брадли Тревър и за жестоката му смърт, но не страдаше само за него, а за всички деца, чиито снимки, сбутани на последната страница на вестничето, напомняха обща фотография на училищен клас от ада. Тези щърбави усмивки и тези очи, които знаеха за света още по-малко от самата нея… А тя какво знаеше? Не знаеше дори „Как работи нашето правителство“. Как ли се чувстват родителите на изчезналите деца? Как живеят, след като не знаят каква е съдбата на най-скъпите им същества? Дали при събуждането си първо си мислят за Синтия, за Мъртън или за Ейнджъл, дали вечер преди заспиване те отново са в мислите им? Запазили ли са всичко в стаите им, ако като по чудо те се върнат у дома, или са предали дрехите и играчките им на благотворителни организации? Абра беше чувала какво са сторили родителите на Лени О’Мира, след като той падна от едно дърво и загина. Лени, който стигна до пети клас, после… престана да е жив. От друга страна, майка му и баща му знаеха, че е мъртъв, и можеха да носят цветя на гроба му — според Абра те навярно се чувстваха различно от родителите на безследно изчезналите деца. Може и да не беше права, но иначе… Иначе оставаха само надеждата и догадките, нали? Например на закуска се питаш дали твоето дете

(Синтия Мъртън Ейнджъл)

също закусва някъде или пуска хвърчило, или бере портокали с други емигранти, или… Сърцето ти подсказва, че то е мъртво (достатъчно е да гледаш „Криминална хроника“ по шести канал, за да предположиш най-лошото), но все пак не си сигурен.

Аба не можеше да разсее съмненията на родителите на Синтия Абелард, на Мъртън Аскю или на Ейнджъл Барбера, защото не знаеше какво се е случило с децата им. Съдбата на Брадли обаче й беше известна.

Почти го беше забравила, докато глупавият вестник и глупавите снимки не извадиха на повърхността ужасяващите подробности, които тя не подозираше, че помни. Картините и образите сякаш изникнаха от подсъзнанието й… Върнаха се и спомените за всичко, което можеше да прави. Не го беше споделяла с родителите си, за да не ги тревожи, както вероятно щяха да се разтревожат и ако знаеха, че веднъж след училище се е натискала с Боби Фланаган — съвсем невинно, разбира се, без да си пускат език или подобни гадости. Щеше да им призлее. Тя предполагаше (и беше донякъде права, въпреки че не беше прочела мислите им чрез телепатия), че за тях тя щеше да остане осемгодишно момиченце поне докато не й пораснеха цици, каквито май още нямаше… или поне засега бяха почти незабележими.

До този момент не бяха провели с нея РАЗГОВОРА. Джули Вандоувър я осведоми, че обикновено майките „инструктират“ дъщерите си, но единствената инструкция, която Абра получи, беше да изнася боклука в четвъртък сутрин преди пристигането на училищния автобус.

— Не искаме от теб невъзможното — каза Луси — и се опитваме да не те претоварваме. Тъкмо сега обаче е много важно взаимно да си помагаме — всеки с каквото може.

Само момо още през пролетта направи първата крачка към РАЗГОВОРА. Един ден дръпна настрана Абра и я попита:

— Знаеш ли какво искат момчетата от вас, момичетата, когато сте горе-долу на сегашната ти възраст?

— Ами… сигурно секс — предположи Абра, въпреки че онзи смотльо Пенс Ефършам искаше от нея само бисквитка или четвърт долар за автомата за напитки, или да се изфука колко пъти е гледал „Отмъстителите“.

Момо кимна:

— Така са устроени от майката природа, обаче ти не им се давай. Точка по въпроса. Разрешавам ти да размислиш, когато станеш на деветнайсет.

„Инструктажът“ я накара да се почувства неловко, но поне всичко беше точно и ясно. За разлика от онова нещо в главата й. То беше нейното родилно петно — невидимо, но съществуващо. Дейвид и Луси вече не споменаваха детинските й налудничави постъпки. Може би си въобразяваха, че онова, което ги беше предизвикало, е на изчезване. Да, тя беше разбрала, че момо е болна, обаче това не можеше да се сравнява със свиренето на несъществуващо пиано, с пускането на крановете в банята или със случилото се на рождения й ден (то почти се беше заличило от паметта й), когато беше закачила лъжици на тавана на кухнята. Беше се научила да го контролира. Не напълно, но почти.

А и то се беше променило. Сега тя много рядко „виждаше“ събития, преди да се случат. Нито преместваше предмети по телепатичен начин. На шест-седем години можеше да издигне до тавана цяла купчина учебници, ако се съсредоточеше върху тях. Фасулска работа, както казваше момо. А сега дори да се съсредоточеше толкова силно, че мозъкът да изскочи през ушите й, преместваше на сантиметри само една книга. И то ако беше във форма. Понякога не можеше да прелисти дори страниците.

От друга страна, сега можеше да прави други неща и в повечето случаи да се справя по-добре, отколкото в детството си. Например да наднича в умовете на хората. Не се получаваше с всички — някои бяха капсулирани, сигналите на други бяха с прекъсвания, — но съзнанията на мнозина бяха като прозорци без завеси. Можеше да наднича в тях винаги, когато пожелаеше. Само че тя предпочиташе да не поглежда, защото видяното понякога беше тъжно и много често — изненадващо и отблъскващо. Досега най-потресаващата й „находка“ беше, че госпожа Моран, любимата й учителка от шести клас, има НЕЗАКОННА ВРЪЗКА С МЪЖ. Видяното остави у нея неописуема горчивина.

Напоследък изключваше „третото си око“. Отначало й беше трудно, като например да кара скейтборд заднишком или да пише с лявата ръка, но в крайна сметка се беше научила. „С труд всяка цел се постига“, както гласеше баналната поговорка. Абра не беше постигнала целта си (засега), обаче беше на път. Понякога се изкушаваше да надникне, но предпазливо и готова да избяга, ако види нещо странно или противно. Никога не поглеждаше в умовете на родителите си и на момо. Щеше да е нечестно. Може да беше нечестно да наднича и в главите на другите хора, но нали прабаба й беше казала, че не може да се промени заложеното у човека от майката природа? А любопитството беше присъщо на всички хора без изключение.

Сегиз-тогиз можеше да накара някого да направи нещо конкретно. Не всички се подчиняваха на силата й (дори по-малко от петдесет процента), но мнозина бяха податливи на внушения. (Може би същите, които си въобразяваха, че рекламираните по телевизията „магически“ кремове и лосиони ще заличат бръчките им или ще им помогнат завинаги да се избавят от косопада.) Абра знаеше, че може да усъвършенства тази си способност с тренировки, както хората тренират мускулите си във фитнеса, обаче не го направи. Изпитваше страх от нея.

Притежаваше и други способности (някои не можеше да назове), но на онази, за която мислеше сега, беше дала име. Наричаше я „поглед в бъдещето“. Също като другите елементи на свръхестествения й талант и тази способност идваше и си отиваше, но ако тя много искаше да научи нещо и имаше обект, върху който да се съсредоточи, „силата“ й действаше.

Мога да го направя сега!

— Млъкни, Аба-Ду — прошепна. — Млъкни, Аба-Ду-Ду!

Отвори учебника по алгебра на страницата, отбелязана с лист хартия, на който беше написала по двайсет пъти имената Бойд, Стив, Кам и Пит от „Раунд Хиър“, любимата й момчешка група. Бяха адски секси, особено Кам. Най-добрата й приятелка Ема Дийн също беше луда по него: тези сини очи, тази небрежно разпиляна руса коса…

Предполагам, че мога да помогна. Родителите му ще тъгуват, но поне ще знаят, че вече не е между живите.

Млъкни, Аба-Ду! Млъкни, Аба-Ду, патка безмозъчна!

Ако 5x — 4 = 26, на колко е равен x?

— На шейсет милиарда! — промърмори тя. — На кого му пука?

Загледа се в имената на готините момчета от „Раунд Хиър“, написани със старомодните курсивни букви, така любими на двете им с Ема (Така написаното изглежда по-романтично — твърдеше приятелката й), и внезапно те й се сториха безкрайно глупави, детински и дори страшни. Нарязали бяха на парчета бейзболното момче, облизали бяха кръвта му от дланите си и накрая бяха сторили с него нещо още по-страшно. В свят, който допускаше подобно зверство, влюбването в момче от попгрупа изглеждаше нелепо, дори престъпно.

Абра затвори учебника, слезе по стълбището (ритмичното чаткане по клавиатурата, идващо от кабинета на баща й, продължаваше) и отиде в гаража. Извади от боклука вестничето, върна се в стаята си, сложи го на бюрото си и го приглади с длан.

Толкова много лица, но сега я вълнуваше само едно.

7.

Сърцето й биеше до пръсване: бам-бам-бам! И преди се боеше, когато се опитваше да погледне в бъдещето или да чете нечии мисли, но за пръв път изпитваше толкова силен страх. Не, не беше страх, а ужас.

Какво ще направиш, ако подозренията ти се потвърдят?

После щеше да му мисли, защото имаше вероятност да удари на камък. Дълбоко в душата си се надяваше да не успее, колкото и малодушно да беше това желание.

Сложи на снимката на Брадли Тревър палеца и показалеца на лявата си ръка, защото тази ръка „виждаше“ по-добре. Искаше й се да сложи дланта си (ако беше предмет, щеше да го вземе), обаче фотографията беше прекалено малка. След като притиснеше пръстите си до нея, щеше да я скрие напълно. Само че продължи да я вижда. Съвсем ясно.

Сини очи като на Кам Нолс от „Раунд Хиър“. Абра знаеше, че са тъмносини като на Кам, въпреки че на снимката не си личеше.

Служи си с дясната ръка като мен. Но и с лявата, пак като мен. Лявата му ръка е знаела с каква сила и парабола ще е следващото хвър…

Абра тихичко ахна. Бейзболното момче е притежавало необикновени умения. Също като нея.

Точно така. Затова са го отвлекли.

Затвори очи и видя лицето му. Брадли Тревър. Приятелите му казвали Брад. Бейзболното момче. Понякога слагало шапката си с козирката назад или наопаки — за късмет. Баща му бил селски стопанин. Майка му приготвяла пайове и ги продавала на ресторант в града и в магазинчето към фермата. След като по-големият му брат заминал да учи в колеж, Брад взел всичките му дискове на Ей Си/Ди Си. С верния му приятел Ал най-много харесвали парчето „Големи топки“. Сядали на леглото на Брад, пеели го заедно и се заливали от смях.

Минал за по-пряко през царевичната нива, а на шосето го чакал някакъв мъж. Брад го мислел за „един от добрите“, защото този човек…

— Бари — прошепна Абра. Под спуснатите клепачи очите й бързо се движеха като на човек, който вижда в съня си много ясни картини. — Казва се Бари Китаеца. Излъгал те е, Брад, нали?

И не само Бари. Ако похитителят е бил сам, Брад е щял да прочете мислите му. Навярно хората с фенерчетата са „облъчвали“ момчето с една и съща мисъл: да се качи в пикапа или в кемпера, или в каквото там е било превозното средство на Китаеца, защото Бари е от добрите. Приятел.

Отвлекли са го…

Абра навлезе по-дълбоко. Не я интересуваше какво вижда Брад, защото той беше завързан, лежеше по корем на пода на превозното средство на Бари Китаеца и пред очите му беше само сивият мокет. Вече се беше настроила на неговата вълна и полезрението й беше по-широко. Виждаше…

Ръкавицата му. Бейзболна ръкавица „Уилсън“. И Бари Китаеца…

Картината изчезна. Може би щеше да се завърне, може би — не.

Беше нощ. Миришеше на оборски тор. Наблизо имаше фабрика. Някаква

(изоставена е)

фабрика. Към нея се движеше цял керван от превозни средства — някои малки, повечето големи, две — грамадни. Фаровете бяха изключени, за да не привличат вниманието, но на небето грееше почти пълна луна и светлината й беше достатъчна за шофьорите. Движеха се по изровен черен път, отминаха водна кула и барака с продънен покрив, преминаха през портал с отворени ръждясали врати, после край някаква табела. Стана твърде бързо и Абра не можа да прочете надписа на табелата. Стигнаха до фабриката. Изоставена фабрика с рухнали комини и със счупени прозорци. Край пътя имаше още една табела и този път благодарение на лунната светлина Абра прочете надписа: „ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО ПО ЗАПОВЕД НА ШЕРИФА НА ОКРЪГ КАНТОН.“ Щяха да заобиколят фабриката, да спрат и да започнат да режат бейзболното момче — щяха да го кълцат, докато не издъхнеше. Абра не искаше да види този ужас, затова превъртя обратно събитията. Не беше лесно, както не е лесно да отвориш буркан със силно затегната капачка, но тя се справи. Щом се върна където искаше, отново освободи мисълта си.

Бари Китаеца хареса ръкавицата, защото му напомни за детството му. Затова вдъхна миризмата на смазката, с която Брад я предпазваше от втвърдяване, после няколко пъти пъхна юмрук в нея и…

Събитията стремглаво препуснаха напред и Абра отново забрави бейзболната ръкавица на Брад.

Водна кула. Барака с продънен покрив. Портал с ръждясали врати. И първата табела. Какво пише на нея?

Да му се не види! Пак беше прекалено бързо, въпреки че луната осветяваше надписа. Абра отново „пренави филма“ (на челото й вече бяха избили капчици пот) и пак освободи видението. Водна кула. Барака с продънен покрив… Бъди готова, наближава. Ръждясали врати. Ето я табелата! Този път тя прочете надписа, макар да не беше сигурна, че го разбира.

Грабна листа от тетрадка, на който с красиви букви беше написала имената на онези глупави момчета, обърна го и бързо, за да не забрави важна подробност, записа всичко, което беше видяла: „ОРГАНИК ИНДЪСТРИС, ЗАВОД №4 ЗА ПРОИЗВОДСТВО НА ЕТАНОЛ, ФРИЙМАН, АЙОВА“ и „ЗАТВОРЕН ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ.“

Така. Вече знаеше къде са го убили и къде (беше сигурна) са го погребали заедно с бейзболната му ръкавица. Какво следва? Ако позвъни на „Изчезнали и експлоатирани деца“ и от другата страна на линията чуят детски глас, ще си помислят, че някое хлапе си прави лоша шега. Или пък ще съобщят номера й на полицията и ченгетата ще я арестуват, задето се подиграва с чуждото нещастие. Хрумна й да се обади на майка си, но веднага се отказа — Луси си имаше достатъчно грижи и тревоги с момо, която скоро щеше да умре.

Стана, отиде до прозореца и се загледа в познатата улица, в бакалията „Джой“ (която горнокласниците наричаха „Джойнт“, защото пушеха трева отзад, при контейнерите за смет) и в зъберите на Уайт Маунтинс, пронизващи небето — наситено синьо, каквото е само в края на лятото. Започна да потърква устните си — нервен тик, от който родителите й се мъчеха да я отучат, но сега ги нямаше, затова… майната им. Майната на всичко.

Татко работи в кабинета на долния етаж.

Не искаше да сподели и с него. Не за да не му пречи да довърши книгата, а защото дори да й повярва, той ще откаже да се забърка в тази история. Знаеше го и без да му чете мислите.

Тогава на кого да каже?

Преди да измисли логичен отговор, светът отвън се завъртя, сякаш се намираше върху грамадна грамофонна плоча. Абра тихо извика и се вкопчи в перваза на прозореца, без да забелязва, че стиска и мачка завесите. Случвало й се беше и преди — внезапно и без предупредителни признаци — и всеки път тя се сковаваше от ужас, защото усещането приличаше на епилептичен припадък. Излизаше от тялото си и вече не поглеждаше в бъдещето, а се пренасяше там. Ами ако не успееше да се върне?

Плочата забави ход, после спря. Абра вече не беше в стаята си, а в супермаркет. Разбра къде е, защото пред нея беше щандът за месо. Над него (този надпис тя прочете лесно, защото магазинът беше добре осветен от флуоресцентните лампи) висеше табела с примамлив рекламен текст: „В «САМ» ВСЯКО ПАРЧЕ МЕСО Е С ГАРАНЦИЯ СТО НА СТО.“ За една-две секунди щандът се приближи към нея, защото онзи, в когото се беше вселила, обикаляше магазина и пазаруваше. Кой ли беше? Бари Китаеца? Не, обаче той беше наблизо — той я беше пренесъл тук, после я беше притеглил някой с много по-голяма сила от неговата. Абра виждаше и количката, натоварена с продукти. След малко движението се преустанови, обзе я налудничавото чувство,

(тършуване шпиониране)

че някой е проникнал В НЕЯ, и Абра внезапно осъзна, че не е сама върху диска. Тя гледаше щанд за месо в дъното на супермаркета, а другият човек стоеше до прозореца на стаята й и се взираше в планината, издигаща се в далечината.

Паниката й беше като експлозия — сякаш някой плисна бензин в буен огън. Тя не гъкна (беше стиснала толкова силно устните си, че приличаха на шев, разсичащ долната половина на лицето й), но мислено нададе нечовешки писък, на какъвто не вярваше, че е способна:

(НЕ! МАХАЙ СЕ! ИЗЛЕЗ ОТ ГЛАВАТА МИ!)

8.

Дейвид чу бученето, видя как се залюля полилеят в кабинета и първата му мисъл беше,

(Абра)

че дъщеря му отново проявява паранормалните си способности, макар от години да не беше правила фокусите с телекинезата, а и преди не се беше случвал толкова силен пристъп. След малко зловещите звуци стихнаха и люлеенето престана — едва тогава му хрумна друга, при това много по-логична мисъл — че е преживял първото си земетресение в Ню Хампшир. Знаеше, че и тук от време на време земята се тресе, обаче… беше страшничко.

Бързо стана (но първо натисна SAVE) и изтича в коридора. Приближи се до стълбището и се провикна:

— Абра? Усети ли го?

Тя излезе от стаята си; беше пребледняла и изглеждаше поизплашена.

— Да… — измънка. — Мисля, че аз…

— Беше земетресение. — Дейвид широко се усмихна. — Първото ти земетресение. Беше страхотно, нали?

— Да — неохотно потвърди тя. — Страхотно.

Дейвид погледна през прозореца и видя, че хората са наизлезли от къщите си. Сред тях беше и добрият му приятел Мат Ренфру.

— Отивам да поговоря с Мат, миличка. Ще дойдеш ли с мен?

— Май ще си довърша домашното по математика…

Той тръгна към вратата, но се обърна:

— Нали не те е страх? Не бой се. Вече свърши.

Де да беше — помисли си Абра.

9.

Роуз Капелата пазаруваше за двама, понеже Дядо Кино пак не се чувстваше добре. Видя в магазина неколцина Верни и им кимна. Спря за малко до полиците с консервите, за да размени две-три думи с Бари Китаеца, който държеше списъка, съставен от жена му. Той сподели, че се тревожи за Дядо Кино.

— Ще се оправи — заяви Роуз. — Знаеш го нашия дядо.

Бари се ухили:

— Як е като дъб.

— Точно така! — Тя кимна и се отдалечи, бутайки количката. Внезапно се почувства особено.

Беше най-обикновен делничен следобед в супермаркета, ето защо отначало тя прие случващото се като нещо прозаично, например, че и е паднала кръвната захар. И друг път го беше преживявала, затова винаги носеше шоколадче в чантата си. После осъзна, че някой е проникнал в главата й. Някой се озърташе там.

Ако беше нерешителна, Роуз нямаше да се издигне до върха в йерархията на „Верни на възела“. Както се беше запътила към щанда с месото, спря и мигновено превключи на вълната, излъчвана от любопитна и може би опасна персона. Не беше от съмишлениците й (тя мигновено щеше да разпознае някой от Верните), но не беше и обикновен човек.

Да, тази личност не можеше да се нарече обикновена.

Магазинът изчезна и тя вече гледаше някаква планинска верига. Не бяха Скалистите планини (тях щеше да познае), а по-малка верига. Катскил? Адирондак? Или едната, или другата. А натрапникът в главата й… тя си мислеше, че става въпрос за дете. Почти беше сигурна, че е момиче, и то същото, с което се беше сблъскала и преди.

Трябва да разбера как изглежда малката, за да я намеря, когато ми потрябва. Ще я накарам да застане пред огле…

Последва мисъл, гръмка като изстрел с пушка в затворено помещение,

(НЕ! МАХАЙ СЕ! ИЗЛЕЗ ОТ ГЛАВАТА МИ!)

заличи всичко друго в ума й, тя залитна и се блъсна в полиците. Безброй кутии с консерви паднаха на пода и се затъркаляха във всички посоки. Роуз се изплаши, че ще ги последва, припадайки като наивна девойка от любовно романче, но след една-две секунди се окопити. Малката беше прекъснала връзката помежду им, и то по забележителен начин.

Носът й кървеше ли? Избърса го с пръсти и ги погледна. Нямаше кръв. Чудесно.

Един от общите работници в магазина притича до нея:

— Добре ли сте, госпожо?

— Да, благодаря. За миг ми се зави свят. Сигурно защото вчера ми вадиха зъб. Вече ми размина. Боже, какви поразии направих! Извинете. Хубаво, че съборих консерви, а не бутилки.

— Няма нищо, не се безпокойте. Искате ли да поседнете на скамейката пред магазина?

— Не е необходимо — отвърна тя. Наистина не беше, обаче й се беше отщяло да пазарува. Избута количката в следващия проход между полиците и я заряза.

10.

Беше дошла от планинската база западно от Сайдуиндър със своя стар, но верен пикап „Тойота Такома“. Щом седна зад волана, извади от чантата си телефона и натисна бутона за бързо набиране. От другата страна вдигнаха след първото позвъняване.

— Как е моята красавица? — попита Гарвана.

— Възникна проблем.

Разбира се, освен проблем беше и чудесна възможност. Хлапе, притежаващо достатъчно енергия не само да открие Роуз, ами за малко да я повали на земята, не беше само подходящ донор на еманация, ами находката на века. Тя се почувства като капитан Ахав, когато е видял за пръв път своя вечен враг — белия кит Моби Дик.

— Сподели. — Тонът на Гарвана вече не беше закачлив, а делови.

— Помниш ли момчето от Айова? Преди малко повече от две години.

— Разбира се.

— Тогава ти казах, че някой ни наблюдава.

— Да. Някой от Източното крайбрежие. Ти смяташе, че е момиче.

— Момиче е. Току-що отново ме намери. Бях в магазина на Сам и то се вмъкна в главата ми.

— Така ли? Защо е чакало толкова време?

— Не знам и не ме интересува. Важното е да хванем малката, Гарван. На всяка цена!

— Знае ли коя си? И къде се намираме?

Роуз си беше задала същите въпроси, докато вървеше към пикапа. Натрапницата не я беше видяла, поне в това беше сигурна. Намираше се в главата й и гледаше през очите й. Какво беше видяла? Пътека между полиците в супермаркет. В Америка навярно имаше милион такива.

— Не мисля, но друго ме тревожи.

— Какво?

— Помниш ли как ти казах, че малката притежава много, много силна енергия? Оказва се, че съм я подценила. Опитах се да я насоча срещу нея, обаче тя ме изтласка от главата си, като че ли бях пухче от глухарче. За пръв път ми се случва. Мислех, че е невъзможно.

— Как мислиш — има ли потенциал да е една от нас, или става само за храна?

— Не знам — излъга Роуз. Необходима им беше еманация, съхранена в контейнерите, а не нови попълнения. Пък и тя не искаше сред верните някой с повече енергия от нейната.

— А знаеш ли как да я намерим? Имаш ли предположения?

Капелата си спомни какво беше видяла през очите на малката, преди най-безцеремонно да бъде изритана обратно в супермаркета на Сам в Сайдуиндър. Не беше кой знае какво, но беше зърнала някаква бакалия…

— Хлапетата я наричат „Джойнт“.

— Моля?

— Няма значение. Ще си помисля още малко. Едно знам със сигурност: трябва да я хванем, Гарван! На всяка цена!

Той не продума известно време, после предпазливо подхвърли:

— Ако предположенията ти са верни, с нейната еманация ще напълним поне дузина контейнери. Стига да не размислиш и да не решиш да я направиш една от нас.

Роуз, която мислеше за друго, се засмя:

— Ако предположенията ми са верни, контейнерите няма да ни стигнат. Да беше малката връх, щеше да е Еверест. — Гарвана не продума и без да надникне в главата му, тя разбра, че е изумен. — Може пък да се окаже, че не ни върши работа.

— Не те разбирам.

Естествено, че не разбираше. Не го биваше да мисли в перспектива.

— Може да не се наложи да я подложим на Прехода, или да я убием. Крави.

— Какви крави пък сега?

— Като заколиш крава, си осигуряваш месо за един месец. Обаче ако я оставиш жива и се грижиш за нея, ще дава мляко поне шест години, ако не и осем.

Гарвана дълго не продума, а когато отново заговори, тонът му беше още по-предпазлив:

— Изненадан съм. Убиваме донорите, след като вземем от тях каквото ни е необходимо, а пък ако са достатъчно силни да издържат Прехода, ги причисляваме към нашия Възел. Както сторихме с Анди през осемдесетте. Дядо Кино може да възрази — нали твърди, че помни как Хенри Осми е убивал съпругите си, но аз не знам случай, при който Верните да са се опитали да запазят донор. Може да е опасно, щом малката е силна колкото казваш.

Откри Америка, татенце — помисли си Роуз. — Ако беше усетил същото като мен, щеше да кажеш, че идеята ми е налудничава. Може и да съм откачила. Обаче…

Обаче й беше писнало да губи толкова време (и времето на Възела) в търсене на храна. Писнало й беше да водят чергарско съществуване, след като можеха да живеят като господари на света. Каквито и бяха.

— Поговори с Дядо Кино, ако се чувства по-добре. Също и с Дебелата Мери, която е почти на неговата възраст. Също и със Змията Анди. Отскоро е с нас, обаче умът й сече като бръснач. Посъветвай се с всеки, който би могъл да даде ценна идея.

— Уф, Роузи… не знам дали…

— И аз не знам. Поне засега. Още не съм дошла на себе си. Молбата ми към теб е за малко проучвателна работа. Бива те за това.

— Ами… добре.

— Да не забравя — попитай Ореха какви лекарства могат за дълго да превърнат човешко дете в кротко агънце.

— Като те слушам, си мисля, че това момиче не е човек.

— Грешиш, драги. Малката е човешко същество, също и нашата дойна крава — успокои го Роуз. И отново излъга. Момичето беше грамаден бял кит, нищо повече. Прекъсна разговора, без да я е грижа дали Гарвана иска да добави нещо. Тя беше главната сред Верните и смяташе разговора за приключен.

Малката е голям бял кит и аз я искам.

Но… Ахав не е бил обсебен от мисълта да улови Моби Дик само заради тоновете китова мас и почти безкраен запас от гориво, а Роуз не мечтаеше да се добере до малката само защото ако я тъпчеха с подходящите медикаменти и й оказваха психически натиск, щеше да е почти безкраен източник на енергия. Не, беше лично. Да я подложи на Прехода? Да я приобщи към „Верни на възела?“ Никога! Момичето я беше изхвърлило от главата си, сякаш тя беше досаден като конска муха религиозен проповедник, обикалящ от врата на врата и раздаващ брошури, които предвещават края на света. Досега никой не беше дръзвал да се държи с нея толкова нагло и безцеремонно. Каквато и сила да притежаваше малката, Роуз трябваше да й натрие носа. Да й даде да се разбере.

Така и ще направя!

Тя включи двигателя на пикапа, излезе от паркинга на супермаркета и потегли към къмпинга „Блубел“, собственост на Верните и намиращ се сред приказно красива планинска местност. И как не? Навремето на същото място се беше издигал един от най-хубавите курортни хотели в целия свят.

Разбира се, „Панорама“ отдавна беше изгорял до основи.

11.

Мат и Каси Ренфру бяха купонджиите на квартала и вдъхновени от земетресението, решиха да организират „земетръсно барбекю“. Поканиха съседи и почти всички приеха поканата. Мат купи от „Джой“ цяла каса безалкохолни напитки, няколко бутилки евтино вино и бъчонка с бира. Падна голяма веселба и Дейвид Стоун се забавляваше от сърце. Често поглеждаше Абра и си мислеше, че и на нея й е приятно. Дъщеря му си говореше с приятелките си Джули и Ема, а той я убеди да хапне хамбургер и малко салата. Луси твърдеше, че е наложително да наблюдават как се храни дъщеря им, защото Абра вече е на възраст, когато момичетата започват да държат на външността си и се ужасяват от наднорменото тегло и когато анорексията или булимията започват да показват измършавелите си лица.

Дейвид обаче не забеляза нещо, което щеше да направи впечатление на съпругата му, ако беше тук — че макар приятелките й да се смееха почти непрестанно, Абра не се усмихна нито веднъж. А след като хапна малко (съвсем мъничко) сладолед, тя попита баща си може ли да се върне у дома и да си довърши домашното по математика.

— Добре, обаче първо благодари на любезните ни домакини.

Абра щеше да го стори и без той да я подсети, но не започна да се обяснява, а само кимна.

— Ние ти благодарим, че дойде, Аби — каза госпожа Ренфру, чиито очи блестяха неестествено, след като беше изпила три чаши бяло вино. — Страхотен купон се получи, нали? Де да можеше по-често да има земетресения! Въпреки че Вики Фентън — знаеш ги семейство Фентън от Понд Стрийт, нали? — та Вики каза, че нищичко не са усетили. Къщата им е само на една пряка от тук, а не са почувствали земетресението. Не е ли странно?

— Да — съгласи се Абра и си помисли, че ако става въпрос за странности, госпожа Ренфру не знае и половината.

12.

Довърши си домашното и когато майка й се обади, двамата с Дейвид вече гледаха телевизия в дневната. Абра поговори с нея, после подаде слушалката на баща си. Луси каза нещо и малката разбра какво е още преди баща й да я погледне и да отговори:

— Да, добре е, но е преуморена от домашните. Не знам защо толкова ги натоварват в училище. Спомена ли ти, че тук имаше леко земетресение?

— Отивам си в стаята, татко — промърмори Абра и Дейвид разсеяно й помаха.

Тя седна зад бюрото, включи компютъра, после го изключи. Не й се играеше на „Плодова нинджа“, нито пък й се чатеше с някого. Наложително беше да измисли какво да предприеме, защото не можеше да остави нещата така.

Прибра си учебниците в раничката, а когато вдигна поглед, жената от супермаркета я гледаше през прозореца. Беше невъзможно, защото стаята беше на втория етаж, но така или иначе непознатата беше там: красавица с гладка, млечнобяла кожа, с високи скули и с тъмни, раздалечени и леко дръпнати очи. Абра си помисли, че никога не е виждала толкова прелестна жена. Внезапно я осени прозрение, в което нито за миг не се усъмни — непознатата беше луда. Разкошната й черна коса обрамчваше съвършеното й, малко арогантно лице и се разпиляваше по раменете й. На тила й (един господ знаеше как се задържаше там) кокетно беше накривен опърпан кадифен цилиндър.

Не е нито там, нито в главата ми. Не знам по какъв начин я виждам, но наистина е така, а тя май не подози…

Лудата в притъмняващия прозорец се ухили и когато устните й се разтегнаха, Абра видя, че на горната й челюст има само един зъб — чудовищна пожълтяла бивна. Разбра, че тази бивна е последното, което е зърнал горкият Брадли Тревър, и закрещя, закрещя колкото й глас държи… но крещеше само вътрешният й глас, защото гърлото й беше пресъхнало и гласните струни сякаш бяха парализирани.

Тя стисна клепачи. След малко отвори очи — ухилената белолика жена си беше отишла.

Няма я вече. Само че може да се върне. Знае за мен и може да се върне.

В този миг осъзна нещо, за което трябваше да се досети още щом видя изоставената фабрика. Само на един човек можеше да разчита, само той можеше да й се притече на помощ. Отново затвори очи, ала не да се скрие от ужасното видение на прозореца, а за да повика помощ.

(ТОНИ, ТЪРСЯ БАЩА ТИ! МОЛЯ ТЕ, ТОНИ, ПОМОГНИ МИ!)

Остана със стиснати клепачи, макар да чувстваше как по страните й се стичат горещи сълзи, и прошепна:

— Помогни ми, Тони. Страх ме е.

ОСМА ГЛАВА

АБРИНАТА ТЕОРИЯ НА ОТНОСИТЕЛНОСТТА

1.

Последната обиколка на „Хелън Ривингтон“ беше наречена „Разходка по залез“ и когато Дан не беше дежурен в хосписа, често караше влакчето. Били Фрийман, който беше правил обиколката поне двайсет и пет хиляди пъти, откакто работеше към общината, на драго сърце му преотстъпваше ролята на машинист.

— Май никога не ти писва, а? — попита го веднъж.

— Ами… наречи го неосъществена детска мечта.

Донякъде наистина беше лишен от привилегиите, на които се радват другите деца. След като парите от обезщетението свършиха, с майка му не се задържаха за дълго на едно място и тя работеше каквото й попадне, и то срещу ниско заплащане, понеже нямаше висше образование. Да, осигуряваше му покрив над главата и храна на трапезата, но за удоволствия средства почти не оставаха.

Веднъж (Дан вече беше гимназист и живееха в Брейдънтон близо до Тампа) той я попита защо не се среща с мъже. Вече беше достатъчно голям, за да прецени, че майка му още е красива жена. Уенди Торънс тъжно се усмихна и промълви:

— Един мъж ми стига, Дани. Освен това сега имам теб, нали?

— Тя знаеше ли, че вървиш по пътя на баща си? — попита го веднъж Кейси, докато пиеха кафе в „Слънчевото зайче“. — Отрано си започнал да пиеш, нали?

Дан се позамисли, преди да отговори.

— Навярно е знаела, въпреки че никога не повдигна въпроса. Може би се страхуваше. Пък и нямах ядове с полицията — не и тогава, — освен това завърших гимназия с пълно отличие. — Той отпи от чашата си и кисело се усмихна. — И най-важното — никога не й посегнах. Мисля, че това беше най-важното.

Никога не получи електрическото влакче, но основният принцип на Анонимните алкохолици беше: „Не пий и животът ти ще се подреди.“ Така и стана. Сега имаше най-големия малък влак, за какъвто си мечтае всяко момче, а Били беше прав — не му омръзваше да го кара. Може би щеше да му писне след десет-двайсет години, но дори и тогава щеше да му се иска да направи последната обиколка за деня, само и само привечер да стигне до Клауд Гап. Гледката спираше дъха, а когато река Сако беше спокойна (както обикновено ставаше след стихването на пролетната й лудост), цветовете на залеза се удвояваха, защото се отразяваха в огледалната й повърхност. Там нищо не нарушаваше тишината — толкова дълбока, че сякаш самият Господ Бог беше затаил дъха си.

Най му харесваха обиколките в периода между Деня на труда и Деня на Колумб, след който зазимяваха влакчето. Туристите отдавна си бяха заминали и малцината пътници бяха местни хора, повечето от които негови познати. През делнични вечери като тази продаваше по-малко от дузина билети, но това беше в реда на нещата.

Нощта вече се беше спуснала, когато върна „Рив“ на гарата в Лилипутия. Слезе от локомотива, облегна се на първото вагонче, килна назад шапката си с избродиран над козирката надпис „МАШИНИСТ ДАН“ и изпрати шепата пасажери, пожелавайки им лека нощ. Били седеше на скамейката и пушеше цигара — при всяко дръпване горящият й край за миг осветяваше лицето му. Сигурно наближаваше седемдесетте, но изглеждаше много добре за възрастта си. Беше се възстановил напълно след операцията преди две години и твърдеше, че няма намерение да се пенсионира. Само веднъж Дан се осмели да заговори на тази тема и Били веднага го сряза:

— Ако се откажа от работата, ще ме приемат в твоя санаториум за старци, дето са с единия крак в гроба. И какво да правя там? Да чакам посещението на любимия ти котарак ли? Не, благодаря.

Тази вечер той изчака да си тръгнат последните пътници, които бавно се отдалечиха, може би на път за някой ресторант, изгаси цигарата си и се приближи до Дан:

— Ако искаш, аз ще закарам „Рив“ в хангара.

— Действай, иначе ще ти се схване задникът от седене. Кога ще откажеш цигарите, драги? Нали помниш как лекарят каза, че пушенето ти е причинило онова нещо, заради което те оперираха?

— Намалих ги драстично — промърмори Били, но не го погледна в очите. И без да го докосне, Дан лесно щеше да разбере по колко цигари дневно изпушва приятелят му, обаче не го стори. Веднъж през лятото беше видял хлапе с тениска с щампован отпред осмоъгълен пътен знак. Вместо „СТОП“ в осмоъгълника беше написано „ПМИ“. Попита го какво означава надписът, а хлапакът снизходително се усмихна (вероятно изпълнен със съчувствие към невежеството на четирийсетгодишните дъртаци) и отговори:

— Прекалено много информация.

Дан му благодари и си помисли: Ох, цял живот от това си патя, млади човече.

От малък беше разбрал, че всеки човек крие някаква тайна. Почтените хора заслужаваха да бъдат оставени на мира, а Били Фрийман беше олицетворение на почтеността.

— Имаш ли време за кафе, Дано? За по-малко от десет минути ще приспя малката мръсница.

Дан нежно помилва локомотива:

— За кафе няма да ти откажа, но не обиждай „Рив“. Не е мръсница, а мила…

Внезапно главата му избухна.

2.

Свести се и разбра, че лежи на скамейката, на която допреди малко пушеше Били. Приятелят му седеше до него и изглеждаше разтревожен. Не, не разтревожен, а много, много изплашен. Държеше телефона си и явно се канеше да набере номера на „Спешна помощ“.

— Прибери го — изграчи Дан. Покашля се и добави: — Добре съм, нищо ми няма.

— Да не лъжеш? Леле, малкия, бях сигурен, че си получил удар.

Да, такова усещане имах и аз — каза си Дан. За пръв път от много години се замисли за Дик Халоран, необикновения готвач в „Панорама“. Почти веднага Дик беше разбрал, че и синът на Джак Торънс притежава дарба, подобна на неговата. Дали още беше сред живите? Надали. По онова време вече беше почти на шейсет.

— Кой е Тони? — попита Били.

— Какво каза?

— Повтаряше: „Моля те, Тони, моля те.“ Кой е той?

— Приятел по чашка от едно време — изтърси Дан първото, което му хрумна. Не беше много оригинално, но главата му още беше замаяна. — Добър приятел.

Били отново се загледа в светещото екранче на мобилния си телефон, после неохотно го пъхна в джоба си и промърмори:

— Изобщо не ти вярвам. Мисля, че преди малко получи видение. Както когато разбра за моята… — Той потупа корема си.

— Виж…

Били вдигна ръка:

— Не ме интересува, щом си добре. И щом не е свързано с мен. Обещай, че ще ми кажеш, ако отново разбереш, че ми има нещо. Не съм от хората, които се страхуват от истината.

— Не се отнася за теб. — Дан се изправи и с радост установи, че краката му не се подкосяват. — Обаче ще пием кафе друг път, ако не възразяваш.

— Взе ми думите от устата — сега не ти е до кафе. Върви си вкъщи и си полегни. Още си блед като платно. — Погледна влакчето и добави: — Да се благодариш, че не се случи, докато го караше със седемдесет километра в час.

— Не ми се мисли какво щеше да стане.

3.

Дан прекоси Кранмор Авеню и тръгна към хосписа, възнамерявайки да последва съвета на Били и да си полегне, но вместо да завие по обградената с цветя алея към викторианската къща, реши да се разходи още малко. Вече беше по-добре, а вечерният въздух беше омайно сладък. Освен това искаше на спокойствие да размисли върху случилото се и да се опита да разбере какво означава.

Каквото и да беше, здраво те халоса.

Отново си спомни Дик Халоран и всички подробности, които нямаше намерение да сподели нито с Кейси, нито с когото и да било. Злото, което с бездействието си беше причинил на Дийни и на момченцето й, се беше загнездило в него като непробил мъдрец и той не можеше да се отърси от него. Само че когато беше на пет, на самия него (и на майка му, разбира се) бяха причинили зло и Джак Торънс не беше единственият виновник. Тогава Дик им помогна. Без него майката и синът щяха да загинат в „Панорама“. Спомените за миналото още бяха мъчителни и твърде ярки, още бяха обагрени с първичните детски цветове на страха и на ужаса. Искаше му се никога да не ги възкресява в паметта си, но сега се налагаше. Защото…

Защото историята се повтаря. Може да е късмет, може да е съдба, но така или иначе всичко се повтаря. Какво каза Дик, когато ми подари сейфа? „Когато ученикът е готов, ще се появи учителят.“ Не че съм подготвен да уча на мъдрост и на разум някого… мога само да повтарям като мантра: „Ако не пиеш, няма да се напиеш.“

Стигна до следващата пряка, обърна се и тръгна обратно. На улицата нямаше жива душа. Странно как Фрейзиър опустяваше след края на туристическия сезон… също както навремето беше опустял и хотел „Панорама“ и в него бяха останали само семейство Торънс.

Не, не само те. Останали бяха и призраците. Никога не си бяха тръгвали.

4.

През онзи ден Халоран каза на Дани, че заминава за Денвър, а оттам ще се качи на самолет за Флорида. Помоли го да му помогне с багажа до паркинга пред „Панорама“ и Дани занесе едната чанта до взетата под наем кола. Чантата беше малка, всъщност повече приличаше на дипломатическо куфарче, но беше много тежка и му се наложи да я хване с двете си ръце. След като сложиха чантите в багажника, двамата седнаха в колата и тогава Халоран назова онова нещо в главата на момчето, „нещото“, в което дори родителите му не вярваха напълно.

— Притежаваш дарба. Аз й викам озарение. Тъй я наричаше и баба ми. Сигурно ти е било самотно, като си си мислел, че в целия свят няма друг като тебе, а?

Да, беше му самотно, защото наистина вярваше, че няма друг с неговия талант. Халоран му отвори очите и през следващите години Дан срещна мнозина, които според думите на готвача притежаваха „блещукане“. Например Били.

Никой обаче не можеше да се сравни с момичето, чийто вик тази вечер беше отекнал в главата му толкова силно, че сякаш щеше да я раздроби.

Дали навремето силата му също е била така могъща? Да, вероятно… или поне донякъде. В деня, преди завинаги да напуснат „Панорама“, Халоран каза на седящото до него изплашено момченце… какво му каза?

Да го „тласне“. Мислено да му изпрати съобщение.

Дан стигна до дом „Хелън Ривингтон“ и спря през градинската врата. От дърветата вече падаха листа и вятърът ги навяваше в краката му.

Попитах Халоран какво да е съобщението, а той отговори: „Няма значение. От теб искам само да напрегнеш мисълта си.“ Така и направих, но в последния момент смекчих тласъка. И добре направих, иначе можеше да го убия. Той рязко се отдръпна… не, на право отскочи назад и прехапа устни. Толкова силно ги прехапа, че му потече кръв. Нарече ме пистолет. По-късно ме попита за Тони. За моя невидим приятел. И аз му разказах.

Изглежда, Тони се беше върнал, само че вече не беше приятел на Дан, а на момиченце на име Абра. Малката беше в беда като самия него навремето, обаче мъжете, които се интересуват от малки момичета, привличат вниманието и подозрението на хората. Животът му във Фрейзиър беше чудесен — тъкмо какъвто той смяташе, че заслужава след толкова много пропилени години.

Само че…

Само че когато му беше необходима помощта на Дик — в „Панорама“ и по-късно във Флорида при завръщането на госпожа Маси, — Дик се беше отзовал. За членуващите в Анонимните алкохолици това беше Дванайсетата стъпка. Защото когато ученикът е готов, ще се появи учителят.

Няколко пъти заедно с Кейси Кингсли и с още неколцина души от Програмата беше посещавал хора, силно зависими от алкохола или от наркотиците. Понякога посещенията бяха по молба на приятели или на началници на тези хора, по-често — предизвикани от отчаяни роднини, които бяха опитали всички други методи и вече бяха в безизходица. Доброволните спасителни мисии рядко бяха успешни и в повечето случаи завършваха със затръшнати врати пред Кейси и компания или с пожелание неканените посетители да си натикат в задниците богохулствените, фарисейски проповеди. Веднъж един ветеран от „забележителната иракска авантюра“ на Джордж Буш, чийто ум беше замъглен от метадона, не на шега заплаши да ги застреля с пистолета си. На връщане от Чокоруа, където ветеранът обитаваше коптор заедно с живеещата си във вечен страх съпруга, Дан промърмори:

— Това посещение беше чиста загуба на време…

— Щеше да е загуба на време, ако мисиите ни бяха заради тези хора — възрази Кейси, — но ние ги предприемаме заради самите нас. Харесва ли ти сегашният ти живот, Дани? — попита не за пръв и не за последен път.

— Да — без капчица колебание отговори Дан. Може да не беше президент на „Дженерал Мотърс“ и не се беше снимал в страстни любовни сцени с голата Кейт Уинслет, но смяташе, че има всичко, за което е мечтал.

— Смяташ ли, че го заслужаваш? Че си го спечелил заради заслуги?

— Не — усмихна се Дан. — Такъв живот не се печели.

— Тогава какво те отведе там, където сутрин се събуждаш, изпълнен с радост? Късметът или Божията помощ?

Навярно Кейси искаше да чуе, че Бог има пръст в тази история, но откакто беше станал трезвеник, Дан се беше научил да казва истината, колкото и неприятна да е тя.

— Не знам — отговори.

— Всъщност няма значение. Защото е все едно, когато си притиснат до стената.

5.

— Абра, Абра, Абра — промърмори, докато вървеше по алеята към дом „Ривингтон“. — В какво си се забъркала, малката? И в какво се опитваш да ме въвлечеш?

Възнамеряваше да се свърже с нея чрез озарението, което невинаги беше надежден способ, но като влезе в стаичката си, разбра, че няма да е необходимо да го използва. На черната дъска прилежно беше написано следното:

CADABRA@NHMLX.COM

Позачуди се на странния никнейм, после разбра шегата и се засмя:

— Браво, малката, много остроумно!

Включи лаптопа и влезе в електронната поща. Написа адреса на Абра и се втренчи в мигащия курсор. Колко ли е годишна? Ако се съди по предишните й съобщения, вероятно е твърде умно момиче на дванайсет или малко наивна тийнейджърка на шестнайсет. Може би първото предположение е по-вярно. А той, мъж, чиято набола брада вече е прошарена, се кани да си чати с нея. Къде е скритата камера на „Да заловим хищник“[1]?

Може би не е сериозно. В края на краищата тази Абра е още дете, нали?

Да, но много изплашено дете. Освен това от известно време тя беше събудила любопитството му. Навярно както самият той беше събудил любопитството на Дик Халоран.

Тъкмо сега ми е необходима мъничко Божия помощ. И много късмет.

В полето „ТЕМА“ написа Здравей, Абра. Премести по-надолу курсора, дълбоко си пое въздух и написа още четири думи: Разкажи какво те тревожи.

[1] Американско риалити, в което са показани разследвания със скрита камера и което цели да предпази момичета на възраст между 12 и 15 години от запознанства с мъже по интернет. — Б.пр. ↑

6

В събота следобед той седеше на слънце пред обвитата с бръшлян каменна сграда, в която се помещаваше Анистънската обществена библиотека. Разгърнал беше вестник „Юнион Лидър“, виждаше думите, обаче беше толкова нервен, че не схващаше смисъла им.

Точно в два часа момиче с джинси пристигна с велосипед и го вкара в стоянката в далечния край на моравата. После махна на Дан и широко се усмихна.

Значи това беше Абра. Като в Абра-кадабра.

Беше висока за възрастта си, краката й сякаш започваха от гърлото. Къдравата й руса коса беше прибра на опашка, но заплашваше да се изплъзне от шнолата и да се разпилее като златисти пръски от фонтан. Времето беше хладно и тя носеше яке с надпис на гърба „ЦИКЛОНИТЕ ОТ АНИСТЪН“. Взе няколко книги, които беше прикрепила с ластик за багажника, и все така широко усмихната се затича към Дан. Беше хубавичка, но не и ослепителна красавица. Красиви бяха само раздалечените й сини очи.

— Чичо Дан! Радвам се, че дойде! — И го целуна по страната. Целувката не влизаше в неговия сценарий. А доверчивостта на момичето беше ужасяваща.

— И аз се радвам, Абра. Седни.

Беше я предупредил, че трябва много да внимават, и тя (принадлежаща към поколението, израснало с предупреждения срещу „лошите“) веднага го разбра. Стигнаха до заключението, че е най-добре да се срещнат на обществено място, където се събират много хора, затова избраха моравата пред обществената библиотека, намираща се почти в центъра на Анистън.

Абра гледаше Дан любопитно, дори някак жадно. Усещането беше сякаш малки пръсти внимателно опипват главата му отвътре.

(къде е Тони?)

Той допря пръст до слепоочието си.

Абра се усмихна и усмивката я разхубави, превърна я в момиче, което след пет-шест години ще разбива мъжките сърца.

(ЗДРАСТИ ТОНИ!)

Беше толкова силно, че той трепна и отново си спомни как Дик Халоран, седнал зад волана на взетата под наем кола, рязко се отдръпна и за миг очите му станаха безизразни.

(трябва да говорим „истински“)

(да, добре)

— Аз съм братовчед на баща ти, ясно? Всъщност не съм ти чичо, но ти ме наричаш така.

— Да, разбрах, ти си чичо Дан. Само да не довтаса Гретхен Силвърлейк, най-добрата приятелка на майка ми. Мисля, че познава цялото ни родословно дърво, което не е никак… високо.

Само това ми липсва — помисли си Дан. — Любопитна най-добра приятелка.

— Ох, съжалявам, че я споменах — добави Абра. — Сега сме в безопасност, защото най-големият й син играе в отбора на „Циклоните“ и тя не пропуска техен мач. Почти всички са на стадиона, затова престани да се тревожиш, че някой ще те помисли за…

Довърши изречението, като телепатично изпрати на Дан картина… всъщност карикатурно изображение — нескопосано, но казващо всичко. Тъмна уличка и момиченце, към което заплашително се навежда едър мъж с шлифер. Краката на малката се подкосяват и малко преди картината да изчезне, Дан видя над главата й балонче с думите „Олеле, педофил!“

— Виж, изобщо не е смешно — промърмори и на свой ред й изпрати изображение: двама едри полицаи отвеждат Дан Торънс, който е с раирана затворническа униформа. Правеше го за пръв път и картината не беше ясна като нейната, но той се зарадва, че притежава тази способност. Само след миг, преди да разбере какво се случва, Абра му отне изображението и го преработи. На новата картинка Дан извади пистолета, скрит под куртката му, насочи го към единия полицай и натисна спусъка. От дулото изскочи облаче с думата „БУМ!“.

Той стреснато зяпна Абра.

Малката притисна длани до устните си и прихна:

— Извинявай. Не можах да се сдържа. Можем да го правим през целия ден, нали? Ще е много забавно.

Дан си каза, че за нея ще е и облекчение. Открай време е притежавала чудесна топка, но е нямало с кого да си играе. Разбира се, и той изпита същото. За пръв път, откакто беше малък… откакто си говореше без думи с Халоран, не само изпращаше съобщения, а и приемаше.

— Да, така е, но сега не ни е до забавления. Искам да ми разкажеш всичко отначало, и то най-подробно. В имейла ми съобщаваше само най-важното.

— Откъде да започна?

— Да речем, като ми кажеш фамилното си име. Май е редно да го знам, след като съм ти почетен чичо.

Абра се закиска. Смехът й беше толкова заразителен, че и Дан неволно се усмихна. Да му се не види, вече я харесваше!

— Казвам се Абра Рафаела Стоун — промълви тя и внезапно усмивката й помръкна. — Дано жената с шапката никога не научи коя съм.

7.

Останаха четирийсет и пет минути на скамейката пред обществената библиотека, където есенното слънце огряваше лицата им. За пръв път през живота си Абра изпитваше непомрачавано от нищо удоволствие, дори радост, от дарбата си, която открай време я озадачаваше и понякога я плашеше. Благодарение на този човек вече знаеше как да я нарече: озарение. Чудесно название, някак успокояващо… защото преди тя приемаше таланта си като нещо нередно, нещо лошо.

Времето не им стигна да се наговорят — толкова много имаха да си казват, но тъкмо започваха, към тях се доближи набита жена на около петдесет с костюм от туид. Изгледа любопитно Дан, но любопитството й беше някак добронамерено.

— Здравейте, госпожо Джерард. Запознайте се с чичо ми Дан. Миналата година госпожа Джерард ми преподаваше литература, чичо.

— Приятно ми е. Дан Торънс — Той й подаде ръка.

Госпожа Джерард здраво стисна дланта му и Абра забеляза как Дан — чичо Дан — се отпусна. Чудесно.

— Наблизо ли живеете, господин Торънс?

— Да, във Фрейзиър. Работя в един хоспис. Чували ли се за дом „Хелън Ривингтон“?

— О, да. Браво на вас, работата ви е благородна. Абра, пречете ли вече „Майсторът“ — романа от Бърнард Маламъд, който ти препоръчах?

Абра гузно наведе глава:

— Имам го на таблета, който нашите ми подариха за рождения ден, но още не съм започнала. Стори ми се много труден.

— Вече ти е време за трудните книги. Докато се обърнеш, ще си в гимназията, а после — в университета. Съветвам те да започнеш още днес. Радвам се, че се запознахме, господин Торънс. Племенницата ви е много умна. А на теб, Абра, ще кажа, че умът е и дар, но и отговорност. — Докосна с пръст слепоочието й, за да подчертае думите си, после се изкачи по стъпалата и влезе в библиотеката.

Абра се обърна към Дан:

— Не беше зле, нали?

— Засега няма страшно. Обаче ако тя поговори с вашите…

— Няма. Мама е в Бостън при момо, която е болна от рак.

— Съжалявам. Момо твоята…

(баба ли е)

(прабаба)

— Освен това — добави Абра — не лъжем, че си ми чичо. Господин Стейси, учителят по биология, миналата година ни каза, че всички човеци са създадени по един и същ генетичен модел и че се различават само по незначителни фактори. Знаеш ли, че приблизително деветдесет и девет процента от нашите гени съвпадат с тези на кучетата?

— Не. Сега обаче разбирам защо открай време кучешките консерви „Алпо“ ми се струват адски апетитни.

Абра се засмя, после отново стана сериозна:

— Разказах ти тези подробности, за да те убедя, че спокойно можеш да си ми чичо, братовчед или какъвто си искаш.

— Аха. Това е твоята теория на относителността, така ли?

— Да речем. Задължително ли е очите или косата ни да е с еднакъв цвят, за да сме роднини? И двамата притежаваме нещо, което другите нямат, тоест сме нещо като по-особени родственици. Мислиш ли, че ген като този определя да имаш сини очи или червеникава коса? Между другото, знаеш ли, че в Шотландия се раждат най-много червенокоси?

— Нямах представа — промърмори Дан. — Ти си неизчерпаем източник на информация.

Усмивката й леко помръкна:

— Подиграваш ли ми се?

— Ни най-малко. Може би озарението е предизвикано от някакъв ген, макар че не ми се вярва. Според мен то не може да се дефинира.

— Искаш да кажеш, че е неразбираемо за нас, така ли? Като Бог и така нататък?

— Да. — Дан осъзна, че мисли за Чарли Хейс и за всички преди и след него, на които той в ролята си на доктор Сън помагаше да преминат в отвъдното. Някои наричаха „преход“ мига, в който настъпваше смъртта. Определението му допадаше, защото му се струваше точно. Човек започва да мисли по друг начин, когато пред очите му мъже и жени напускат Лилипутия, наричана от хората „действителност“, и се прехвърлят в някакво друго измерение, наричано „задгробен живот“. За умиращите си отиваше целият свят. В тези моменти на прага между живота и смъртта Дан винаги усещаше присъствието на нещо почти невидимо и грамадно. Хората заспиваха, събуждаха се, отиваха някъде. Продължаваха напред. Дори още като дете имаше основание да вярва в това.

— За какво мислиш? — попита Абра. — Виждам го, но не го разбирам. А много ми се иска.

— Не знам как да го обясня…

— Стори ми се, че е свързано с онези хора-призраци. Веднъж ги видях на влакчето във Фрейзиър. Видях ги насън, но мисля, че бяха истински.

Дан се ококори:

— Сериозно ли говориш?

— Да. Само ме гледаха, затова мисля, че не искаха да ми причинят нещо лошо, обаче бяха доста страшни. Предполагам, че са хора, които в миналото са се возили на влакчето. Виждал ли си призраци? Виждал си, нали?

— Да, но беше отдавна. — При това някои бяха повече от призраци. Призраците не оставят следи на капака на тоалетната чиния и на завесата в банята. — Абра, какво знаят вашите за озарението ти?

— Татко е доволен, защото мисли, че съм го загубила и че само от време на време имам предчувствия — например, когато се обадих от летния лагер, понеже знаех, че момо е много болна. Мама предполага, че още го имам, затова понякога ме моли да й помогна да намери нещо (миналия месец бяха ключовете за колата, които беше оставила на татковия тезгях в гаража), обаче няма представа колко е останало. Така или иначе вече не го споменават. — Тя замълча, после добави: — Момо знае. Не се страхува като мама и татко, но ме предупреди да внимавам. Защото ако някой научи… — Тя забели очи, разкриви лице и провеси език като малоумна. — Отврат! Тая е откачена! Сещаш се какво ще стане.

(да)

Тя признателно му се усмихна:

— Разбира се, че се сещаш.

— Някой друг знае ли?

— Ами… момо настоява да споделя с доктор Джон, понеже той донякъде е в час, както се казва. Видя как като малка направих… направих нещо с едни лъжици — закачих ги на тавана, нищо особено.

— Да не би да говориш за доктор Джон Далтън?

Абра засия:

— Познаваш ли го?

— Да. Навремето му помогнах да намери нещо, което смяташе за изгубено.

(часовник!)

(точно така)

— Не му казвам всичко — смотолеви Абра и сякаш се разтревожи. — Не споделих с него за бейзболното момче и ще си мълча за жената с шапката. Защото той ще каже на нашите, а те и без това си имат много тревоги. Пък и какво могат да направят?

— Това — после. Първо ми кажи кое е бейзболното момче.

— Брадли Тревор. Брад. Понякога е обръщал шапката си с козирката назад, за да му носи късмет. Знаеш ли този трик?

Дан кимна.

— Брад е мъртъв. Те го убиха, но преди това му причиниха неописуема физическа болка. — Устните й затрепериха и внезапно тя заприлича на безпомощно деветгодишно момиченце.

(не плачи Абра не бива да привличаме…)

(знам, знам)

Тя наведе глава, няколко пъти дълбоко си пое въздух, после отново погледна Дан. Беше се просълзила, но устните й вече не трепереха.

— Добре съм — промълви. — Честно. Радвам се, че го споделих с някого, иначе нямах нито миг покой.

8.

Дан слушаше внимателно, докато тя разказа за първата си „среща“ с Брадли Тревор преди две години. За съжаление спомените й бяха поизбледнели. В паметта й най-ясно се беше съхранила картината на лежащото на земята момче, осветявано от пресичащите се лъчи на мощни електрически фенерчета. Също и писъците му. Тях никога нямаше да забрави.

— Осветяваха го, защото му правеха нещо като операция — каза Абра. — Така я наричаха, но всъщност го изтезаваха.

После обясни как на последната страница на местното вестниче отново е намерила момчето сред много други изчезнали деца. Как е докоснала снимката му, надявайки се да научи повече за него.

— Това умееш ли го? — попита. — Да докосваш разни неща и в главата ти да се появяват изображения? Да узнаваш каквото те интересува?

— Понякога се получава, но невинаги. Виж, като малък бях факир.

— Дали като порасна, ще загубя тази дарба? Повярвай, няма да ми липсва. — Тя замълча и се замисли. — Всъщност не знам, може би малко ще ми е криво. Трудно ми е да го обясня.

— Не се мъчи, разбирам те. Умението ни е нашето предимство, нашият жокер. — Дан замълча за миг, за да се порадва на усмивката на Абра, после попита: — Наистина ли знаеш къде са убили момчето?

— Да. Погребали са го на същото място. Заедно с бейзболната му ръкавица. — Тя му подаде фотокопие на листа от ученическата си тетрадка. Щеше да умре от срам, ако някой видеше, че е написала имената на момчетата от „Раунд Хиър“, и то по няколко пъти. Дори старомодните курсивни букви сега й се струваха скверни, сякаш не издаваха любов, а желание за секс.

— О, я не се впрягай — разсеяно промърмори Дан, докато четеше записките й. — На твоята възраст бях влюбен в Стиви Никс. И в Ан Уилсън от „Харт“. Сигурно не си чувала за нея — рокгрупата й беше популярна преди много години, — обаче аз си представях как я каня на танците в петък вечер в прогимназията „Гленуд“. Егати тъпотията, нали? — Погледна я, видя, че тя го наблюдава, зяпнала от учудване, и добави: — Да, тъпо е, но е съвсем нормално, затова не се съди прекалено строго и не се срамувай. И още нещо — не надникнах в главата ти. То някак ми се натрапи.

— Уф! — Абра се изчерви. — Май ще мине време, докато свикна.

— Да, и аз. — Дан пак зачете написаното:

ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО ПО ЗАПОВЕД НА ШЕРИФА НА ОКРЪГ КАНТОН.

„ОРГАНИК ИНДЪСТРИС“

ЗАВОД №4 ЗА ПРОИЗВОДСТВО НА ЕТАНОЛ

ФРИЙМАН, АЙОВА

ЗАТВОРЕН ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ.

— Как го записа? Гледала си го няколко пъти ли? Превъртала си го като филм, така ли?

— Лесно прочетох забранителния надпис, но за другите два превъртах като видеозапис, да. Ти не можеш ли да го правиш?

— Не съм се опитвал. Може би навремето съм умеел, но сега… надали.

— Намерих в интернет град Фрийман в Айова — продължи Абра. — После в Гугъл Земя видях фабриката. И градът, и фабриката наистина съществуват.

Дан отново си спомни Джон Далтън, който за разлика от другите в групата никога не беше споменавал способността му да намира изгубеното. Не беше изненадващо. Лекарите са длъжни да пазят професионалната тайна, а правилото за поверителност важи и за Анонимните алкохолици. Тоест Джон беше обвързан с две клетви, задължаващи го да си мълчи.

— Можеш да се обадиш на родителите на Брадли, нали? — попита Абра и прекъсна размишленията му. — Или да се свържеш с шерифа на окръг Кантон. На дете няма да повярват, но едва ли ще се усъмнят в твърденията на възрастен.

— Да, бих могъл… — Само че всеки, който посочеше къде е заровен трупът, автоматично щеше да се превърне в главен заподозрян. Следователно не биваше да предприема каквото и да било, преди внимателно да обмисли действията си.

Абра, в голяма каша ме забъркваш.

— Извинявай — прошепна тя.

Дан стисна ръката й:

— Не се извинявай. Не исках да чуеш тази моя мисъл.

Внезапно Абра се наежи:

— Втасахме я! Насам идва Ивон Страуд от нашия клас.

Дан бързо си отдръпна ръката. Да, към тях вървеше пълничка тъмнокоса девойка на възрастта на Абра. Носеше ученическа раница, до гърдите си притискаше тетрадка. Любопитните й очи не пропускаха нищо.

— Ще ме подложи на разпит, докато не разбере всичко за теб. Абсолютно всичко. А пък каква е клюкарка…

(чудничко)

Дан се втренчи в приближаващото се момиче.

(не сме интересни)

— Помогни ми, Абра — прошепна и почувства как тя се присъединява: мисълта незабавно доби дълбочина и сила.

(НИЕ СМЕ БЕЗИНТЕРЕСНИ)

— Чудесно! — промърмори Абра. — Още веднъж. Да го направим заедно, все едно пеем.

(НЕ НИ ОБРЪЩАЙ ВНИМАНИЕ НИЕ СМЕ БЕЗИНТЕРЕСНИ И БЕЗ ТОВА СИ ИМАШ ДРУГА РАБОТА)

Ивон Страуд забързано ги отмина — пътьом махна на Абра, но не забави крачка, а се изкачи по стъпалата към входа на библиотеката и влезе в сградата.

— С теб сме лика-прилика! — отбеляза Дан.

— Естествено. Според моята теория на относителността може да сме еднакви като тези крачоли. — И му изпрати картинка на панталон, проснат на въже за пране.

Двамата прихнаха.

9.

Дан я накара още три пъти да му разкаже за проникването й в жената с шапката, за да се увери, че я е разбрал правилно.

— И това ли не си го правил? — поинтересува се тя.

— Астрална проекция ли имаш предвид? Не. Често ли ти се случва?

— Не. Само веднъж-два пъти. — Позамисли се и се поправи: — Май бяха три. Веднъж, когато бях девет-десетгодишна, влязох в момиче, плуващо в реката. Видях го от нашия двор и се вселих в него. Не знам защо — животът му не беше в опасност, то плуваше в реката с приятелите си. За пръв и за последен път се случи да остана в някого толкова дълго — най-малко три минути. Как го нарече ти? Астрална проекция ли? Това пък какво е?

— Старомоден термин от спиритическите сеанси преди стотина години, който според мен не е много сполучлив. Използвали са го за преживявания, свързани с излизане от тялото. — Сякаш може да се даде точно название на нещо подобно — помисли си. — Искам да уточним нещо много важно: момичето не влезе в ума ти, така ли?

Абра толкова силно поклати глава, че конската й опашка се полюшна.

— То дори не разбра, че съм там. Двустранно беше само веднъж — с онази жена. Жената с шапката. Само че тогава не видях шапката, защото гледах отвътре.

Дан с пръст описа окръжност:

— Вселила си се в нея, а тя — в теб, така ли?

— Да. — Абра потрепери. — Тази жена кълцаше Брадли Тревор, докато не го уби. Видях я да се усмихва — горе има само един голям, дълъг зъб, напомняш слонска бивна.

Шапка ли? Защо ли му напомни за Дийни от Уилмингтън? Тя май не носеше шапка, но може би не беше забелязал, защото тогава почти непрекъснато беше пиян. Не, сигурно е без значение — понякога умът поражда фантомни асоциации, особено в моменти на силен стрес, пък и (колкото и трудно да му беше да го признае) много често мислеше за Дийни. Понякога за нея му напомняха дори сандали с коркови подметки на някоя витрина.

— Коя е Дийни? — попита Абра, после примигна и се отдръпна, сякаш той внезапно беше помахал с ръка пред очите й. — Ох, извинявай. Май не биваше да надниквам там.

— Няма значение. Да се върнем към жената с шапката. Същото ли беше, когато по-късно я видя на прозореца?

— Не. Даже не знам дали беше озарение. По-скоро беше спомен, останал от онзи път, когато я видях да реже момчето.

— Следователно и тя не те е видяла. Нито веднъж, нали? — Искаше да се увери, че е така, защото ако впечатленията на Абра бяха верни, тази жена беше много, много опасна.

— Нито веднъж. Обаче иска да ме види. — Тя го погледна, устните й отново трепереха. — Когато бях в главата й и тя в моята, разбрах, че мисли за огледало. Искаше да се погледна, за да ме види през моите очи.

— Какво е видяла? Може ли да те намери?

Абра се замисли, накрая промърмори:

— В момента на „прехвърлянето“ гледах през прозореца на стаята си. Оттам се вижда само улицата. И планините, разбира се, но в Америка има много планини, нали?

— Да. — Способна ли беше жената с шапката да познае планините, ако ги види на снимка в интернет? Невъзможно беше да си отговори на този въпрос, защото като всичко друго, свързано с озарението, тази територия беше земя непозната.

— Защо го убиха, Дан? Защо убиха бейзболното момче?

Той мислеше, че знае отговора, и щеше да се опита да го скрие от нея, но макар да познаваше съвсем отскоро Абра Рафаела Стоун, вече си даваше сметка, че помежду им няма да стои преграда от лъжи. Сред правилата на Анонимните алкохолици беше „откровеност по всички въпроси“, но малцина напълно спазваха това правило; за двамата с Абра беше различно — те нямаха избор.

(храна)

Тя ужасено се втренчи в него:

— Нахранили са се с озарението му ли?

(така мисля)

(ВАМПИРИ ли са?)

— Като в „Здрач“, така ли? — добави на глас.

— Не са като онези. Не започвай да си фантазираш, Абра, това е само предположение. — Вратата на библиотеката се отвори и Дан се обърна. Боеше се да не е прекалено любопитната Ивон Страуд, но от сградата излязоха прегърнати момче и момиче, които не се интересуваха от околния свят. Той отново се обърна към Абра: — Виж, време е да се разделим, иначе…

— Знам — прекъсна го тя. Машинално потърка с пръст устните си, осъзна какво прави и отпусна ръката си. — Само че останаха толкова много въпроси… И няколко часа няма да стигнат, за да ми отговориш.

— Няколко часа, с които не разполагаме. Сигурна ли си, че е било в „Сам“?

— Моля?

— Че жената е била в супермаркет от веригата „Сам“?

— А, за магазина питаш. Да, сигурна съм.

— Познавам тези супермаркети, дори съм пазарувал в няколко, но не и тук.

Абра широко се усмихна:

— Естествено, че не и тук, чичо Дан. Има ги само на запад. И това проверих в Гугъл. — Усмивката й помръкна. — Стотици са — от Небраска до Калифорния.

— Искам да го обмисля, ти също се опитай да си спомниш всички подробности. Изпращай ми имейли, но ще е по-добре, ако… — Той докосна челото си. — Дзън! Дзън! Нали се сещаш?

— Да. — Абра се усмихна. — Единственото хубаво в тази история е, че вече имам приятел, който умее да прави „Дзън, дзън“. И какво означава.

— Още ли можеш да пишеш на дъската?

— Разбира се. Много е лесно.

— Искам да запомниш нещо много, много важно. Може би жената с шапката не знае как да те намери, обаче е наясно, че съществуваш.

Абра се вцепени. Дан се опита да проникне в мислите й, но тя не го допусна.

— Можеш ли да си инсталираш в ума аларма, която да те предупреди, ако жената с шапката е наблизо? — добави той.

— Смяташ, че ще ме издири, така ли?

— Предполагам, че ще се опита. Поради две причини. Първо, защото знаеш за нея.

— И за приятелите й — прошепна Абра. — Има много приятели.

(с фенерчета)

— Каква е другата причина? — попита тя и сама си отговори: — Защото с мен ще се нахранят до насита. Както с бейзболното момче. Нали?

Безсмислено беше да отрича — за Абра умът му беше като отворена книга.

— Можеш ли да си инсталираш в главата аларма, сензор за движение? Ще ти обясня…

— Знам какво означава. Не знам дали мога, но ще се опитам.

Без да чете мислите й, Дан знаеше какви ще са следващите й думи. Така или иначе Абра още беше дете. Затова не отдръпна ръката си, когато тя отново стисна дланта му.

— Обещай, че няма да й позволиш да ме хване, Дан. Моля те.

И той обеща, защото Абра беше дете, търсещо утеха. Обаче имаше само един начин да изпълни обещанието си: да премахне заплахата.

Абра, в каква каша ме забъркваш? — помисли си отново.

И тя пак отговори, но този път без думи:

(извинявай)

— Вината не е твоя, детко. И ти като мен не си.

(искала да се случи)

Вземи си книгите и отиди в библиотеката. Връщам се във Фрейзиър, че довечера съм дежурен в хосписа.

— Добре. С теб сме приятели, нали?

— Разбира се.

— Радвам се.

— Обзалагам се, че „Майсторът“ ще ти хареса. Защото и ти си майстор в онова, което правиш.

Тя се усмихна и на страните й се появиха две очарователни трапчинки:

— Благодаря за комплимента.

— Не е комплимент.

Абра тръгна към библиотеката, но спря и се върна:

— Не знам коя е жената с шапката, обаче познавам един от групата й. Казва се Бари Китаеца или нещо подобно. Мога да го намеря, ако докосна бейзболната ръкавица на горкото момче. — Впери в Дан прекрасните си сини очи и добави:

— Ще узная кой е и къде се намира, защото е слагал ръкавицата.

10.

Докато шофираше обратно към Фрейзиър и размишляваше за жената с шапката, Дан си спомни нещо, което го разтърси, сякаш през него премина електрически ток. За малко щеше да премине жълтата разделителна линия и шофьорът на пътуващия в насрещното платно камион гневно натисна клаксона.

Случило се беше преди дванайсет години, когато още опознаваше Фрейзиър, а въздържанието му висеше на косъм. Вървеше към пансиона на госпожа Робъртсън, в който през същия ден си беше взел стая. Синоптиците предвещаваха буря и Били Фрийман го беше накарал да вземе ботушите, които беше изровил от склада. Не бяха нови, но поне бяха чифт, а не с различни номера. Като зави по „Елиот“, видя…

Спря на следващата отбивка и тръгна към мястото, откъдето се чуваше шум на течаща вода. Разбира се, там беше река Сако, която минаваше през две дузини нюхемпширски градчета между Норт Конуей и Крофърд Ноч, свързвайки ги като наниз от мъниста.

Видях как вятърът запрати в канавката някаква шапка. Опърпан цилиндър като на илюзионист. Или като на актьор в старомодна оперета. Само че нямаше никакъв цилиндър, защото като затворих очи и преброих до пет, той изчезна.

— Добре де, било е озарение — обясни той на течащата вода. — Обаче не означава, че шапката е същата, която Абра е видяла.

Само че не си повярва. Защо? Защото през нощта сънува Дийни. Беше мъртва, разплутото й лице сякаш се разтичаше. Наметнала беше на голите си рамене одеялото, което той беше откраднал от бездомника. Предупреди го: Пази се от жената с шапката, Мечо. Каза и още нещо… какво ли беше? Тя е кралица Мръсница в замъка Ад.

— Глупости, въобразяваш си — каза Дан на реката. — Никой не помни какво е сънувал преди дванайсет години.

Той обаче помнеше. А сега си спомни и какво беше добавила мъртвата жена от Уилмингтън: Забъркаш ли се с нея, жив ще те изяде.

11.

Малко след шест часа се качи в стаята си с поднос с храна от закусвалнята. Първо погледна черната дъска и се усмихна, като видя написаното:

БЛАГОДАРЯ, ЧЕ МИ ПОВЯРВА.

Нима имах избор, миличка?

Изтри съобщението на Абра, остави подноса на бюрото и седна да вечеря. Одеве, след като отново потегли към Фрейзиър, се замисли за Дик Халоран. Всъщност беше съвсем естествено да си спомни за него: ако някой те помоли да му преподаваш, ти се съветваш с учителя си. Прекъснал беше всякакви връзки с Дик, след като започна да пие (най-вече защото се срамуваше), но смяташе, че има начин да разбере какво се е случило с него. Дори можеше да му телефонира, ако той още беше между живите. И защо да не е — мнозина доживяват до деветдесет, ако се грижат за здравето си. Например прабабата на Абра — навярно наближаваше тази възраст.

Имам важни въпроси, Дик, и само ти можеш да ми отговориш. Затова те моля да си жив, приятелю. Направи ми тази услуга.

Включи компютъра и отвори браузъра „Файърфокс“. Знаеше, че всяка зима Дик работи в различни курортни хотели във Флорида, но не помнеше в кои, нито къде се намират. Може би една година е бил в Нейпълс, през следващата — в Палм Бийч, после в Сарасота или в Кий Уест. Постоянно се търсеха готвачи, способни да задоволят дори най-претенциозните и богати любители на изисканата кухня, а Дик беше цар в това отношение. Дан реши, че ще го издири лесно, ако го търси по фамилно име, което се пишеше по особен начин — Халоран, но с две Н. Набра в полето за търсене „Ричард Халоранн, Флорида“, после натисна ENTER. Излязоха хиляди отговори, но нещо му подсказа, че търсеният е третият отгоре надолу, и той разочаровано въздъхна. Кликна на линка и на екрана се появи дописка от „Маями Хералд“. Уви! Видиш ли в заглавието на вестникарски материал освен името и възрастта на някого, веднага разбираш за какво става въпрос.

Прочутият майстор-готвач от Саут Бийч Ричард (Дик) Халоранн, на 81

Имаше и снимка. Беше малка, но Дик би познал навсякъде усмихнатия човек с мъдрите, проницателни очи. Нима си беше отишъл от този свят в самота? Надали. Беше твърде общителен и голям любител на женските прелести. Сигурно до смъртния му одър са бдели много хора, които са го обичали, но не и жената и момчето, които беше спасил в Колорадо. Уенди Торънс имаше солидно оправдание — беше изпреварила Дик. Синът й обаче…

Дали когато Дик си е отишъл, той, Дани Торънс, пиян до козирката, е киснел в някой долнопробен бар и е слушал кънтри за камионджии? Или пък е бил в ареста, защото предишната вечер е устроил пиянски побой?

В дописката се казваше, че Дик е починал от инфаркт. Дан превъртя обратно текста, за да види датата: 19 януари 1999. Човекът, който беше спасил и него, и майка му, беше починал преди петнайсет години. И вече не можеше да му помогне.

Чу скърцането на тебешир по черната дъска. Още миг се взира в екрана на лаптопа (изгубил беше апетит и храната на подноса изстиваше), после бавно се обърна.

Тебеширът си стоеше в специалния улей, но на дъската постепенно се оформяше изображение. Непохватно, но разпознаваемо: бейзболна ръкавица. След като го довърши, тебеширът — невидим, но все така скърцащ, нарисува в ръкавицата въпросителна.

— Не мога да отговоря, без да си помисля — отговори Дан, но в този момент интеркомът избръмча: викаха доктор Сън.

ДЕВЕТА ГЛАВА

ГЛАСОВЕТЕ НА МЪРТВИТЕ ПРИЯТЕЛИ

1.

През есента на 2013 сто и две годишната Елинор Уилет беше най-възрастната обитателка на дом „Хелън Ривингтон“ — толкова възрастна, че фамилното й име не беше поамериканчено. Тя държеше на по-елегантното френско произношение Олей и се сърдеше, ако я наричаха Уилет. Но не възразяваше, когато Дан се обръщаше към нея с „мадам О-ла-ла“, и дори се усмихваше. Рон Стимсън, един от четиримата лекари, които денем даваха дежурства в хосписа, веднъж каза на Дан:

— Елинор е доказателство, че понякога животът е по-силен от смъртта. Черният й дроб е прецакан, белите й дробове са задръстени с катран, защото осемдесет години е била върла пушачка, има злокачествен рак на дебелото черво и камерните стени на сърцето й са тънки като криле на пеперуда, но тя още се държи.

Ако „диагнозата“ на Азрийл беше правилна (а Дан от опит знаеше, че котаракът никога не греши), дългосрочният договор на Елинор с живота вече изтичаше, обаче тя не изглеждаше като човек на прага на смъртта. Дан я завари да седи в леглото и да милва котарака. Предишния ден беше идвала фризьорката да й накъдри косата, розовата й нощница (както винаги безупречно чиста) придаваше цвят на бледите й страни и като бална рокля се раздипляше върху измършавелите й крака.

Дан притисна длани до лицето си, разпери пръсти и ги замърда:

— Ooh-la-la! Une belle femme! Je suis amoureux!

Елинор забели очи, наклони глава и се усмихна:

— Не си Морис Шевалие, но пак те харесвам, cher. Ти си веселяк, което е важно, още по-важно е, че си дързък, а най-важното е, че имаш хубав задник. Мъжкият задник е солта на земята, а твоят си го бива. На младини хубавичко щях да го опипам… направо щях жив да те изям. За предпочитане в басейна на хотел „Льо Меридиен“ в Монте Карло, та да имам публика, която да ми се възхищава и да ми ръкопляска.

Гласът й — дрезгав, но школуван, — придаде очарование на непристойните, дори вулгарни думи. Тютюнджийското хриптене напомняше на Дан гласа на кабаретна певица, която е вряла и кипяла в живота много преди през пролетта на 1940 германските войници да преминат с маршова стъпка по „Шанз-Елизе“. Да, тази жена беше съсипана, но не и сломена. Вярно, че приличаше на самата смърт въпреки бледата руменина, която умело подбраната нощница придаваше на лицето й, но тя изглеждаше по същия начин още през 2009, когато беше заживяла в стая 15 на дом „Хелън Ривингтон“. Само присъствието на котарака издаваше, че тази вечер нещо ще се промени.

— Несъмнено щяхте да шашнете зяпачите, мадам О-ла-ла — заяви Дан.

— Имаш ли си момиче, cher?

— В момента нямам. — Всъщност в живота му имаше момиче, но беше твърде младо да мисли за amour.

— Жалко. Защото с напредването на възрастта това — тя вдигна костеливия си показалец, после го сви — клюмва ето така. Ще видиш.

Дан се усмихна и седна на леглото, както беше правил много пъти досега.

— Как се чувствате, Елинор?

— Добре. — Старицата се загледа след Ази, който скочи от кревата и бавно тръгна към вратата — беше си свършил работата за тази вечер. — Имах много посетители. Изнервиха твоя котарак, но той стоически изчака да се появиш.

— Котаракът не мой, Елинор, а на дома.

— Не — равнодушно промърмори тя, сякаш темата вече не я вълнуваше. — Твой е.

Дан не вярваше, че е имала дори един посетител — освен Азрийл, разбира се. Нито тази вечер, нито преди седмица или месец, нито преди година. Беше сама на този свят. Даже динозавърът-счетоводител, който дълги години се грижеше за финансите й и я посещаваше всяко тримесечие, понесъл дипломатическо куфарче, голямо колкото багажник на сааб, вече се беше преселил в царството небесно. Мадам О-ла-ла казваше, че има роднини в Монреал, после добавяше:

— Само че нямат достатъчно пари, че да пътуват чак дотук, за да ме навестят.

— Кой е идвал днес? — попита Дан. Вероятно тя говореше за Джина Уимс или Андрия Ботстийн — двете медицински сестри, които днес бяха дежурни от петнайсет до двайсет и три часа в „Ривингтон“ 1. Или пък Паул Ларсон — мудният, но съвестен санитар, пълната противоположност на Фред Карлинг, се беше отбил да си побъбри с нея.

— Нали ти казах? Имах много посещения. Дори сега минават пред очите ми… безкраен парад. Усмихват се и се покланят, едно дете се плези. Някои говорят. Чувал ли си за поета Георгиос Сеферис?

— Не, госпожо — отговори Дан и се запита дали в стаята има още посетители. Може би, но не ги усещаше. От друга страна, невинаги ги чувстваше.

— Господин Сеферис пита: Гласовете на мъртвите приятели ли чувам, или е само грамофон? Най-много ме натъжават децата. Видях едно, което се беше удавило в кладенец.

— Да. И жена, която се е самоубила с пружина от матрак.

Дан, който не усещаше нищичко, се запита дали срещата с Абра Стоун не е изчерпила енергията му. Нищо чудно; освен това озарението идваше и си отиваше на приливи и отливи, които той не можеше да предвиди. И все пак не мислеше, че е загубил дарбата си. По-вероятно беше Елинор да е споходена от пристъп на старческо слабоумие. Или пък да го поднася. Не изключваше тази възможност. Голяма работа беше тази Елинор О-ла-ла. Някой — май беше Оскар Уайлд? — се беше пошегувал на смъртния си одър: „Дуелирах се на живот и смърт с моите… тапети. Един от нас изгуби и трябва да си тръгне завинаги.“

— Ще чакаш — каза Елинор, този път съвсем сериозно. — Лампите ще известят идването на някого. Може да се случат и други необичайни събития. Вратата ще се отвори. И твоят посетител ще влезе.

Дан озадачено погледна вратата към коридора, която вече беше отворена. Не я затваряше, та Ази да си тръгне, както обикновено правеше, след като доктор Сън поемеше нещата в свои ръце.

— Елинор, искате ли малко плодов сок?

— С удоволствие щях да пийна, ако имах вре… — Животът изтече от лицето й като вода от пробит умивалник. Очите й се впериха в нещо зад Дан, устата й се раззина. Страните й хлътнаха, брадичката й клюмна на костеливите й гърди. Горната й зъбна протеза падна, плъзна се върху долната й устна и увисна, създавайки впечатлението за зловеща усмивка.

Да му се не види, този път стана много бързо!

Дан внимателно пъхна пръст под протезата и я махна. Устната на мъртвата жена се разтегли, после се върна на мястото си, издавайки тих, шляпащ звук. Той остави протезата на нощното шкафче, понечи да стане, но се отказа и зачака тъмночервената мъглица, която опитната медицинска сестра от Тампа беше нарекла „последно издихание“. Нищо подобно не се случи.

Ще чакаш.

Добре, щеше да изчака… Опита се да се свърже с ума на Абра, но не успя. Може да беше добър признак. Може би означаваше, че тя вече се старае да крие мислите си. Или пък наистина беше загубил особената си дарба. Дори да беше така, нямаше значение. Щеше да си я възвърне. Винаги си я възвръщаше, поне досега.

За пореден път се запита защо не вижда мухи по лицата на гостите в дом „Хелън Ривингтон“. Дали защото не беше необходимо, понеже си имаше Ази? Какво ли виждаха мъдрите зелените очи на котарака? Ако не мухи, може би нещо друго, но виждаха, да, виждаха.

Гласовете на мъртвите приятели ли чувам, или е само грамофон?

Защо въпреки ранния час на етажа цареше мъртвешка тишина? От общото помещение в дъното на коридора не ехтяха разговори, не работеха нито радиото, нито телевизорът. Не се чуваха нито скърцането на подметките на Паул, нито тихите гласове на Джина и Андрия в сестринската стая. Нито звъненето на телефон. А часовникът му…

Погледна го. Нищо чудно, че не чуваше тиктакането му. Беше спрял.

Флуоресцентната лампа на тавана угасна, остана да свети само нощната лампа на Елинор. След миг осветлението на тавана се включи, а лампата примигна и угасна. Включи се пак, сетне двете угаснаха. Включиха се… угаснаха… включиха се…

— Кой е тук?

Каната с вода на нощното шкафче се разклати. Зъбните протези, които Дан беше свалил, зловещо изтракаха. Чаршафът на леглото леко се набръчка, като че ли нещо под него се беше размърдало. Топъл полъх, напомнящ мимолетна целувка, докосна страната на Дан, и изчезна.

— Кой е тук? — Сърцето му не ускори ритъма си, но той чувстваше ударите в шията и в китките си. Косъмчетата на тила му настръхнаха. Внезапно разбра какво е виждала Елинор през последните си мигове: парад на

(призраци)

мъртъвци, влизащи в стаята през едната стена и излизащи през другата. Излизащи ли? Не, преминаващи. Той не познаваше стиховете на Сеферис, но харесваше поезията на Одън: „Смъртта взема онези с многото парици, неуморните комици и мъжете с големи атрибути надарени.“ Приживе Елинор беше видяла всички тях и сега бяха тук…

Не, нямаше ги. Дан знаеше, че ги няма. Призраците, видени от Елинор, си бяха отишли и тя се беше включила в парада им. Казала му беше да изчака. И той чакаше.

Вратата към коридора бавно се хлопна. После се отвори вратата на тоалетната.

От гърлото на мъртвата Елинор Уилет се изтръгна една-единствена дума:

— Дани.

2.

На влизане в град Сайдуиндър ще видите табела с надпис: „ДОБРЕ ДОШЛИ НА ВЪРХА НА АМЕРИКА!“ Разбира се, това е преувеличение, но е доста близо до истината. На трийсетина километра от мястото, на което Източният склон става Западен, от шосето се отклонява черен път и криволичи на север. В началото му се издига дървена арка, на която е пирографиран следният текст: „ДОБРЕ ДОШЪЛ В КЪМПИНГ «БЛУБЕЛ»! ОСТАНИ ПОВЕЧКО, ДРУЖЕ!“

Наглед надписът символизираше старомодното западняшко гостоприемство, обаче местните хора знаеха, че много често пътят към къмпинга е преграден и е поставена друга табела: „ЗАТВОРЕНО ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ“. Те често се питаха как собствениците на „Блубел“ свързват двата края и понякога негодуваха, защото им се искаше къмпингът да работи всеки ден до настъпването на зимата, когато снегът затрупва второстепенните пътища. Спомняха си с умиление за бума в икономиката на Сайдуиндър, който предизвикваха гостите на „Панорама“, и се надяваха автотуристите поне отчасти да допринесат за възраждането й (макар да си даваха сметка, че къмпингуващите не са богати като тузарите, отсядали в хотела). Само че това не се случи. Жителите на Сайдуиндър стигнаха до заключението, че „Блубел“ е данъчен рай за някаква богата корпорация, която нарочно налива средства в губещо предприятие.

Да, къмпингът наистина беше рай, но не за могъща корпорация, а за „Верни на възела“, и когато те бяха там, на паркинга бяха само техните кемпери, сред които се открояваше грамадният „Ърт Круизър“ на Роуз Капелата.

През тази септемврийска вечер деветима Верни седяха в малката „Панорама“ — къщичка в стил рустик с високи тавани. В редките случаи, когато къмпингът беше отворен за туристи, къщичката се превръщаше в ресторант, в който сервираха закуска и вечеря. Храната приготвяха Малчото Еди и Голямата Мо (Ед и Морийн Хигинс в реалния живот). Те не можеха да стъпят и на малкото пръстче на Дик Халоран (малцина можеха), но кулинарните им умения задоволяваха непретенциозните автотуристи, стига в менюто да бяха включени месно руло, пилешко задушено, макарони със сирене, месно руло, палачинки с кленов сироп, салата с риба тон и месно руло с гъбен сос. След вечерята масите се разчистваха за игри на карти или на бинго, а през почивните дни се устройваха вечеринки с танци. Разбира се, само когато „Блубел“ приемаше туристи. Тази вечер, докато Дан Торънс (намиращ се през три часови зони на изток) седеше на леглото до мъртвата жена и чакаше посещение, в малката „Панорама“ се занимаваха с други дела.

Джими Калкулатора седеше начело на единствената маса в помещението с излъскан кленов паркет. Лаптопът му беше отворен, на екрана се виждаше снимка на родното селце на Джими в Карпатите (той често се шегуваше, че навремето дядо му е приел в дома си млад лондонски адвокат на име Джонатан Харкър.[1]).

Около него се бяха скупчили Роуз, Татенцето Гарван, Бари Китаеца, Чарли Жетона, Змията Анди, Ани Престилката, Дъг Дизела и Дядо Кино. Никой не искаше да стои до Дядо Кино, който вонеше така, сякаш се беше изпуснал в гащите и беше забравил да се изкъпе (напоследък му се случваше доста често), но сега имаха важна работа и волю-неволю се примиряваха с миризмата.

— Потърсих в Гугъл магазин „Джойнт“ и както очаквах, не открих нещо, което да ни е от полза.

Джими Калкулатора беше невзрачен човек с оредяла коса и със симпатично, макар и малко маймунско лице, който изглеждаше на петдесет — три пъти по-млад от истинската си възраст.

— Ако проявявате интерес, „джойнт“ е жаргонна дума, използвана от младежите за…

— Не ни интересува — прекъсна го Дъг Дизела и се обърна към Гарвана: — Между другото, понамирисваш, дядка. Не се обиждай, ама кога за последно си си бърсал задника?

Дядо Кино му се ухили; зъбите му бяха пожълтели и разядени, но нямаше нито един изкуствен.

— Жена ти ми го избърса тази сутрин, Дизел. С езика си, ако те интересува. Доста беше гадничко, но на нея май й харесват тези не…

— Млъкнете и двамата! — предупреди ги Роуз. Говореше спокойно, без да повиши тон, но те се отдръпнаха, сякаш ги беше зашлевила; изглеждаха гузни като ученици, смъмрени от преподавателката. — Продължавай, Джими, но по същество. Искам конкретни предложения, за да действаме незабавно.

— Знам какво ще кажат другите — промърмори Гарвана. — Ще кажат, че не е наложително да бързаме, защото тази година беше благодатна за нас: кръвопролитието в онова кино, пожарът в църквата в Литъл Рок и терористичното нападение в Остин. Да не забравяме и Хуарес. Признавам, че бях скептичен относно прекосяването на южната граница, но си струваше. Разбира се, че си струваше. Град Хуарес си беше спечелил прозвището „световна столица на престъпността“ благодарение на факта, че всяка година там се извършваха над две хиляди и петстотин убийства. Много жертви бяха изтезавани преди смъртта си. Накратко, условията бяха почти съвършени за Верните. Еманацията не беше съвсем чиста и понякога причиняваше стомашни болки, но вършеше работа.

— От толкова манджи с боб ме хвана рядкото щастие — промърмори Чарли Жетона, — но не мога да отрека, че реколтата беше много богата.

— Даааа, беше чудесна година — съгласи се Роуз, — обаче не можем да се преселим в Мексико, защото ще се набиваме на очи. Там минаваме за богати американци, а тук се сливаме с околната среда, така да се каже. Не ви ли писна да живеем година за година? Непрекъснато да пътуваме и да броим пълните контейнери? Това е различно. Истинска златна мина!

Другите не продумаха. Тя беше техният лидер и накрая щяха да й се подчинят, но не разбираха вманиачаването й по момичето. Всъщност това не я тревожеше — щяха да проумеят всичко, когато се срещнеха с малката. А когато тя се превърнеше в неизчерпаем източник на храна, щяха да паднат на колене и да се молят да целунат краката на гениалната Роуз. Кой знае, можеше и да им разреши.

— Продължавай, Джими, но не го усуквай.

— Почти съм убеден, че си „прихванала“ жаргонната версия на „Джой“ — така се нарича верига от супермаркети в Нова Англия. Магазините са общо седемдесет и два и са разположени между Провидънс и Преск Айл. Ученик в долните класове, разполагащ с айпад, за около две минути щеше да открие тази информация. Направих разпечатка на местоположенията на супермаркетите и чрез Вихър 360 се снабдих със снимки. Намерих шест магазина с изглед към планини. Два във Върмонт, два в Ню Хемпшир и още толкова в Мейн. — Той се наведе, измъкна изпод стола си чантата за лаптопа, извади папка и я подаде на Роуз. — Не са фотографии на търговските обекти, а на планините в близост до тях. Отново благодарение на Вихър 360, който е сто пъти по-добър от Гугъл Земя — благословен да е любопитният му нос, дето се пъха навсякъде. Разгледай ги и виж дали някоя ти се струва позната. В краен случай ще елиминираме тези, които определено не са от търсеното място.

Роуз отвори папката и прегледа снимките, без да бърза. Веднага отдели двете от Върмонт. Едната от Мейн също не вършеше работа: на нея беше фотографирана само една планина, а тя беше видяла планинска верига. Другите три разглежда по-дълго. Накрая ги върна на Джими Калкулатора:

— Един от тези магазини е.

Той обърна снимките:

— Фрайбърг, Мейн… Медисън, Ню Хемпшир… Анистън, Ню Хемпшир. Какво ти подсказва интуицията?

Роуз пак взе фотографиите, после посочи онези, на които Уайт Маунтинс бяха заснети от Фрайбърг и от Анистън:

— Мисля, че е една от тези, но ще проверя.

— Как ще провериш? — обади се Гарвана.

— Ще навестя малката.

— Може да е опасно, ако е вярно всичко, което ни каза за нея.

— Ще я издебна, докато спи. Момичетата спят дълбоко. Няма да разбере за визитата ми.

— Наложително ли е? Трите града се намират доста близо един до друг. Можем да ги обиколим и да проучим…

— Да, бе! — прекъсна го Роуз. — Ще цъфнем там и ще кажем: „Търсим едно местно момиче, но не можем да го открием по телепатичен път както обикновено, затова ви молим за съдействие. Случайно да сте виждали момиче на около дванайсет-тринайсет, което може да предсказва бъдещето или да чете мисли?“

Татенцето Гарван въздъхна, пъхна ръце в джобовете си и с укор я изгледа.

— Извинете ме — смотолеви тя. — Поизнервена съм. Държа час по-скоро да приключим с този въпрос. Не се тревожете за мен. Знам как да се пазя.

[1] Джонатан Харкър е героят на Брам Стокър от „Дракула“, който заминава за Трансилвания, за да продаде на граф Дракула къща в Лондон, и се превръща в негов пленник. — Б.пр. ↑

3.

Дан се взираше в покойната Елинор Улей. В отворените й, вече изцъклени очи. В изящните й ръце, обърнати с дланите нагоре. И най-вече в отворената й уста, изпълнена с безмълвното безвремие на смъртта.

— Кой си ти? — попита и наум добави: Сякаш не знам. Нали търсеше помощ и отговори?

— Добър човек си станал, малкия. — Устните не се движеха и думите сякаш бяха изречени с безразличие. Може би смъртта беше откраднала човешките чувства на верния му приятел — ах, колко щеше да е жалко! Ами ако не беше Дик, а някой, който се представя за него?

— Ако си Дик, докажи го. Кажи ми нещо, което знаем само двамата с него.

Мълчание. Дан обаче чувстваше присъствието. След малко гласът каза:

— Попита ме защо госпожа Брант иска да изяде пиколото, което паркира колите на гостите.

В първия момент Дан не разбра за какво става дума. После се сети. Споменът беше на една от най-високите полици, където той държеше всички страхотии от „Панорама“. И своите сейфове, разбира се. В деня, в който пристигна в хотела с родителите си, госпожа Бранд си заминаваше и той улови мисълта й, когато пиколото докара автомобила й: Ох, да ми падне! Ще го схрускам!

— Беше малко момче с голямо, мощно радио в главата. Домъчня ми за тебе, малкия. И ме хвана шубето, щото подозирах какво ще стане. Бях прав да се плаша, нали?

В думите отекнаха добротата и чувството за хумор на едновремешния му приятел. Да, безспорно беше Дик. Дан смаяно се взря в мъртвата жена. Лампите отново примигнаха. Каната на нощното шкафче пак се разклати.

— Не мога да остана дълго, синко. Стоенето тук ми причинява болка.

— Дик, има едно момиче…

— Абра — каза Дик толкова тихо, че сякаш въздъхна. — Малката е като тебе. Всичко се повтаря. Животът е кръговрат.

— Тя смята, че някаква жена я преследва. Жена с шапка, по-точно със старомоден цилиндър. Понякога, когато е гладна, непознатата имала на горната челюст само един дълъг зъб. Така ми каза Абра.

— Питай ме каквото си намислил, малкия. Не мога да се задържам тук. Сега за мене тоя свят е сън в съня.

— Има и други. Приятели на жената с цилиндъра. Държали са фенерчета, когато Абра ги е видяла. Кои са те?

Отново мълчание. Дик обаче не си беше отишъл. Да, беше се променил, но още беше тук. Дан го чувстваше в нервните си окончания и като електрически ток, плъзгащ се по влажните му очни ябълки.

— Те са гладни дяволи. Болни са и не го знаят.

— Не те разбирам.

— Знам. И това е чудесно. Ако ги беше срещнал, ако те бяха надушили, отдавна щеше да си мъртъв — използван и захвърлен като празна опаковка. Тъкмо туй е станало с хлапето, на което Абра вика „бейзболното момче“. И много други. Гладните дяволи търсят деца с озарения, ама ти вече си се сетил, нали? Те разяждат света като рак на кожата. Навремето са яздили камили в пустинята; навремето са прекосявали Източна Европа с моторизираните си фургони. Хранят се с писъци и пият болка. Да, ти преживя кошмар в „Панорама“, Дани, но си късметлия, задето избегна тия чудовища. Жената, за която говориш, си е навила на пръста да хване момичето и няма да миряса, докато не го пипне. Какво ще го правят ли? Може да го убият. Може да го подложат на Прехода. А най-страшно ще е да го пощадят и да се хранят с него, докато не го довършат.

— Не те разбирам…

— Ще изсмучат същността му. Ще го превърнат в куха черупка, в гладен дявол като тях. — От устата на мъртвата се изтръгна есенна въздишка.

— Дик, какво да предприема, да му се не види?

— Момичето те помоли за нещо. Изпълни го.

— Къде са тези… тези гладни дяволи?

— В твоето детство, откъдето идват всички дяволи. Не ми е позволено да ти кажа повече.

— Как да ги спра?

— Единственият начин е да ги убиеш. Да ги накараш да погълнат собствената си отрова. Направи го и ще изчезнат.

— Жената с шапката… Как се казва?

Откъм коридора се чу скърцането на гумена подочистачка и Пол Ларсон си засвирука. Атмосферата в стаята се промени. Някакво крехко равновесие започна да се нарушава.

— Иди при приятелите си. При онези, които знаят истината за теб. Мисля, че си станал свестен човек, малкия, но още си длъжник някому… — Настъпи тишина, после гласът, който и беше на Дик Халоран, и не беше, проговори за последен път, и то заповеднически: — Плати дълга си!

От очите, носа и от устата на Елинор избликна тъмночервена мъгла. Надвисна като облак над нея и след секунди се разсея. Лампите не примигваха. Каната на нощното шкафче не помръдваше. Дик си беше отишъл. Дан беше сам с мъртвата на леглото.

Гладни дяволи.

Не помнеше да е чувал по-страшна фраза. Фраза, казваща всичко на всеки, който като него беше разбрал какво представлява „Панорама“. Хотелът беше пълен с дяволи, но поне бяха мъртви. Надали същото можеше да се каже за жената с шапката и за приятелите й.

Още си длъжник някому. Плати дълга си.

Да, беше изоставил на произвола на съдбата момченцето с провисналата пелена и с бейзболната тениска. Нямаше право да стори същото с Абра.

4.

Дан изчака в сестринската стая пристигането на катафалката на погребална агенция „Джордж & синове“ и изпрати до задния вход на „Ривингтон“ 1 мъртвата Елинор, просната на носилка с колелца и покрита с чаршаф. После се върна в стаята си и се загледа в Кранмор Авеню, по което не се виждаше жива душа. С падането на нощта беше излязъл вятър, който брулеше първите пожълтели листа на дъбовете и те танцуваха и правеха пируети по тротоарите и по платното. В далечния край на градската мера миниградчето Лилипутия, осветявано само от няколко аварийни оранжеви лампи, също беше безлюдно.

Иди при приятелите си. При онези, които знаят истината за теб.

Били Фрийман знаеше — беше я научил още в началото, защото притежаваше мъничко от дарбата на младия си приятел. И ако Дик Халоран беше прав, ако Дан беше длъжник някому, същото се отнасяше и за Били, защото по-могъщото озарение на доктор Сън беше спасило живота на Фрийман.

Не че ще му го кажа… — помисли си Дан.

Всъщност нямаше да му се наложи.

Също и Джон Далтън, който си беше загубил часовника и който по една случайност беше педиатърът на Абра. Какво беше казал Дик с устата на мъртвата Елинор О-ла-ла? Всичко се повтаря. Животът е кръговрат.

Още по-лесно беше да изпълни молбата на Абра. Само че добирането до онова нещо… щеше да е малко по-сложно.

5.

Щом стана в неделя сутринта, Абра провери електронната си поща и намери следното съобщение от dtor36@nhmlx.com:

Абра, разговарях с приятел посредством таланта, който притежаваме двамата с теб, и вече съм убеден, че си в опасност. Ще ми се да обсъдя положението с още един човек, който е наш общ приятел — Джон Далтън, — но няма да го сторя без твоето разрешение. Мисля, че с него ще намерим онова, което нарисува на черната ми дъска.

Създаде ли си защитна стена? Предупредителна аларма? Една група хора може би ще те издирват — въпрос на живот и смърт е да не те намерят. От теб искам много да внимаваш. Стискам ти палци. ПАЗИ СЕ! Изтрий този имейл.

Чичо Д.

Не толкова съдържанието, а самото съобщение убеди Абра в сериозността на положението, защото тя знаеше, че Дан избягва да се свързва с нея по този начин; страхуваше се родителите й да не прочетат имейлите й и да решат, че тя си пише с някой опасен педофил.

Само ако знаеха на каква опасност е изложена дъщеря им, общуването с педофил щеше да им се стори като детска игра.

Да, беше я страх, но сега, когато навън беше светло и през прозореца й не надничаше красива жена с цилиндър, тя изпита приятна тръпка. Все едно беше героиня от роман на ужаса с романтични и със свръхестествени елементи — от онези, които училищната библиотекарка госпожа Робинсън презрително наричаше „тийнейджърско порно“. Момичетата в тези романчета имаха вземане-даване с върколаци, вампири и дори със зомбита, но не се превръщаха нито в едното, нито във второто, нито в третото.

Освен това беше прекрасно да си има закрилник, при това доста готин, макар че красотата му донякъде й напомняше за Джакс Телър от „Синовете на анархията“ — филм, който с Ема Дийн тайно бяха гледали на компютъра на Ем. Тя изтри имейла от Дан, като използва опцията SECURE, за да го заличи завинаги от компютъра си. Ема наричаше тази опция „програма за защита от любопитни гаджета“. („Де да имаше поне едно гадже, Ем“ — често си казваше Абра.) После изключи лаптопа и го затвори. Безсмислено беше да пише имейл на Дан — трябваше само да затвори очи.

Дзън-дзън!

Изпрати съобщението и отиде да вземе душ.

6.

Дан си взе чаша кафе и щом се върна в стаята си, видя ново съобщение на черната дъска:

МОЖЕШ ДА КАЖЕШ НА ДОКТОР ДЖОН, НО НЕ И НА НАШИТЕ!

Ясно. Не и на родителите й. Поне засега. Дан обаче знаеше, че рано или късно (по-вероятно рано) те ще разберат, че се случва нещо. Реши, че ще прекоси този мост (или ще го изгори), когато му дойде времето. Сега имаше много по-важни дела и първото беше да телефонира някому.

Обади се някакво дете и когато той поиска да разговаря с Ребека, хлапето хвърли слушалката и се затича нанякъде, викайки „Бабо, за теб е!“ След няколко секунди Дан чу гласа на Ребека Клаузен.

— Здравей, Бека. Дан Торънс те безпокои.

— Ако се отнася за Елинор Уилет, тази сутрин получих имейл от…

— Не, търся те по друг повод. Искам няколко дни отпуска.

— Доктор Сън иска отпуска, така ли? Не може да бъде! През пролетта насила те накарах да си вземеш полагаемите почивни дни, но ти пак идваше в хосписа веднъж-два пъти дневно. Със семейството ти ли е свързано?

Дан си спомни Абрината теория на относителността и отговори утвърдително.

ДЕСЕТА ГЛАВА

СТЪКЛЕНИ ФИГУРКИ

1.

Дейвид стоеше по хавлия до кухненския плот и разбиваше яйца в голяма купа. Телефонът иззвъня. От горния етаж се чуваше шуртенето на вода. Ако Абра спазеше навика си за неделните утрини, сто на сто щеше да остане под душа, докато не свършеше топлата вода в бойлера.

Той погледна екранчето за входящите обаждания. Кодът беше 617, на Бостън, обаче номерът не беше на Кончета.

— Ало?

— Ох, добре, че вдигна ти! — Обаждаше се Луси и по гласа й личеше, че е на края на силите си.

— Къде си? Защо не използваш мобилния си телефон?

— Обаждам се от Масачузетската окръжна болница. Използването на мобилни телефони не е разрешено — навсякъде има забранителни надписи.

— Как е момо? А ти?

— Аз съм добре. Момо… сега е стабилизирана, но известно време положението беше кошмарно. — Луси преглътна. — Излъгах — кошмарът продължава. — Тя не издържа и заплака. Всъщност не плачеше, а отчаяно ридаеше.

Дейвид зачака. Сега се радваше, че Абра е в банята, и се надяваше топлата вода да стигне за по-дълго време. Изглежда, положението в Бостън беше много сериозно.

Най-накрая жена му се успокои дотолкова, че да продължи да говори:

— Този път момо си счупи ръката.

— Аха, ясно. Друго има ли?

— Да, има! — почти му изкрещя Луси, и то с онзи тон („Защо мъжете са толкова глупави?“), който Дейвид ненавиждаше; смяташе, че се дължи на италианската й кръв, без да си дава сметка, че понякога наистина постъпва глупаво.

Той дълбоко си пое въздух, за да се успокои, и промърмори:

— Разкажи ми, скъпа.

И Луси му разказа, въпреки че на два пъти отново се разрида и му се наложи да я изчака. Беше капнала от умора, но имаше и още нещо: за пръв път тя си даваше сметка за нещо, което подсъзнателно беше усещала от доста време — че нейната момо ще умре. Може би в адски мъки.

Кончета, която напоследък спеше много малко и на пресекулки, се събудила посред нощ, защото й се ходело до тоалетната. Вместо да повика Луси да й донесе подлогата, тя се опитала да стане и да се обслужи сама. Успяла да стъпи на пода и да седне, обаче й се завило свят и паднала от леглото на лявата си ръка. Костта не се счупила, а се раздробила. Луси, капнала от умора след дългите месеци, през които беше нощна медицинска сестра — дейност, за която не беше обучена, — се събудила от писъците на баба си.

— Не викаше за помощ — обясни на Дейвид, — нито крещеше. Пищеше като лисица, чието краче е откъснато от горски капан.

— Миличка, сигурно е било ужасно.

Луси Стоун, която се беше свряла в нишата на първия етаж до автоматите за закуски и — чудо на чудесата! — няколкото работещи телефонни автомата, изпитваше болки в цялото си тяло, покрито със засъхваща пот (усещаше миризмата, която в никакъв случай не беше на „Лайт Блу“ на Долче и Габана), мъчеше я най-жестоката мигрена от четири години насам, но знаеше, че никога няма да обясни на съпруга си колко ужасно е било преживяването й. Какво противно откровение е било за нея. Мислиш си, че приемаш основните факти — жената остарява, жената става немощна и накрая умира, после разбираш, че нещата не са толкова елементарни. Разбираш го, когато намираш жената, призната за една от най-талантливите поетеси на своето време, да лежи сред локва от собствената си урина и да крещи на внучката си да накара болката да престане, да престане, о, Божия майко, нека престане! Когато видиш ръката, извита като изстискан парцал, и чуеш как поетесата я нарича долна курва и се моли да умре, за да не чувства нетърпимата болка.

Как да разкажеш на съпруга си, че още си била сънена и си се страхувала, че каквото и да направиш, ще е погрешно? Как да му разкажеш, че тя е издраскала лицето ти, когато си се опитала да я преместиш, и е надала вой като прегазено куче? Как да му обясниш какво е да оставиш любимата си баба просната на пода, докато набираш 911, а после да седиш до нея в очакване на линейката и да я караш да пие със сламка оксикодон, разтворен във вода? Как линейката все не идваше и ти се сети за песента на канадеца Гордън Лайтфут „Крушението на Едмънд Фицджералд“, в която се пита къде отива Божията милост, когато вълните превръщат минутите в часове. Вълните, заливащи момо, бяха от болка, тя потъваше, а вълните неуморно връхлитаха върху нея.

Не искаше да разкаже на Дейвид как когато Кончета отново закрещя, тя я хвана под мишниците и я издърпа на леглото, макар да знаеше, че от напрягането седмици наред ще я болят раменете и кръстът. Как се опитваше да не чува виковете: Пусни ме, не ме дърпай, ще ме убиеш! И как задъхана седна, облягайки гръб на стената, без да обръща внимание на кичурите мокра от пот коса, залепнали за лицето й, докато момо ридаеше, притискаше до гърдите си деформираната си ръка и питаше защо Луси й причинява такава болка и защо това нещастие се е случило тъкмо на нея.

Най-после линейката дойде и парамедикът (Луси така и не чу името му, но го благослови в безмълвните си молитви) инжектира на момо нещо, което я приспа. Можеше ли Луси да признае пред съпруга си, че й се е приискало инжекцията да убие баба й?

— Да, беше ужасно — промърмори. — Радвам се, че Абра не пожела да дойде в Бостън през този уикенд.

— Напротив, искаше, но имаше много домашни, а и вчера й се наложи да отиде до библиотеката. Наистина е било важно, иначе ми вади душата да я заведа на футболния мач. — Дейвид си даваше сметка, че дърдори глупости, но… какво да кажеш на човек, преживял кошмара, на който е била подложена жена му? — Лус, адски съжалявам, че не бях до теб в тези мигове…

— Не се оправдавай, нямаш вина. Но… да я беше чул как пищи! Може би тогава щеше да разбереш истината. Докато съм жива, не искам да чуя някой да пищи така! Момо беше олицетворение на спокойствието и винаги съумяваше да разсъждава трезво, когато другите обезумяваха от страх…

— Да, знам…

— И да се превърне в пищящото същество, което видях снощи… не е честно, не е! Единствените думи, които помнеше, бяха пичка, лайно, пикня, мамка ти гадна и…

— Опитай се да ги забравиш, скъпа — промълви Дейвид и осъзна, че душът в банята на горния етаж вече не тече. Абра на бърза ръка щеше да навлече неделните си одежди и след няколко минути с развяваща се блуза и с развързани маратонки тичешком да заслиза по стълбището.

Луси обаче не можеше да се успокои, още беше под въздействието на преживяното.

— Помня едно нейно стихотворение. Не мога да го цитирам дословно, но мисля, че започваше така: „Бог е ценител на изящните предмети и домът му сред облаците е украсен с фигурки от най-фино стъкло.“ Навремето ми се струваше, че образът е прекалено сладникав и неприсъщ за поезията на Кончета Рейнолдс…

Аба-Ду, неговата Аба-Ду… тяхната Аба-Ду, поруменяла от топлата вода, застана до него и попита:

— Всичко наред ли е, татко?

Дейвид вдигна ръка, давайки й знак да изчака няколко секунди.

— Вече знам какво е имала предвид и никога повече няма да мога да чета това стихотворение — добави Луси.

— Аби е до мен, миличка — каза той с престорено весел тон.

— Добре. Искам да й кажа нещо. Не бой се, повече няма да плача, но няма как да скрием истината от нея.

— Можем да й спестим най-страшното, става ли? — промълви Дейвид. Абра стоеше до масата, мократа й коса беше завързана на две опашки и тя изглеждаше като десетгодишно хлапе. Смръщеното й чело издаваше безпокойството й.

— Да, може би — съгласи се Луси, — но аз вече не издържам, Дейви. Въпреки че през деня идва болногледачка, която ме отменя. Мислех, че ще се справя, но се надцених. Съвсем наблизо, във Фрейзиър, имало хоспис. Каза ми сестрата в приемното отделение. Мисля, че болниците разполагат със списъци на подобни лечебни заведения. Така или иначе домът за болни възрастни хора се нарича „Хелън Ривингтон“. Обадих им се, преди да ти телефонирам, и се оказа, че тъкмо днес се е освободила стая. Вероятно снощи Бог е съборил от полицата над камината поредната стъклена фигурка.

— Чета в съзнание ли е? Обсъдихте ли…

— Събуди се преди няколко часа, но не беше на себе си. Минало и настояще се преплитаха в ума й.

А пък аз блажено съм спял — гузно си помисли Дейвид. — И несъмнено съм сънувал новата си книга.

— Когато съзнанието й се проясни — надявам се това да се случи, — ще й съобщя възможно най-тактично, че този път ще стане каквото реша аз. Време е за нея да се грижат лекари и медицински сестри, а не приходящи болногледачки.

— Добре. — Дейвид знаеше, че науми ли си нещо жена му, единственият изход е да не й се изпречваш на пътя и да я оставиш да действа.

— Татко? Мама добре ли е? А момо? — попита Абра, макар да знаеше, че майка й е сравнително добре, но не и прабаба й. „Чула“ беше думите на Луси, докато беше под душа, и шампоанът и сълзите се смесиха на лицето й. Вече беше свикнала да се преструва на весела, докато не й кажеха, че трябва да тъгува. Дали новият й приятел Дан още от малък се беше научил да се прави на непукист? Да, сигурно.

— Мила, Аби настоява да говори с теб.

Луси въздъхна:

— Добре.

Дейвид подаде слушалката на дъщеря си.

2.

Тази неделя в два следобед Роуз Капелата окачи на вратата на кемпера си табелка с надпис „НЕ МЕ БЕЗПОКОЙТЕ ОСВЕН В КРАЕН СЛУЧАЙ!“ Нищо не биваше да наруши плановете й за следващите часове. Днес щеше да пие само вода, без да сложи залък в устата. Вместо сутрешното кафе изпи доза очистително. Настъпеше ли моментът да проникне в съзнанието на момичето, щеше да е чиста като празна чаша.

След като физическите потребности нямаше да нарушават концентрацията й, лесно щеше да открие необходимата информация: името на момичето, къде се намира то, какво знае и — най-важното — споделя ли с някого. Щеше да се просне на двойното легло в кемпера и да лежи неподвижно от четири следобед до десет вечерта, да се взира в тавана и да медитира. След като умът й се очисти като тялото, ще вдиша енергия от контейнер в тайното отделение — съвсем малко ще е напълно достатъчно — и отново ще завърти света така, че да влезе в момичето, а то — в нея. По това време на Източното крайбрежие ще е един през нощта и малката ще спи, непробудно, което ще позволи на нея, Роуз, спокойно да се порови в съзнанието й. Може дори да внуши на малката, че при нея ще отидат хора, които ще й помогнат, затова трябва да ги последва.

Но… преди повече от двеста години Боби Бърнс, земеделецът-поет, е казал: „… за щастие мислим, ето на, а злобната съдба отвън подготвя ни злочестина.“[1] Тъкмо когато Роуз подхвана мантрата за пречистване, злочестината затропа на вратата й.

— Който и да си, разкарай се! — кресна тя. — Кьорав ли си, та не виждаш табелката?

— Роуз, дошли сме с Ореха — обади се Гарвана. — Мисля, че е открил каквото му заръча, но иска твоето одобрение — адски трудно е да се пресметне времето за въздействие на това чудо.

Тя полежа още секунда, после гневно изпухтя, стана, грабна тениската с надпис „ЦЕЛУНИ МЕ НА ПОКРИВА НА СВЕТА!“ и я навлече. Късата фланелка стигаше едва до бедрата й, но сега не й беше до спазване на етикецията. Отвори вратата и изръмжа:

— Дано имате сериозно основание да ме безпокоите. Иначе ще ви се стъжни!

— Ако е неудобно, ще дойдем по-късно — измънка Ореха — дребничък човек с плешиво теме и с туфи прошарена коса, стърчащи над ушите му. Колебливо размаха листа хартия, който държеше, и понечи да си тръгне.

— Не! Само не ми губете времето! — Седнаха до масата в помещението, което беше и кухня, и дневна. Роуз сграбчи листа хартия и набързо прегледа написаното: химична формула с много шестоъгълници, която не й говореше нищо. — Какво е това чудо?

— Силно успокоително — отговори Ореха. — Ново и безопасно в смисъл, че няма опасност от предозиране. Наш човек от Агенцията за национална сигурност е дал формулата на Джими. Малката ще заспи като пън, гарантирам.

— Хммм, май е тъкмо каквото търсехме — неохотно призна Роуз. — И все пак не можахте ли да изчакате до утре?

— Извинявай, извинявай — угоднически промълви Ореха.

— Аз пък няма да се извиня! — тросна се Гарвана. — Знаеш ли защо? Ако искаш да отвлечем малката, трябва да уредя да изпратят медикамента на една от нашите тайни пощенски кутии, което отнема време.

„Верни на възела“ използваха стотици пощенски кутии из цяла Америка, намиращи се в магазините, предлагащи и куриерски услуги. Гарвана имаше право — получаването на пратка, доставена на определена пощенска кутия, означаваше предварително планиране, защото Верните се придвижваха само с кемперите си: да използват обществен транспорт за тях беше равнозначно да си направят харакири. Имаха възможност да летят с частни самолети, но избягваха това, защото страдаха от височинна болест. Според Ореха причината беше свързана с нервната им система, коренно различаваща се от тази на обикновените човеци. Роуз повече се притесняваше от друга нервна система, финансирана от данъкоплатците. След терористичните атаки на 11 септември от Отдела за вътрешна безопасност бяха изнервени и следяха дори частните полети, а първото правило на Верните гласеше в никакъв случай да не привличат вниманието.

Благодарение на отличната пътна мрежа, свързваща всички щати, кемперите вършеха идеална работа. И този път щеше да е същото. Малък отряд от похитители щеше да измине разстоянието от Сайдуиндър до Нова Англия за по-малко от трийсет часа, ако пътуваха, без да спират, като шофьорите се редуваха зад волана.

— Добре — каза Роуз вече много по-кротко. — Кой е тайникът ни край магистрала I-90 в северния район на щат Ню Йорк или в Масачузетс?

Гарвана отговори веднага като примерен ученик:

— „Изи Мейл“ в Стърбридж, Масачузетс.

Тя почука с пръст по листа хартия, който Ореха държеше:

— Да изпратят там това чудо, но не направо, а по заобиколен път, та ако нещо се обърка, да няма следа, водеща към нас.

— Разполагаме ли с толкова много време? — попита Гарвана.

— Разбира се — отговори Роуз — лекомислие, за което по-късно щеше да се кае. — Пратката да пътува първо на юг, после на север, след това към Средния запад и накрая към Нова Англия. Важното е до четвъртък да е в Стърбридж. Куриерите да са от „Експрес Мейл“, а не от „ФедЕкс“ или от „Ю Пи Ес“.

— Дадено — без колебание каза Гарвана.

Роуз се обърна към лекаря на Верните:

— Дано не грешиш, Орех. Ако убиеш малката, вместо да я приспиш, ще си първият Верен, изпратен в изгнание след юни 1876 и битката при Литъл Биг Хорн. — Тя със задоволство забеляза как Ореха пребледня. Не възнамеряваше да гони никого, но още я беше яд, задето одеве я бяха прекъснали.

— Пратката ще бъде доставена в Стърбридж и Ореха няма да сгафи — заяви Гарвана. — Бъди спокойна.

— Няма ли друго успокоително, което да си набавим тук?

— Не, иначе момичето може да хвърли топа като Майкъл Джексън — намеси се Ореха. — Медикаментът е безопасен и действа бързо. Ако малката има голяма сила, както твърдиш, бързината е от голямо…

— Добре, добре, разбрах. Свършихме ли?

— Има още нещо — измънка Ореха. — Предполагам, че не е спешно, но…

Роуз погледна през прозореца и въздъхна — законът за всемирната гадост действаше с пълна сила — Джими Калкулатора прекосяваше паркинга край малката „Панорама“ и също размахваше някакъв лист хартия. Защо беше окачила на вратата си табелка „НЕ МЕ БЕЗПОКОЙТЕ“? Да беше сложила друга с надпис „ВЛЕЗТЕ ВСИЧКИ“.

Събра гнева си, пъхна го в торба, скъта я в дъното на съзнанието си и кисело се усмихна:

— Е, като сте започнали, довършете.

— Дядо Кино — каза Гарвана — непрекъснато се изпуска и…

— От двайсет години е така! — прекъсна го Роуз. — Отказва да носи санитарни пелени и аз не мога да го накарам. Никой не може.

— Не, не, сега е различно — намеси се Ореха. — Вече почти не става от леглото. Чернооката Сю се грижи за него, доколкото може, но кемперът му вони на тоалетна…

— Ще се оправи, като го нахраним! — отсече Роуз, въпреки че изражението на Ореха я изплаши. Томи Камиона беше починал преди две години — отрязък от време, който за Верните се равняваше на две седмици. А сега Дядо Кино?

— Не, няма — възрази Гарвана. — Разумът го напуска. Освен това… — Той погледна Ореха. — Тази сутрин Пети е била при него; смята, че го е видяла да се изпарява.

— Смята, така ли? — сопна се Роуз. — Някой да е видял това да се случва? Например Сю?

— Не.

Роуз сви рамене: „Е, какво ви казах?“ Джими почука, преди да продължат разговора, и този път тя се зарадва на неканения посетител.

— Влез!

Калкулатора открехна вратата и надникна през процепа:

— Удобно ли е?

— Ама, разбира се, че удобно! Да беше довел и балерините от „Рокетс“ и духовия оркестър на Калифорнийския университет! Какво толкова — само се опитвах да медитирам, след като си доставих удоволствието да пия очистително.

Гарвана я погледна накриво и тя си даде сметка, че може би е заслужила безмълвния му упрек — хората й си вършеха работата и изпълняваха нейните нареждания, само че ако Гарвана заемеше нейното място, щеше да разбере какво е да си водач. Нямаш нито миг за себе си, освен ако не заплашиш със смърт натрапниците. А много пъти дори и това не помага.

— Искам да ти покажа нещо интересно — каза Джими. — И като видях, че Гарвана и Ореха вече са тук, си помислих…

— Знам какво си си помислил. Говори.

— Порових в интернет за новини от градчетата, които ти посочи — Фрайбърг и Анистън. Ето какво открих в броя на „Юнион Лидър“ от миналия четвъртък. Може да няма връзка, но…

Тя взе разпечатката. Водещата статия беше посветена на футболния отбор на някакво задръстено училище, който бил разпуснат поради съкращения в бюджета. Под нея имаше кратка дописка, която Дижми беше оградил с червено.

МИНИЗЕМЕТРЕСЕНИЕ В АНИСТЪН

Има ли миниземетресения? Да, ако може да се вярва на живеещите на Ричланд Корт — къса уличка в Анистън, която свършва при река Сако. Във вторник следобед няколко души от Ричланд Корт съобщили за трус, от който прозорците задрънчали, подовете се разтресли и чашите и чините изпопадали от полиците. Пенсионерът Дейн Борланд, чиято къща е в края на уличката, ни показа пукнатина по средата на наскоро асфалтираната алея за коли и каза: „Ето ви доказателство, ако не вярвате.“ Въпреки че във вторник от Центъра за геологически изследвания в Рентам, Масачузетс, не са регистрирали земни трусове в Нова Англия, Мат и Каси Ренфру организирали „земетръсно барбекю“, на което присъствали почти всички техни съседи. Андрю Ситенфелд от Геологическия център предположи, че люлеенето, усетено от живеещите на Ричланд Корт, може да е причинено от внезапен прилив на вода в тръбите на канализацията или от военен самолет, преминал звуковата бариера. Като чу въпросните предположения, господин Ренфру се разсмя и заяви: „Не ни казвайте какво сме усетили — беше земетресение! Обаче нямаше големи щети, а пък ние си спретнахме страхотен купон по този случай.“

Андрю Гулд

Роуз прочете два пъти дописката и очите й блеснаха:

— Браво, Джими! Добро попадение.

Той се усмихна:

— Благодаря. Оставям ви да поразсъждавате върху откритието ми.

— Вземи и Ореха — време е да нагледа Дядо Кино. Гарван, ти остани.

Той изчака двамата да излязат от кемпера и затвори вратата.

— Мислиш ли, че момичето е предизвикало земетресението в Ню Хемпшир?

— Да. Почти съм сигурна — ако не сто процента, то осемдесет. И след като вече знам не само в кой град, но и на коя улица да търся момичето, довечера ще ми е много по-лесно.

— Ако й внушиш да те последва, може да не се наложи да я упоим.

Тя се усмихна и отново си помисли, че Гарвана не знае каква сила притежава това момиче. По-късно щеше да си каже: А пък аз си въобразявах, че знам, и това ми е голямата грешка.

— Не е забранено да се надяваш, драги. Само че ще те разочаровам: щом пипнем малката, успокоителното, макар и най-съвременно, няма да ни свърши работа. Трябва ни чудодейно средство, което да я превърне в кротка овчица, за да ни се подчинява безпрекословно, докато не разбере, че е в неин интерес да ни сътрудничи.

— Ще ни придружиш ли, когато тръгнем да я заловим?

Такива бяха плановете на Роуз, но сега се поколеба, като се сети за Дядо Кино.

— Още не знам — промърмори.

Гарвана не започна да я разпитва, за което му беше благодарна, а си тръгна. Преди да излезе, промърмори:

— Ще се погрижа повече да не те безпокоят.

— Добре. Накарай Ореха да направи обстоен преглед на дядото — от храносмилателната до отделителната система. Ако наистина се изпарява, искам да бъда известена утре, след като изляза от изолацията. — Тя отвори тайника в пода на кабината и извади един от контейнерите. — Нахранете го с каквото е останало вътре.

Гарвана стреснато я изгледа:

— Всичко ли да му дадем? Роуз, безсмислено е, ако той се изпарява.

— Дайте му го! Годината беше благодатна, както напоследък неколцина от вас ми напомниха. Можем да си позволим известно разточителство. Освен това ние, „Верни на възела“, имаме само един дядо. Той помни времената, когато европейците са боготворели дърветата, а не луксозните жилища. Няма да допусна да го загубим, ако можем да му помогнем. Не сме диваци.

— Леваците май са на друго мнение.

— Затова са леваци. Сега се махай.

[1] „На мишката“, Робърт Бърнс, превод Иван Вазов. — Б.пр. ↑

3.

През неделите след Деня на труда Лилипутия работеше само до три следобед. В шест без петнайсет тази привечер на скамейката в края на умаленото Кранмор Авеню седнаха трима великани и в сравнение с тях дрогерията и кино „Музикална кутийка“ (през туристическия сезон всеки можеше да погледне през прозореца му и да види как на миниатюрен екран се прожектират мънички филмови клипове) сякаш внезапно още повече се смалиха. Джон Далтън нахлупи червената си шапка с логото на „Ред Сокс“ на главата на миниатюрната статуя, изобразяваща Хелън Ривингтон и издигаща се на площадчето пред миниатюрната съдебна палата, и заяви:

— Убеден съм, тя си е падала по „Сокс“. Хората по тези места са техни верни почитатели. Само изгнаници като мен си падат по „Янките“. Защо ме повика, Дан? Заради нашата среща пропускам вечерята със семейството. Жена ми проявява разбиране, но търпението й не е безгранично.

— Ще ти се разсърди ли, ако ме придружиш до Айова? Само за няколко дни и изцяло на мои разноски, разбира се. Нали се сещаш за Дванайсетата стъпка? Е, налага ми се да посетя един мой чичо, който се погубва с кокаин и с алкохол. Роднините ме молят да му помогна, но сам няма да се справя.

Анонимните алкохолици нямаха правила, но спазваха много традиции (които на практика бяха правила). Най-ненарушима беше забраната да предприемаш сам Дванайсетата стъпка по отношение на активен алкохолик, освен ако той не е затворен в болница, в изтрезвителното или в местната лудница. В противен случай съществуваше реална опасност да се съблазниш и да започнеш да обръщаш чаша след чаша или да смъркаш линия след линия. Кейси Кингсли често казваше, че пристрастяването е като подарък, от който не можеш да се отървеш.

Дан погледа Били Фрийман и се усмихна:

— Искаш ли да кажеш нещо? Давай.

— Мисля, че нямаш чичо. Нито че са ти останали някакви роднини.

— Нима? Обаче не си сигурен, така ли?

— Ами… не съм те чувал да ги споменаваш.

— Мнозина си имат роднини и не говорят за тях. Ти обаче знаеш, че съм сам на този свят, нали?

Били не продума, но явно се смути.

— Дани, не мога да пътувам до Айова — измънка Джон. — Графикът ми за прием на пациенти е запълнен до края на седмицата.

Дан сякаш не го чу и продължи да се взира в Били. Бръкна в джоба си, взе нещо и показа юмрука си:

— Какво държа? — Били още повече се смути. Обърна се към Джон, разбра, че напразно очаква помощ, и пак погледна Дан. — Спокойно, той е наясно с дарбата ми. Преди време му помогнах и той знае, че помагам и на други хора, с които ходя на сбирките. Сред приятели си, не бой се.

Фрийман се позамисли, после каза:

— Може би е монета, но мисля, че е един от твоите медальони — ония, които се дават от Анонимните алкохолици на всеки, останал трезвен в продължение на дванайсет месеца.

— Коя година ознаменува този?

Били се поколеба и се загледа в юмрука му.

— Ще ти помогна — намеси се Джон. — Той не близва алкохол от пролетта на 2001 и щом носи този медальон, вероятно го е получил за дванайсет години трезвеност.

— Има логика, но не е вярно. — Били се съсредоточи и между веждите му се врязаха две вертикални бръчки. — Мисля, че е… седмата.

Дан отвори дланта си. На медальона беше гравирано голямо VI.

— Да му се не види — затюхка се Били. — Обикновено улучвам.

— Много близо си до истината — успокои го Дан. — И не е улучване, а озарение.

Възрастният човек извади цигарите си, погледна лекаря, седнал до него, и пъхна пакета обратно в джоба си.

— Ами… щом казваш…

— Знам още подробности за теб, Били. Като малък си бил цар на отгатването. Знаел си кога майка ти е в добро настроение и си използвал момента да изврънкаш още някой и друг долар. Знаел си кога баща ти е ядосан и си гледал да не му се мяркаш пред очите.

— Вярно е, че знаех кога не бива да мрънкам, задето за вечеря ми пробутват вчерашната яхния — промърмори Били.

— Играеше ли комар?

— Залагах на конните състезания в Салем. Сума пари изкарах. Само че като станах на около двайсет и пет, сякаш загубих способността да улучвам победителите. Веднъж ми се случи да моля хазяина да изчака още един месец за наема и това ме излекува от хазарта.

— Вярно е, че онова, което наричам дарба, намалява с напредването на възрастта, но не си я загубил напълно.

— Ти си по-надарен от мен — отсече Били без капчица колебание.

— Не е някакъв трик, а самата истина, така ли? — промърмори Джон. Всъщност не задаваше въпрос, а констатираше факт.

— До края на седмицата имаш само един неотложен служебен ангажимент — каза му Дан. — Момиченце с рак на стомаха. Казва се Фелисити и…

— Фредерика — поправи го Далтън. — Фредерика Бимел. Приета е в болницата „Меримак Вели“. Исках да разговарям с нейния онколог и с родителите й.

— В събота сутринта.

— Да, точно така. — Той удивено изгледа Дан. — Боже! Мили боже! Това, което притежаваш… Нямах представа, че е толкова силно.

— Ще се върнем от Айова в четвъртък. Най-късно — в петък обясни Дан и наум добави: Освен ако не ни арестуват. Тогава няма да се прибереш навреме.

Погледна Били, за да разбере дали е прихванал това песимистично предположение. Не, изглежда, че го беше пропуснал.

— За какво става въпрос?

— За друга твоя пациентка. Абра Стоун. Тя е като нас с Били, Джон — мисля, че вече го знаеш. Само че е много по-надарена. За да разбереш доколко, ще направя следното сравнение: аз притежавам по-голяма сила от Били, но в сравнение с Абра съм като врачка на селски панаир.

— Божичко! Лъжиците!

Дан озадачено го изгледа, после си спомни:

— Да, лъжиците, които тя е окачила на тавана.

Далтън се ококори:

— И това ли го прочете в ума ми?

— Уви, ще те разочаровам. Истината е, че тя ми каза за лъжиците.

— Кога? Кога?

— След малко ще стигна и до това. Нека първо да опитаме истинско четене на мисли. — Дан хвана ръката на доктор Джон. От опит знаеше, че физическият допир почти винаги помага. — Родителите й са се обърнали към теб, когато е била съвсем малка… може би току-що проходила. Или те е потърсила нейна леля или прабаба. Тревожели са се за нея още преди тя да украси кухнята с лъжици, защото в дома им се случвали странни явления. Нещо свързано с пиано… Били, помогни ми.

Фрийман хвана другата ръка на Джон, Дан улови неговата и така затвориха кръга. Малък спиритически сеанс в Лилипутия.

— Песен на „Бийтълс“ — промърмори Били. — Изпълнявана на пиано вместо на китара. Било е… не знам. Знам само, че ги е побърквало.

Далтън се втренчи в него.

— Виж, Джон, тя разреши да ни се довериш. Настоява да го сториш. Довери ми се.

Джон Далтън не продума почти минута, после им разказа всичко… почти всичко. Премълча само историята със „Семейство Симпсън“ по всички телевизионни канали. Беше прекалено откачена.

4.

Джон довърши разказа си и зададе логичен въпрос: откъде Дан е научил за Абра Стоун?

Младежът извади от задния си джоб малък опърпан бележник със снимка на скален нос, в който се разбиват големи вълни, и с мотото „НИТО ЕДНО ВЕЛИКО ДЕЛО НЕ Е СЪТВОРЕНО ИЗВЕДНЪЖ“.

— Ако не ме лъже паметта, ти не се разделяше с него, нали така? — попита Джон.

— Да. Надявам се да не си забравил, че Кейси Кингсли е моят настойник.

Далтън забели очи:

— Как да забравя, след като всяко твое изказване на сбирките започваше с думите „Моят наставник Кейси Кингсли често казва…“

— Джон, не се прави на тарикат. Никой не ги обича.

— Грешиш — жена ми ме обича, защото съм секси тарикат.

Дан въздъхна:

— Виж какво съм написал.

Далтън прелисти бележника:

— Ами… това е нещо като дневник на сбирките ни. От 2001.

— Кейси ми нареди за деветдесет дни да посетя деветдесет събрания и да си водя записки за всяко. Погледни какво съм написал за осмото.

Джон намери страницата. Сбирката се беше провела в Методистката църква във Фрейзиър. Той знаеше за тези събрания, но ги посещаваше доста рядко. Под записката прилежно беше написано с големи букви „АБРА“.

Далтън озадачено изгледа младежа:

— Нима твърдиш, че тя се е свързала с теб, когато е била само на два месеца?

— Отдолу са записките за следващата сбирка, така че не бих могъл по-късно да добавя името на Абра, за да те забаламосам. Освен ако не съм изфабрикувал този бележник. Само че мнозина „колеги“ от Анонимните алкохолици ще потвърдят, че не съм се разделял с него.

— Включително моя милост — кимна Джон.

— Точно така. По онова време винаги носех бележника и задължителната чаша с кафе. Те бяха моите предпазни мрежи. Тогава нито знаех, нито се интересувах коя е тази Абра. Смятах, че е сред случайните контакти, с които понякога се сблъсквах. Все едно бебе в кошче да се пресегне и да ти хване носа…

След три-четири години тя написа една дума на черната дъска в моята стая. Думата беше „Поздрави“. После продължи да се „обажда“ от време на време, все едно ме подсещаше за съществуването си. Мислех, че го прави несъзнателно, но винаги откликвах. И когато й потрябва помощ, аз бях единственият, когото тя потърси.

— Помощ ли? Какво й се е случило? — Джон се обърна към Били. — Ти знаеш ли за нея?

Фрийман поклати глава:

— Не. А и много рядко пътувам до Анистън.

— Кой ти каза, че Абра живее в Анистън?

Били посочи с палец Дан:

— Той.

Джон отново се обърна към Дан:

— Да речем, че ти вярвам. Да чуем всичко.

Дан разказа за кошмарния сън на Абра за бейзболното момче, за призрачните силуети, насочили фенерчетата си към него. За жената с ножа, която била облизала кръвта му от дланите си. И как след време Абра видяла снимката му в местното рекламно вестниче.

— Как е видяла всичко това? Защото убитото момче също е било надарено с озарение ли?

— Почти съм сигурен, че то е причината за първия контакт. Докато са го изтезавали, момчето сигурно се е опитало да се свърже с някого — Абра е сигурна, че са го изтезавали — и така е попаднало на нея.

— И връзката помежду им не е била прекъсната след смъртта на този Брад… Брад Тревър, така ли?

— Предполагам, че контактът й с малкия е бил продължен чрез неговата бейзболна ръкавица. Абра може да поддържа връзка с убийците му, понеже един от тях е слагал ръкавицата. Нито тя, нито аз знаем как става, но то е факт. Знам само, че малката притежава невероятна сила.

— Също като теб.

— Ето какъв е проблемът — продължи Дан. — Тези хора — ако изобщо са хора, са предвождани от жената, която е убила момчето. В деня, в който Абра видяла снимката на Брад Тревър сред фотографиите на други изчезнали деца, тя проникнала в ума на непознатата, а онази — в ума на Абра. Няколко секунди всяка гледала през очите на другата. Абра смята, че жената ще се опита да я залови, аз съм на същото мнение. Защото малката ми приятелка е заплаха за тези… изроди.

— Има и още нещо, нали? — обади се Били и като видя, че Дан го изчаква да продължи, добави: — Тези, които имат озарение, притежават и още нещо. Нещо, което онези същества искат. Нещо, до което могат да се доберат само чрез убийство. Прав ли съм?

— Да — лаконично отговори Дан.

Джон се намеси:

— Жената знае ли къде е момичето?

— Малката ни приятелка мисли, че онази е в неведение, но не забравяй, че Абра е само на тринайсет.

— Абра знае ли местонахождението на жената?

— Знае само, че когато се е осъществил този контакт, това взаимно проникване, непознатата е била в супермаркет от веригата „Сам“. Тоест някъде на запад, но магазини от тази верига има поне в девет щата.

— И в Айова ли?

Дан поклати глава.

— Тогава не разбирам какво ще постигнем с пътуването дотам.

— Ще намерим ръкавицата — търпеливо обясни Дан. — Абра смята, че чрез нея ще открие човека, който я е слагал. Нарича го Бари Кита. — Замълча и остави Джон да обмисли чутото.

След малко Далтън вдигна глава:

— Навих се. Кой знае защо вярвам в тези небивалици. Всъщност имам основание, след онова, което знам за Абра и за теб, Дан. Един въпрос: ако онази жена няма информация за местонахождението на малката ни приятелка, не е ли по-разумно да не се намесваме? Да не събуждаме звяра, както се казва…

— Не вярвам, че звярът спи. Тези откачени

(гладни дяволи)

се домогват до Абра поради същата причина, която ги е накарала да заловят Тревър. Мисля че Били има право. Знаят, че тя е заплаха за тях. Както се казва на жаргона на Анонимните алкохолици, Абра притежава способността да наруши анонимността им. Освен това можем само да предполагаме с какви ресурси разполагат. Искаш ли твоя пациентка да живее в страх месец след месец, дори година след година, очаквайки внезапната поява на някаква паранормална разновидност на семейството на Чарли Менсън, което ще я похити?

— Не, разбира се.

— Онези гадове се хранят с деца като нея. Като мен… какъвто бях в детството си. Деца с озарение. — Дан намръщено се взря в лицето на лекаря. — Ако наистина е така, някой трябва да ги спре.

— Щом няма да ви придружа в Айова, какво искате от мен? — намеси се Били.

— Ето какво ще направиш: следващата седмица добре ще разучиш Анистън. Всъщност ако Кейси ти разреши да отсъстваш от работа, ще си вземеш стая в местен мотел.

5.

Най-после Роуз се успокои, откъсна се от света и започна да медитира. Най-трудно й беше да забрави безпокойството си за Дядо Кино, но накрая се отърси и от него, извиси се над земните неща. Сега пътуваше в тялото си и почти без да мърда устните си, повтаряше древните заклинания: Сабатха ханти, лодсам ханти, кахана ризоне ханти… Още беше рано да търси дръзкото момиче, но тя вече беше сама, светът около нея се беше успокоил, мир цареше в душата й и тя не бързаше. Само по себе си медитирането беше полезно и за духа, и за тялото. Тя продължи да се съсредоточава, сякаш беше човек, който бавно и методично се подготвя за предстояща работа.

Сабатха ханти, лодсам ханти, кахана ризоне ханти… Думи, които са били древни още когато „Верни на възела“ са обикаляли Европа с фургони и са продавали торфени брикети и евтини украшения. Може би са били древни още в дните на раждането на Вавилон. Момичето беше силно, но Верните бяха всемогъщи, затова Роуз не очакваше проблеми при залавянето му. Малката ще спи дълбоко, когато тя, Роуз, крадешком се промъкне в ума му, събере информация и внедри внушения, напомнящи малки експлозиви. Няма да вкара един червей на съмнението, а цяло кълбо. Малката може да усети няколко и да ги унищожи.

Но не и всичките.

6.

Тази вечер, след като приключи с домашните и с уроците си, Абра разговаря с майка си по телефона почти четирийсет и пет минути. Общуването помежду им премина на две честоти. На първата Луси разпита дъщеря си какво й предстои в училище през другата седмица и се поинтересува какъв ще е костюмът й за Хелоуин, обсъдиха преместването на момо в хосписа във Фрейзиър (Абра още го наричаше „хо-пица“), после Луси описа състоянието на болната като „задоволително предвид обстоятелствата“. На другата честота Абра чуваше как майка й се тревожи, че не се е справила достойно с положението и че е предала баба си; научи и истината за състоянието на момо: изплашена, със замъглено съзнание от лекарствата, обезумяла от нечовешката болка. Опита се мислено да успокои Луси: „Всичко е наред, мамо, обичаме те. Не се упреквай: направи всичко по силите си!“ Искаше й се да вярва, че мислите й достигат целта, обаче знаеше истината: притежаваше много способности (забележителни, но и плашещи), ала сред тях не беше дарбата да променя емоционалното състояние на човека, с когото разговаря. Предполагаше, че Дан има този талант и че го използва, за да помага на хората в „хо-пица“. Ако наистина е така, той щеше да помогне и на момо, когато я преместят там. Мисълта я обнадежди.

Облече розовата пижама, подарена й от момо за Коледа, слезе на долния етаж и отиде в дневната. Баща й гледаше мач на „Ред Сокс“ и пиеше бира. Абра го млясна по носа (Дейвид твърдеше, че не обича такива целувки, но тя знаеше, че всъщност му харесват) и му каза, че си ляга.

— Ла хоумуърк е комплект, мадмоазел?

— Да, татко, само че френската дума за „домашно“ е „девоар“.

— Благодаря за уточнението, ще я запомня. Как е майка ти? Питам, защото разговарях с нея само около минута, после ти грабна слушалката.

— Добре е. — Абра не лъжеше, същевременно знаеше, че „добре“ е относително понятие. Тръгна към коридора, но се обърна и добави: — Каза, че момо е като стъклена фигурка. — Всъщност Луси не го беше казала, а си го беше помислила. — Че всички сме стъклени фигурки.

Дейвид изключи звука на телевизора и промърмори:

— Да, май има право, но някои от нас са от нечупливо стъкло. Твоята момо дълги години остана здрава и невредима на полицата, нали? Ей, Аба-Ду, ела да прегърнеш баща си. Не знам дали ти е необходима малко нежност, но на мен ще ми дойде добре.

7.

След двайсет минути тя беше в леглото. Нощната лампа с абажур „Мечо Пух“ (спомен от детството й) на нощното шкафче беше включена. Абра потърси „чичо“ Дан и го откри в общото помещение в хо-пица, където за „гостите“ бяха осигурени картинни мозайки, списания, маса за пинг-понг и голям телевизор, прикрепен на стената. Дан играеше карти с няколко обитатели на дома.

(разговаря ли с доктор Джон?)

(да, вдругиден летим за Айова)

Мисълта беше придружена от картинка, изобразяваща двумоторен самолет. Двамата мъже в кабината носеха старомодни пилотски шлемове, шалове и защитни очила. Абра се усмихна — все едно бяха излезли от архивен филм.

(ако ти донесем)

Изображение на ръкавица на кетчър. Не приличаше на ръкавицата на бейзболното момче, но Абра разбра за какво става дума.

(ще се изплашиш ли?)

(не)

Надяваше се да издържи. Щеше да е ужасно да държи ръкавицата на мъртвото момче, но се налагаше.

8.

В общото помещение в „Ривингтон“ 1 господин Брадок се взираше в Дан; изглеждаше разгневен, но и леко озадачен — изражение, на което са способни само много възрастните хора на ръба на старческото малоумие.

— Ще играеш ли, Дани, или само ще блуждаеш някъде, докато не се разтопи ледът на полюсите?

(лека нощ Абра)

(лека нощ Дан кажи лека и на Тони)

— Дани? — Старецът сви юмрук и почука с подутите кокалчета по масата. — Дани Торънс, обади се, Дани Торънс, приемам.

(включи алармата)

— Куку, Дани! — обади се Кора Уилингам.

Той ги погледна:

— Мой ред ли е?

Господин Брадок се обърна към Кора и забели очи, тя стори същото и се ухили:

— А дъщеря ми вика, че на мен ми се е разхлопала дъската.

9.

Абра включи будилника на айпада си не само защото на другия ден беше на училище, но и понеже беше неин ред да приготви закуската — смяташе да направи бъркани яйца с гъби, чушки и с кашкавал „Монтерей Джак“. Само че Дан нямаше предвид будилника, а друга аларма. Тя стисна клепачи, сбърчи чело и се съсредоточи. Машинално извади ръка изпод завивката и затърка устните си. Опитваше се да изпълни много сложно действие, но може би щеше да си струва усилието. Защитната аларма несъмнено беше полезна, обаче за всеки случай щеше да заложи капан на жената с шапката. Ако онази намислеше да я похити.

След около пет минути престана да бърчи челото си и да потърква устните си. Легна и придърпа завивката до брадичката си. Представи си, че е в пълни бойни доспехи и язди бял жребец, после заспа. Лампата „Мечо Пух“ все така я гледаше от нощното шкафче и хвърляше мека жълтеникава светлина върху лявата й страна и върху косата й.

В съня си тя галопираше по безкрайни полета под небе, обсипано с четири милиарда звезди.

10.

Роуз медитира до един и половина в нощта срещу понеделник. Верните (с изключение на Ани Престилката и на Голямата Мо, които се грижеха за Дядо Кино) спяха непробудно, когато тя прецени, че е готова. В едната си ръка държеше разпечатаната снимка на невзрачния център на нюхемпширското градче Анистън, в другата — контейнер с дюза. Беше почти празен, обаче тя знаеше, че само едно вдишване ще й е достатъчно. Хвана дюзата и се приготви да я завърти.

Ние сме „Верни на възела“ и ще пребъдем вечно: сабатха ханти.

Ние сме избраните: лодсам ханти.

Ние сме щастливците: кахана ризоне ханти.

— Погълни енергията и я използвай добре, малка Роузи — промълви. Завъртя дюзата и вдиша струйката сребриста мъглица. Отново легна и хвърли контейнера, който тупна на мокета, после вдигна пред очите си снимката на анистънската главна улица. Ръката й вече се губеше, затова изглеждаше, сякаш фотографията виси във въздуха. Недалеч от Мейн Стрийт се намираше уличка, може би наречена Ричланд Корт, на която живееше момиче. Вероятно то спеше дълбоко, но някъде в ума му се спотайваше Роуз Капелата. Тя предполагаше, че малката не знае как изглежда тази Роуз (както самата тя не знаеше как изглежда момичето… поне засега), обаче беше наясно, че това дете долавя присъствието й. И че то знае какво е гледала вчера в супермаркета „Сам“. Това беше жокер, отправна точка.

Капелата впери очи в снимката, но вече не виждаше улицата в Анистън, а щанда за месо в „Сам“, където „ВСЯКО ПАРЧЕ МЕСО Е С ГАРАНЦИЯ СТО НА СТО“. Търсеше себе си и успя за удивително кратко време. Отначало попадна на слухова следа — тиха музика, която звучи в супермаркетите и в асансьорите. После видя количка за пазаруване. Зад нея още цареше мрак, но останалото скоро щеше да се появи. Роуз тръгна към мястото, откъдето идваше далечната, отекваща музика.

Мрак, мрак, мрак, после светлина, която се усилваше. Появи се пътека между полиците със стоки, превърна се в коридор и тя разбра, че всеки миг ще влезе в момичето. Сърцето й подскочи.

Лежейки на кревата, затвори очи — ако малката разбереше какво се случва (малко вероятно, но все пак възможно), нямаше да види нищо. Позволи си още няколко секунди, за да уточни какво търси: име на момичето, къде се намира то, какво знае, с кого е споделило.

(свят, завърти се)

Тласна с всички сили. Този път въртенето не я изненада, защото го беше предвидила и го контролираше. Още миг остана в коридора, в тунела между двете съзнания, после се озова в голяма стая, в която момиченце с плитки се возеше на велосипед и си тананикаше глупава песничка. Малката сънуваше и Роуз гледаше съня й като на кино. Само че нямаше време за гледане, предстояха й по-важни дела. Стените на стаята всъщност бяха картотечни шкафчета с чекмеджета, които тя можеше да отваря, след като вече се намираше в помещението. Момичето спокойно спеше в главата й, сънуваше, че е на пет и че кара първия си велосипед. Чудесно! Сладки сънища, малка принцесо.

Продължавайки да си тананика, детето мина край нея, без да я забележи. Велосипедът беше с помощни колела, но те ту се появяваха, ту изчезваха. Роуз предположи, че принцесата сънува деня, в който най-после се е научила да кара без тях. Един от най-хубавите и знаменателни дни в живота на всяко дете.

Приятно каране, миличка. Забавлявай се, а пък аз ще науча всичко за теб.

Тя спокойно отвори едно чекмедже.

Щом бръкна вътре, пронизително запищя аларма, включиха се ярки прожектори, които обляха Роуз с пареща светлина. За пръв път от дълги години Роуз Капелата, някогашната Роуз О’Хара от графство Антрим в Северна Ирландия, беше хваната напълно неподготвена. Преди да измъкне ръката си, чекмеджето с трясък се затвори. Болката беше неописуема. Роуз изпищя и се дръпна назад, но дланта й беше като в капан.

Сянката й на стената подскочи… не, сенките бяха две. Тя извърна глава и видя как момиченцето връхлита върху нея. Само дето вече не беше момиченце, а млада жена с прилепнал кожен жакет, очертаващ едрите й гърди, с нарисуван дракон отпред, и със синя панделка в косата. Велосипедът се превърна в бял жребец. Очите му пламтяха като очите на ездачката.

Жената воин държеше копие.

(Върна се Дан обеща да се върнеш и го стори)

Последва нещо, невероятно дори за човешко същество с толкова силна енергия — усещане за задоволство.

(УСПЯХ!)

Момиченцето, което вече не беше момиченце, й беше заложило капан. Искаше да убие нея, Роуз, и спокойно можеше да го направи предвид сегашната й психическа уязвимост.

Капелата събра цялата си сила, за да отблъсне нападателката — не с копие, сякаш излязло от комикс, а със стенобитно оръдие, изпитано през годините и заредено с волята й.

(МАХАЙ СЕ! ВЪРНИ СЕ ОБРАТНО, ВЪРВИ НА МАЙНАТА СИ! МИСЛИШ СЕ ЗА ГОЛЯМА РАБОТА, АМА СИ САМО МАЛКО МОМИЧЕ!)

Жената воин (каквато малката се виждаше във въображението си, нейният аватар) застрашително се приближаваше, но потрепна, когато мисълта на Роуз я прониза, и копието, насочено към гърдите на Капелата, се заби в стената от шкафчета.

Детето (Тя още е дете — повтаряше си Роуз) дръпна юздите на жребеца и се подготви отново да нападне; Капелата се обърна към чекмеджето, в което беше заклещена дланта й. Подпря над него свободната си ръка и дръпна с всички сили, без да обръща внимание на болката. Отначало чекмеджето не помръдна, после леко се открехна и тя измъкна китката си — наранена и кървяща.

Едва сега забеляза, че се случва още нещо. В главата й сякаш пърхаше пленена птица. Да му се не види, каква е пък тази гадост?

Всеки миг копието щеше да прониже гърба й; Роуз отново дръпна с всички сили. Ръката й се освободи от капана и тя сви пръсти в юмрук. Ако се беше забавила само още секунда, чекмеджето щеше да ги отсече при затварянето си. Ноктите й пулсираха от болка и когато ги погледнеше по-късно, щеше да види, че са тъмновиолетови от кръвоизливите.

Обърна се. Момичето беше изчезнало. Нямаше го в стаята. Само трептенето в главата й още се усещаше, дори май се беше усилило. Изведнъж тя забрави болката в ръката, защото й хрумна нещо: не само тя се беше завъртяла върху диска, върху който се крепеше светът, и нямаше значение, че в реалността очите й още бяха затворени и че още беше просната на двойното легло в кемпера.

Малката гадина се намираше в друга стая, пълна с картотечни шкафове.

В нейната стая. В нейната глава.

Капелата вече не беше крадла — сега крадяха от нея.

(МАХАЙ СЕ МАХАЙ СЕ МАХАЙ СЕ МАХАЙ СЕ МАХАЙ СЕ)

Трептенето не престана, а набра скорост. Роуз прогони паниката си, насили се да събере мислите си, да се съсредоточи… и успя. Дотолкова, че отново да завърти диска, въпреки че внезапно и безпричинно беше натежал като олово.

(свят, завърти се)

Успя! Влудяващото трептене в главата й намаля, после престана, защото момичето се върна там, откъдето беше дошло.

Само че тук има нещо гнило и случващото се е прекалено сериозно, за да си позволиш лукса на самозаблудата. Отиде при малката и попадна в капан. Защо? Защото въпреки опита и знанията си ти я подцени.

Роуз отвори очи и стъпи на мокета. Кракът й закачи празния контейнер и тя го изрита встрани. Тениската й беше влажна и миришеше на пот — неприятна, дори отвратителна миризма. Невярващо огледа наранената си ръка, която вече се подуваше. Ноктите вече почерняваха — вероятно поне два щяха да паднат.

— Ама аз не знаех — каза. — Откъде можех да зная — добави и се отврати от плачливите нотки в гласа си — глас на немощна старица. — Нямаше откъде, мамка му!

Изпита непреодолимо желание да излезе от проклетото возило. Да, беше най-големият и най-луксозният кемпер в света, но сега приличаше на ковчег. Тръгна към вратата, като се придържаше към стената, за да запази равновесие. Преди да излезе, погледна часовника на таблото. Беше два без десет. Всичко се беше случило само за двайсет минути. Невероятно!

Какво е научила, преди да се отърва от нея? Какво знае?

Трудно беше да се каже, но дори момичето да се беше добрало до нищожна информация, това вече представляваше голяма заплаха. Какъв беше изходът? Да се справи с гадното хлапе, и то час по-скоро.

Навън луната, изгряла наскоро, хвърляше бледа светлина. Роуз пое няколко глътки чист въздух. Почувства се малко по-добре, почти на себе си, само че още не можеше да се отърси от трептенето. От усещането, че някой е проникнал в нея — при това обикновено човешко същество! — и се рови в личните й вещи. Болката беше мъчителна, още по-мъчително беше осъзнаването, че се е прецакала и е допуснала да й устроят капан, но най-мъчителни бяха унижението и чувството, че я насилват. Бяха я обрали.

Ще си платиш, принцесо. Сбъркала си адреса! Ще ти разкатая фамилията!

Някаква сянка вървеше към нея. Роуз, която седеше на най-горното стъпало на кемпера, се наежи и стана, готова на всичко. Сянката се приближи: беше Гарвана — по долнище от пижама и по чехли.

— Роуз, налага се да… — Той млъкна за миг, после попита: — Какво ти е на ръката?

— Не се занимавай с тъпата ми ръка! — озъби се тя. — Защо си се довлякъл по това време? Особено след като сто пъти помолих, да не ме безпокоите!

— Дядо Кино не е добре — промълви Гарвана. — Ани Престилката твърди, че той умира.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

ТОУМИ 25

1.

Тази сутрин във возилото на Дядо Кино не миришеше на боров ароматизатор и на пури „Алказар“, а на изпражнения, болест и смърт. Освен това кемперът беше претъпкан с хора. Тук бяха най-малко дузина от „Верни на възела“ — някои бяха наобиколили леглото на стареца, повечето седяха или стояха прави в малката „дневна“ и пиеха кафе. Другите бяха отвън. Изглеждаха разтревожени и смутени. Не бяха свикнали някой от тях да бъде покосен от смъртта.

— Всички вън! — нареди Роуз. — Да останат само Гарвана и Ореха.

— Виж го, бе! — промълви Пети Китайката; гласът й трепереше. — Какви гадни петна! И ту се появява, ту изчезва! Спукана му е работата, Роуз! Тъй мисля аз…

— Спокойно. Излез при другите. — Роуз говореше мило и дори окуражаващо стисна рамото на Пети, макар да й се искаше да изрита навън дебелогъзата глупачка с дразнещия кокни акцент. Мързеливата клюкарка не я биваше за друго, освен да топли леглото на Бари, макар че май и за това не ставаше. Роуз подозираше, че Пети я бива само да се заяжда и да мрънка. Когато не трепереше от страх, разбира се.

— Излезте, приятели — намеси се Гарвана. — Ако му е писано да умре, нека да не е пред публика.

— Ще оздравее! — отсече Сам Арфиста. — Дядо Кино няма да се предаде лесно. — Той обаче прегърна през раменете Мама Рускиня, партньорката на дядото, която изглеждаше сломена, и за миг я притисна до себе си.

Всички тръгнаха към вратата, някои се озърнаха, после слязоха по стълбичката. Роуз пристъпи към леглото едва когато остана насаме с най-верните си съмишленици.

Очите на Дядо Кино бяха вперени в нея, но не я виждаха. Устните му бяха разтегнати в грозна гримаса. Възглавницата беше осеяна с кичури от изтънялата му побеляла коса, все едно той беше старо, болно куче с падаща козина. Сълзи блестяха в ококорените му очи, изпълнени с болка и със страдание. Беше само по боксерки и по измършавялото му тяло се виждаха безброй червени петънца, напомнящи гнойни пъпки или ухапвания от насекомо.

Роуз се обърна към Ореха:

— Ново двайсет! Какви са тези червени гадости?

— Мисля, че са петна на Коплик. Почти съм сигурен, въпреки че обикновено се появяват само по лигавицата на устната кухина.

— Спести ми докторските термини, ако обичаш. Кажи го простичко.

Ореха прокара пръсти през оредяващата си коса:

— Според мен той е пипнал морбили.

Роуз смаяно ахна, после невесело се засмя. Вместо да слуша нелепиците на този глупак, щеше да изпие един-два аспирина, защото болката в ръката й пулсираше в ритъма на сърцето й. Непрекъснато си мислеше как изглеждат ръцете на анимационните герои, когато ги сплескат с чук.

— Ние не се заразяваме от човешки болести, тъпако! — възкликна.

— Не се заразявахме — поправи я той.

Роуз гневно го изгледа. Искаше си шапката, без нея се чувстваше гола, само че я беше оставила в кемпера си.

— Не се сърди — изплашено измънка Ореха. — Казах ти какво виждам: морбили, наричано още рубеола.

Морбили! Морбидна дума за болест, която хващат само човеците. Прелест!

— Дрънкаш врели-некипели!

Той се сепна и потрепери. И как да не потрепери? Самата тя се изплаши от гласа си, но беше и вбесена, и потресена. Морбили! Най-възрастният сред Верните умираше от детска болест, от която вече не страдаха дори децата!

— Онова бейзболистче от Айова имаше няколко пъпки, обаче и през ум не ми мина, че… защото както казваш, ние не се заразяваме от техните болести.

— О, я стига! Беше толкова отдавна!

— Знам. Единственото обяснение е, че заразата е била в еманацията му и е изпаднала в хибернация, така да се каже. Възможно е при някои заболявания: остават пасивни — понякога дълги години, после се „събуждат“.

— Само при хората обаче! — настоя тя. Ореха поклати глава. Роуз обаче отказваше да се примири и продължи да го разпитва: — Ако дядото наистина е пипнал шарка, ние защо не сме заразени? Защото тия болести — едра шарка, морбили, заушки — се развиват много бързо при човешките деца. Нещо не се връзва. — Обърна се към Гарвана и му се сопна, без да усети, че си противоречи: — Ама и ти си голям кретен! Защо позволи на онези глупаци да стоят до дядото и да дишат заразения въздух?

Той сви рамене, без да продума. Не откъсваше поглед от треперещия старец на леглото. Замислено бърчеше чело, безпокойството загрозяваше тясното му, аристократично лице.

— Всичко се променя — обясни Ореха. — Да, преди петдесет или преди сто години имахме имунитет срещу човешките заболявания, но това не означава, че го имаме и сега. Нищо чудно да е елемент от естествен процес.

— Нима твърдиш, че това е естествено?! — Роуз посочи Дядо Кино.

— Един случай не означава епидемия — възрази Ореха, — а и причината може да е друга. Само че ако още някой се разболее, задължително ще го поставим под пълна карантина.

— Ще има ли полза?

Той се поколеба, после промърмори:

— Не знам. Нищо чудно всички да сме заразени. Може би е нещо като будилник, настроен да звъни в определено време, или като бомба със закъснител. Според най-новите научни теории това е нещо като процеса на стареене при хората. Живеят си, без във външността им да настъпи голяма промяна, после внезапно нещо в гените им се изключва. Лицата им се сбръчкват, краката престават да ги държат и им се налага да ходят с бастуни. Гарвана, който продължаваше да наблюдава дядото, промърмори:

— Пак започва да се изпарява! Да му се не види!

Кожата на Дядо Кино стана млечнобяла, после — прозрачна. Роуз виждаше черния му дроб, сбръчканите сиво-черни бели дробове, пулсиращия червен възел на сърцето. Вените и артериите бяха като шосетата и на магистралите на екранчето на джипиеса й. Виждаше оптичните нерви, свързващи очите с мозъка, и напомнящи на призрачни струни.

После Дядо Кино отново се материализира. Безжизнените му очи примигнаха и се впериха в очите на Роуз. Пресегна се и хвана здравата й ръка. Тя понечи да я отдръпне — ако диагнозата на Ореха беше точна, старецът беше заразен, — после си каза: Пука ми! Ако нашият самозван лекар се окаже прав, всички сме заразени.

— Роуз — прошепна старецът, — не ме изоставяй.

— Няма. — Тя седна до него и вплете пръсти в неговите. — Гарван?

— Да, Роуз?

— Пакетчето, което си изпратил в Стърбридж — ще го пазят ли, ако не го вземем веднага?

— Разбира се.

— Така или иначе не бива да се бавим. Хлапачката се оказа по-опасна, отколкото предполагах. — Тя въздъхна. — Защо неприятностите винаги вървят в комплект?

— Момичето ли ти нарани ръката? Как се случи?

Роуз се престори, че не го е чула, защото тъкмо сега не й се искаше да отговори на този въпрос.

— Няма как да ви придружа, защото хлапачката вече ме познава — каза, а наум добави: Ако Ореха е познал, ще се наложи да остана тук и да се правя на майка Кураж. — Обаче трябва да я заловим. Вече е задължително.

— Защо?

— Ако е боледувала от морбили, значи като всички човеци има имунитет. Следователно енергията й ще ни е полезна в много отношения.

— Съвременните деца ги имунизират против всякакви подобни гадости — отбеляза Гарвана.

Роуз кимна:

— И това ще ни е от полза.

Дядо Кино отново заизчезва. Гледката беше мъчителна, но Капелата се насили да не извърне очи. След като престана да вижда органите на стареца през прозрачната му кожа, тя се обърна към Гарвана и вдигна наранената си ръка:

— Освен това трябва да дадем урок на нахалната хлапачка.

2.

Още със събуждането си в понеделник сутринта Дан забеляза, че графикът му на черната дъска отново е изтрит и е заменен с послание от Абра. Най-отгоре беше нарисувано емотиконче „смайли“. Човечето се усмихваше толкова широко, че зъбите му се виждаха и усмивката изглеждаше доста злорада.

Тя дойде! Бях подготвена и я нараних!

И ТО МНОГО!

Заслужила си го е, затова УРА!!!

Искам да поговорим, но не по този начин или по имейла.

На същото място. В три следобед.

Дан се отпусна на леглото, закри с длан очите си и затърси Абра. Откри я на път за училище заедно с три приятелки, което доста го разтревожи. Беше опасно и за нея, и за другите момичета. Надяваше се Били да е на поста си. И да е предпазлив, за да не предизвика подозрението на бдителен човек от Съседския патрул.

(ще дойда с Джон заминаваме утре но трябва да действаме бързо и предпазливо)

(да добре чудесно)

3.

Дан отново седеше на скамейка пред обвитата с бръшлян обществена библиотека и отдалеч видя Абра; тя беше с червено сако, модерни маратонки и носеше училищната си раничка. Стори му се, че след последната им среща е пораснала с около три сантиметра.

Махна му и се провикна:

— Здрасти, чичо Дан!

— Здравей, Абра. Как мина в училище?

— Супер! Имам шестица на домашното по биология!

— Седни за малко и ми разкажи.

Тя се приближи към скамейката — движеше се толкова енергично и грациозно, сякаш танцуваше. Блеснали очи, поруменели страни — тийнейджърка в цветущо здраве, доволна от живота, готова за подвизи. Дан би трябвало да е окуражен, но незнайно защо го жегна лошо предчувствие. Успокояваше го само мисълта, че наблизо беше паркиран ненабиващ се на очи пикап „Форд“, зад волана на който седеше възрастен човек, пиеше кафе и четеше списание. По-точно се преструваше, че го чете.

(Били?)

Старецът само отмести за миг поглед от списанието и това беше достатъчно.

— Слушам те — тихо каза Дан. — Разкажи какво се случи и не пропускай нито една подробност.

Абра му обясни колко ефикасен се е оказал капанът, който беше заложила. Докато я слушаше, той изпита удивление и възхищение, но безпокойството продължаваше да го гложди, дори се усили. Самоувереността й го плашеше, защото беше детинска, а типовете, с които си имаха работа, не бяха деца. Изчака я да свърши и промърмори:

— Помолих те да включиш предпазна аларма, нищо повече.

— Ама така стана по-добре. Кой знае дали щях да я атакувам, ако не си представях, че съм Денерис от „Игра на тронове“, но… да, щях! Защото тя уби бейзболното момче и е погубила много други. И защото… — За пръв път усмивката й леко помръкна. Докато разказваше, сякаш се беше превърнала в осемнайсетгодишна девойка. А сега той видя как е изглеждала на девет.

— Защо?

— Тази жена не е човешко същество. Също и съучастниците й. Може би навремето са били хора, но вече не са. — Абра изпъна рамене и отметна назад косата си. — Само че аз съм по-силна от нея. И тя го разбра.

(мислех че те е прогонила)

Абра начумерено изгледа Дан, машинално потърка устните си, осъзна какво прави, отпусна ръка на скута си и я хвана с другата. Жестът й му се стори странно познат… ами да, естествено — нали и друг път я беше виждал да прави същото. Сега не му беше до това, имаше си по-големи грижи.

(следващия път ще съм подготвена ако има следващ път)

Може би. Само че другия път и жената с шапката щеше да е подготвена.

(моля те само да се пазиш)

— Дадено, чичо Дан. — Разбира се, така говореха всички деца, за да успокоят възрастните, обаче на него му поолекна. Пък и Били беше на своя пост в очукания пикап.

Очите на Абра отново заблестяха:

— Научих куп неща. Затова те помолих да се срещнем.

— Какви неща?

— Още не знам къде се намира тази вещица, обаче открих… разбираш ли, когато тя беше в главата ми, аз бях в нейната. Като в суопсис[1], нали се сещаш? Там беше претъпкано с картотечни шкафове с чекмеджета. Все едно бях в справочния отдел на най-голямата библиотека в света. От друга страна, може би ми приличаха на чекмеджета, защото жената си ги представяше така. Ако, намирайки се в главата ми, беше гледала компютърни екрани, може би щях да виждам същото.

— В колко чекмеджета надникна?

— В три-четири. Тези изроди наричат себе си „Верни на възела“. Повечето са стари и наистина са като вампири. Търсят хлапета като мен. И като теб, какъвто си бил като малък. Само че не пият кръв, а се хранят с онова, което необикновените деца издишват, когато умират. — Тя потръпна от отвращение. — Най-гадното е, че то става още по-питателно, ако преди смъртта си децата са подложени на страшни мъчения. Наричат го еманация.

— Червено е, нали? Червено или червеникаворозово.

Дан беше сигурен, че отговорът ще е положителен, но момичето поклати глава:

— Не, бяло е. Ослепителна бяла мъглица. И още нещо: те могат да се запасяват с него. Съхраняват го в бутилки… не, в контейнери, които приличат на термоси. Само че то никога не им е достатъчно. Веднъж гледах филм за акулите и научих, че непрекъснато са в движение, защото храната не им стига. Според мен „Верни на възела“ са като акулите. — Намръщи се и добави:

— Не, те са чудовища, изверги!

Бяла мъглица, а не червена… — помисли си Дан. Така или иначе сигурно беше същото, което старата, опитна медицинска сестра беше нарекла „последно издихание“, само че някаква разновидност. Защо беше толкова ценно за Верните? Защото беше еманацията на здрави деца и юноши, а не на старци, страдащи от всевъзможни болести? Защото тези деца бяха необикновени, както се беше изразила Абра? А може би и двете предположения бяха верни.

Абра кимна:

— Вероятно и поради двете.

— Да предположим, че имаш право. Най-важното обаче е, че те знаят за теб. Жената знае.

— Боят се да не разкажа на някого за тях, но не са изпаднали в паника.

— Защото си малка и никой не вярва на децата.

— Точно така. — Тя духна косата, паднала на челото й. — Момо ще ми повярва, обаче тя скоро ще умре. Ще я преместят в твоята хо… в твоя хоспис, Дан. Нали ще й помогнеш, когато… Ако не си в Айова по това време.

— Ще направя всичко по силите си. Абра, онези… същества ще дойдат ли за теб?

— Може би, но не защото знам за тях, а заради онова, което представлявам. — Тя вече си даваше сметка пред каква опасност е изправена и радостта й се беше изпарила. Отново си потърка устата и когато отпусна ръка, устните й бяха разтегнати в злобна усмивка.

Малката не си поплюва. Момиче с характер! — помисли си Дан. Разбираше я. Самият той беше избухлив и често си патеше заради нрава си.

— Жената с шапката няма да дойде — добави Абра. — Тази проклета убийца! Знае, че ще я позная и че ще я почувствам, ако ме доближи, защото помежду ни вече има някаква връзка. Но другите… Ако са решили да ме отвлекат, нищо хубаво не чака всеки, който им се изпречи на пътя.

Вкопчи се в дланта на Дан и силно я стисна. Той се разтревожи, но не отдръпна ръката си. В момента Абра изпитваше необходимост от физически контакт с някого, на когото вярва.

— Трябва да ги спрем, за да не причинят зло на нашите или на някоя моя приятелка — добави тя. — И за да не убият други деца.

За миг Дан прихвана ясна картина — Абра не му я беше изпратила, но образът беше обсебил мислите й. Всъщност не беше картина, а колаж от стотици фотографии на деца под заглавието „ВИЖДАЛИ ЛИ СТЕ МЕ?“ Тя се питаше колко от тях са били отвлечени от Верните, убити заради последното им издихание, съдържащо тяхната същност, тяхната еманация — отвратителния „деликатес“, толкова любим на извратените вампири, — и заровени в безименни гробове.

— Намери бейзболната ръкавица, Дан, и ще открия Бари Китаеца — където е той, там са и другите. Дори да не можеш да ги убиеш, ще разкажеш за тях на полицията. Намери ръкавицата, моля те.

— Ще ти я донеса, ако е там, където казваш. Междувременно те моля, умолявам те да се пазиш.

— Добре, обещавам, макар да не мисля, че вампирката ще се опита отново да се прокрадне в главата ми. — Абра отново се усмихна и сякаш се превърна в жената воин — Денерис или както там й беше името, — в която от време на време мислено се превъплъщаваше. — Само да посмее! Горчиво ще съжалява!

Дан се престори, че не я е чул — не му се искаше да засягат тази тема. Време беше да се разделят — прекалено дълго бяха останали на скамейката.

— Абра, слушай внимателно. И аз имам алармена система, която да те пази. Ако погледнеш в мен, ще разбереш каква е, но предпочитам да не го правиш. Да речем, че някой от Верните се опита да проникне в главата ти — не жената с шапката, а някой друг — няма как да научи нещо, което не знаеш.

— Аха, ясно.

Дан видя как тя си мисли, че всеки натрапник горчиво ще съжалява, и още повече се изплаши.

— Едно те моля… ако се озовеш в капан, викай Били колкото ти глас държи. Разбра ли?

(да както на времето ти си викал приятеля си Дик)

Дан подскочи от изненада, а пък Абра се усмихна:

— Не те шпионирах. Само…

— Разбирам. Преди да си тръгнеш, искам да отговориш на един въпрос. Ама честно.

— Питай.

— Наистина ли имаш шестица на домашното по биология?

[1] Swapsies — игра, при която (често под въздействието на алкохола) двама или повече участници си разменят мобилните телефони и изпращат неограничен брой есемеси на когото и когато им хрумне. Обикновено размяната води до комични ситуации и до неприятни недоразумения. — Б.пр. ↑

4.

В осем без петнайсет вечерта в понеделник Гарвана се свърза с Роуз по радиостанцията:

— Ела веднага! Започна…

Верните се бяха събрали около кемпера на Дядо Кино и мълчаха. Роуз, килнала назад цилиндъра си по обичайния начин, противоречащ на земното притегляне, си проби път през съмишлениците си, спря се само за миг, за да прегърне Анди, изкачи се по стълбичката и влезе. Ореха стоеше до Голямата Мо и Ани Престилката, които волю-неволю се бяха нагърбили с грижите за стареца. Гарвана седеше на леглото и стана, когато Роуз влезе. Тази вечер му личеше колко е възрастен. Бръчки се бяха вдълбали от двете страни на устата му, в черната му коса блестяха сребристи нишки.

Скоро ще приключим с тази история и ще се нахраним до насита — помисли си Роуз. Сега процесите в Дядо Кино се бяха ускорили: той ту започваше да се изпарява и ставаше прозрачен, ту се вплътняваше, после изпаряването започваше отново, само че всеки път продължаваше по-дълго и от тялото на Дядото изчезваха по-големи участъци. Най-страшното беше, че той съзнаваше какво се случва. Очите му бяха изцъклени от ужас, гърчеше се от болките, предизвиквани от промените. Открай време Роуз таеше в душата си убеждението, че Верните са безсмъртни. Да, преди петдесет-сто години сред тях имаше смъртни случаи, например онзи тъп холандец, Ханс Майната, който малко след края на Втората световна война загина в Арканзас, изпържен от тока, преминаващ през електропровод, повален от бурния вятър, или удавилата се Кейти Кръпката, или Томи Камиона… обаче те бяха изключения. Обикновено причината за смъртта на загиналите беше собствената им небрежност. Ето защо тя вярваше в безсмъртието, но сега проумя, че е била наивна като човешките деца, които вярват в Дядо Коледа и във Великденския заек.

Дядо Кино отново се вплътни — стенеше, ридаеше и трепереше.

— Накарай го да престане, малка Роузи, моля те! Боли ме, много ме боли…

Преди тя да отговори (пък и какво би могла да каже?), Дядото отново започна да се изпарява, докато накрая останаха само скелетът му, сякаш нарисуван, и облещените му очи, плаващи в нищото. Те бяха най-страшни.

За да го успокои, Роуз се опита да се свърже с разума му, само че разум нямаше. В главата на Дядо Кино — понякога заядлив мърморко, друг път благ старец — бушуваше буря от откъслечни изображения. Роуз стреснато се отдръпна и за пореден път си помисли: Не! Не може да бъде!

— Ох, мъчно ми е за него! — промърмори Голямата Мо. — Да го отървем, а? — Беше забила нокти в ръката на Ани, която сякаш не усещаше болката. — С инжекция или с друго. Сто на сто имаш нещо в чантата, Орех. Нали?

— Твърде късно е — изхриптя той. — Дядото вече няма вени. — Ако го инжектирам в ръката, след пет секунди ще видим как лекарството изтича на леглото. Да оставим нещата да се развиват по естествен път. Скоро всичко ще свърши. Оказа се прав. Роуз преброи още четири пълни цикъла. По време на петия дори костите на Бари изчезнаха. Очите му се задържаха още миг, втренчиха се в нея, после се завъртяха към Гарвана. Увиснаха над възглавницата, още вдлъбната от главата му и изцапана от специалното мазило за подсилване на растежа на косата, от което той притежаваше неизчерпаеми запаси. Роуз си спомни как веднъж Лакомата Джи й каза, че той си купува лосиона чрез ибей. Ибей, моля ви се!

Малко по малко изчезнаха и очите, но не завинаги; Роуз знаеше, че през нощта ще ги сънува, както щяха да ги сънуват и другите, събрали се около смъртния одър на Дядо Кино. Ако заспяха.

Чакаха, надявайки се старецът отново да се появи като призрака на бащата на Хамлет или на Джейкъб Марли от Дикенсовия роман „Коледна песен“, но от него бяха останали само вдлъбнатата от главата му възглавница, изцапана от лосиона за коса, и напиканите му боксерки с петна от изпражнения.

Мо се разрида и опря глава на пищната гръд на Ани Престилката. Онези отвън чуха плача й и някой (Роуз така и не разбра кой) подхвана древния напев. Последваха го втори, после трети и четвърти. Скоро под звездното небе зазвуча нестроен хор и по гърба на Роуз пробяга вледеняваща тръпка. Хвана ръката на Гарвана и я стисна.

Ани също заповтаря познатите думи, Мо (със сподавен глас) я последва, после и Гарвана. Роуз Капелата дълбоко си пое въздух и гласът й се сля с гласовете на другите Верни.

— Лодсам ханти, ние сме избраните.

— Кахана ризоне ханти, ние сме щастливците.

— Сабатха ханти, сабатха ханти, сабатха ханти.

— Ние сме „Верни на възела“ и ще пребъдем вечно.

5.

По-късно Гарвана отиде в кемпера на Роуз и от вратата попита:

— Няма да пътуваш с нас, нали?

— Не. Ти ще си командир на групата.

— Какво ще правим сега?

— Ще оплачем Дядо Кино, разбира се. За съжаление траурът ще продължи само два дни — повече не можем да си позволим.

По традиция жалейката продължаваше една седмица, през която бяха забранени половите сношения и приемането на еманация, разговорите бяха само по същество. Разрешено беше само медитирането. Накрая Верните щяха да се съберат в кръг, за да поменат Дядо Кино: всеки щеше да произнесе кратко прощално слово и да даде предмет, подарен от мъртвия или свързан с него. (Роуз избра пръстен, изработен в традицията на келтите и подарен й от Дядото по времето, когато Америка още принадлежеше на индианците, а нейното име беше Ирландска роза.) Покойните Верни се изпаряваха, затова тези предмети заменяха тялото на мъртвеца. Увиваха ги в бял плат и ги погребваха.

— Кога тръгваме? В сряда през нощта или в четвъртък сутринта?

— В нощта срещу четвъртък. — Роуз искаше час по-скоро да се добере до момичето. — Не спирайте никъде. Сигурен ли си, че пратката с приспивателното ще бъде в пощенската кутия в Стърбридж?

— Да. Не го мисли. Бъди спокойна.

Ще се успокоя само когато видя малката пикла в кемпера си — натъпкана с наркотик, окована с белезници и пълна с вкусна, сочна еманация — каза си Роуз и попита:

— Кои ще са в групата?

— Смятам да взема Ореха, Джими Калкулатора, ако го освободиш…

— Да, разчитай на него. И още кой?

— Анди Змията, защото много я бива в хипнозата. Ще ни е от полза, ако се наложи да приспим някого. И Китаеца, разбира се. След като Дядо Кино вече го няма, Бари е най-добрият ни „радар“. След теб, разбира се.

— Непременно го включи в отряда, въпреки че за намирането на гадинката няма да ви е необходим радар, сигурна съм. Всички ще пътувате в един кемпер. Вземете уинебагото на Вятърничавия Стив.

— Вече го предупредих.

Роуз кимна:

— Браво на теб. И още нещо: в Сайдуиндър има магазинче, наречено „Зона X“.

Гарвана повдигна вежди:

— Сексшопът с надуваемата кукла-медицинска сестра на витрината ли?

— Явно си го посещавал — кисело отбеляза тя. — Слушай внимателно, татенце.

Гарвана наостри уши.

6.

Във вторник, малко след изгрев-слънце, самолетът на Дан и Джон Далтън излетя от „Логан“. В Мемфис двамата се прехвърлиха на друг полет и пристигнаха в Де Мойн в единайсет и половина; въпреки че наближаваше краят на септември, денят беше горещ като в разгара на лятото.

По време на полета до Мемфис Дан се престори, че спи, за да не отговаря на въпросите, породени от съмненията, избуяващи като плевели в ума на спътника му. Далтън пък заспа между Мемфис и Де Мойн и го остави на мира. По-късно, когато вече бяха в Айова и пътуваха към Фрийман с взет под наем форд „Фокус“, който не се набиваше на очи, Дан усети, че Джон е загърбил съмненията… поне за известно време. Сега изпитваше само любопитство и нездрава възбуда.

— Приличаме на хлапаци, тръгнали да търсят съкровище — усмихна се Дан, който шофираше форда. От двете страни на шосето се нижеха безкрайни царевични ниви, вече започнали да пожълтяват.

Джон се стресна:

— Моля?

Дан се усмихна:

— Нали тъкмо това си мислеше? Че сме като хлапаци, тръгнали да търсят съкровище.

— Тръпки ме побиват от теб, драги. Знаеш ли, че плашиш хората?

— Сигурно. Вече съм свикнал. — Което не беше съвсем вярно.

— Кога откри, че можеш да четеш мисли?

— Не е само четене на мисли. Озарението е много специфичен талант. Ако въобще е талант. Понякога… всъщност много често, е като уродливо родилно петно. Убеден съм, че Абра ще го потвърди. А на въпроса кога съм открил дарбата си, ще отговоря така: не съм я откривал. Открай време я притежавам. Върви с оригиналния комплект качества, получени по рождение.

— И си пиел, за да я потиснеш.

Охранен мармот с безгрижна смелост прекосяваше шосето. Дан рязко изви волана, за да не го прегази, и животинчето, движещо се все така спокойно, се скри в царевичака. Хубаво беше тук: синьото небе сякаш се простираше на хиляди километри, не се виждаше нито една планина. В Ню Хемпшир му харесваше и той вече приемаше този щат като място, където е домът му, но подозираше, че в равнините винаги ще се чувства по-спокоен. В безопасност.

— Знаеш, че не е така, Джони. Защо пие алкохоликът?

— Защото е алкохолик!

— Точно така. Просто и ясно. Ако се отърсиш от психологическите бръщолевения, ще останеш очи в очи с голата истина. Пием, понеже сме пияници.

Джон се засмя:

— Кейси Кингсли добре те е подковал.

— Разбира се, алкохолизмът се предава по наследство. Кейси отрича тази теория, обаче не е прав. Баща ти пиеше ли?

— Натряскваше се заедно със скъпата си майчица. Двамата заедно правеха толкова голям оборот на бара в местния голф клуб, че собственикът можеше да мине и без други клиенти. Помня как веднъж майка ми си свали рокличката за тенис и скочи в басейна при нас, децата. Мъжете изпаднаха във възторг и заръкопляскаха. Татко го прие като голям майтап. Не и аз. Бях на девет и докато замина да уча в колеж, си останах синът на стриптийзьорката. А вашите падаха ли си по чашката?

— Мама пиеше, но можеше да мине и без алкохол. Понякога наричаше себе си Уенди Двете бири. Баща ми обаче… напиваше се само от чаша вино или от една бира и тогава ставаше страшно. — Дан погледна джипиеса — до крайната цел оставаха шейсет и пет километра. — Искаш ли да ти разкажа нещо, което не съм споделял с никого? Предупреждавам те, че е доста шантаво. Много се лъжеш, ако мислиш, че озарението представлява само някаква си телепатия… — Замълча за миг, после добави: — Съществуват и други светове освен този.

— А ти… ъъъ… виждал ли си ги?

Дан не следеше мислите на Джон Далтън, но забеляза, че той започва да нервничи, сякаш очакваше човека до него внезапно да сложи ръка на гърдите си и да се обяви за прероден Наполеон Бонапарт.

— Не. Виждал съм само техни обитатели. Абра ги нарича призрачните хора. Интересува ли те историята или не?

— Не знам дали искам да я науча, обаче май е добре да ми я разкажеш.

Дан не знаеше дали педиатърът от Нова Англия ще повярва на случилото се със семейство Торънс през онази зима в хотел „Панорама“, но и не му пукаше. Щеше да изпита облекчение, ако разкажеше за кошмара сега, пътувайки в някаква взета под наем кола под яркосиньото небе на Средния запад. Само Абра щеше да му повярва, само че още беше твърде млада, а историята — твърде страшна. Затова щеше да се задоволи с недоверчив слушател като Джон Далтън. С какво да започне? Навярно с Джак Торънс: дълбоко нещастен човек, който се беше провалил и като учител, и като писател, и като съпруг. Как бейзболистите наричаха три поредни страйк аута? Май „Златното сомбреро“. Джак беше достоен за този подигравателен термин. През целия си живот беше извършил само едно забележително дело: при настъпването на решителния момент, към който „Панорама“ го тласкаше от първия им ден в хотела, той отказа да убие малкия си син. Най-много щеше да му подхожда епитафията…

— Дан?

— Баща ми полагаше усилия — промърмори той. — Това е най-хубавото, което мога да кажа за него. Най-злите призраци в живота му се криеха в бутилки. Може би всичко щеше да е различно, ако се беше обърнал към Анонимните алкохолици… Обаче не го стори. Мама вероятно не знаеше за съществуването им, иначе щеше да го убеди да потърси помощта им. По времето, по което заживяхме в хотел „Панорама“, където един приятел му беше намерил работа като зимен пазач, той беше класически пример за изпаднал в депресия алкохолик с чести пристъпи на гняв, граничещи с безумие.

— Там ли са били призраците?

— Да. Видях ги с очите си. Той не ги зърна нито веднъж, но ги усещаше. Може би също притежаваше озарение. Наследствени са много неща, а не само алкохолизмът. Така или иначе привиденията му въздействаха чрез внушения. Баща ми мислеше, че целят да го впримчат, но това беше поредното им лъжливо внушение. Те искаха малкото момче с голямото, силно озарение. По същата причина „Верни на възела“ искат Абра.

Млъкна, защото си спомни какво беше отговорил Дик Халоран, говорейки с устата на мъртвата Елинор, на въпроса къде са гладните дяволи: „В детството ти, откъдето идват всички дяволи.“

— Дан? Зле ли ти е?

— Нищо ми няма… Така или иначе разбрах, че има нещо нередно още преди да вляза в проклетия хотел. Разбрах го още когато с нашите водехме мизерен живот в Боулдър. Само че баща ми реши да приеме предложението за работа, за да припечелва по нещо, докато довърши пиесата си…

7.

Преди да влязат в Адеър, вече разказваше на Джон как се е взривил парният котел на „Панорама“ и как сред бушуващата снежна буря хотелът е бил изпепелен до основи. Градчето Адеър беше толкова малко, че имаше само две кръстовища, но Дан зърна хотел от веригата „Холидей Ин Експрес“ и го посочи на Джон:

— След няколко часа ще си вземем стая там. Не можем да разкопаваме земята посред бял ден, освен това умирам за сън. Напоследък все не ми остава време да се наспя.

— Наистина ли ти се е случило? — едва чуто попита Джон.

— Наистина. — Дан се усмихна. — Ще ми повярваш ли?

— Ще съм принуден да повярвам на всякакви небивалици, ако намерим бейзболната ръкавица там, където ни каза Абра. Защо ми разказа за хотела и за… останалото?

— Защото въпреки всичко, което знаеш за моята малка приятелка и твоя пациентка, дълбоко в себе си смяташ, че тази експедиция е пълна лудост. И понеже е редно да знаеш, че съществуват… зли сили. Вече съм се сблъсквал с тях, а ти си виждал само момиченце, което прави фокуси, като например да окачва лъжици на тавана. Джон, това не е детска игра. Ако „Верни на възела“ узнаят какво сме намислили, ще им попаднем на мушката също като Абра Стоун. Не е късно да се откажеш — ще се прекръстя и ще ти пожелая бог да е с теб.

— И ще продължиш сам.

Дан се поусмихна:

— Е, не съвсем. Да не забравяме Били.

— Той е най-малко на седемдесет и три.

— Ако му го кажеш, той ще отговори, че напредналата му възраст е преимущество. Разправя наляво и надясно колко хубаво е да си стар, защото не се притесняваш, че ще умреш млад.

Джон посочи през предното стъкло:

— Влизаме във Фрийман. — Кисело се усмихна и добави: — Още ми е трудно да повярвам, че се забърках в тази налудничава авантюра. Ами ако спиртоварната я няма? Ако е разрушена, след като са я снимали от Гугъл Земя, и на мястото й вече се простира царевична нива?

— Не е разрушена — лаконично отговори Дан.

8.

Наистина не беше: скоро видяха няколко свързани помежду си тъмносиви бетонни постройки с ръждясали метални покриви. Единият комин още стоеше, другите бяха паднала и лежаха на земята като насечени змии. Прозорците бяха счупени — стените — покрити с грозни графити, които биха предизвикали подигравките на градските спецове. Изровен черен път, отклоняващ се от двулентовото шосе, водеше към паркинг: в напукания асфалт бяха поникнали царевични издънки. Водната кула, видяна от Абра, беше наблизо и се очертаваше на фона на небето като марсианска бойна машина от роман на Хърбърт Уелс. От едната й страна беше написано „ФРИЙМАН, АЙОВА“. Бараката с продънения покрив също беше налице.

— Сега доволен ли си? — попита Дани и още малко намали скоростта, докато фордът запъпли като костенурка. — Фабрика, водна кула, барака, табела с надпис „Влизането забранено“. Точно според описанието на Абра.

Джон посочи портала с ръждясалите врати в края на изровения път:

— Ами ако е заключено? От прогимназист не съм прескачал огради.

— Не било заключено, когато убийците са довели момчето, иначе Абра щеше да ни предупреди.

— Сигурен ли си?

По отсрещното платно се зададе фермерски камион. Дан леко настъпи газта и вдигна ръка за поздрав. Шофьорът, някакъв тип със зелена шапка на компанията за трактори „Джон Дийр“, с тъмни очила и с работен комбинезон, също им махна, но не ги погледна. Чудесно!

— Попитах дали си…

— Знам какво ме попита — промърмори Дан. — Дори вратите да са заключени, ще се справим. По един или по друг начин. Сега завиваме обратно и отиваме право в хотела. Капнал съм от умора.

9.

Джон избра две съседни стаи в „Холидей Ин“ и плати в брой, междувременно Дан намери местния железарски магазин и купи лопата, гребло, две мотики, градинарска лопатка, два чифта ръкавици плюс платнена торба. Трябваше му само лопатата, но реши да добави и други сечива, за да не предизвика подозрение.

— Какво ви води в Адеър, ако не е тайна? — попита касиерът, докато маркираше покупките.

— Само минавам оттук. Сестра ми живее в Де Мойн и си пада по градинарството. Предполагам, че си има повечето от нещата, които купих, но подаръците винаги я предразполагат към по-голямо гостоприемство.

— Адски си прав, братле. От мен да го знаеш, че много ще се зарадва тъкмо на мотиката с късата дръжка. Няма по-удобно сечиво за градината, ама начинаещите не се сещат да си го купят. Приемаме „Мастър Кард“, „Виза“…

— Мисля да дам почивка на кредитните карти. — Дан извади портфейла си. — Обаче ще искам касова бележка, за да се отчета пред оня сводник Чичо Сам.

— Имаш я, мой човек. Дай ми името и адреса си… или данните на сестра си, за да пратим нашия каталог.

— Много мило, но този път ще пропусна. — Дан сложи на тезгяха няколко двайсетачки и ги разпери като ветрило.

10.

В единайсет вечерта на вратата на Дан се почука. Той отвори и Джон влезе в стаята. Беше блед като платно и превъзбуден.

— Поспа ли? — попита.

— Дремнах, да. А ти?

— Опитах се, но непрекъснато се стрясках и се събуждах. Много ми е нервно. Какво ще кажем, ако ни спре полицай?

— Чули сме, че във Фрийман има кръчма с жива музика и сме тръгнали да я търсим.

— Във Фрийман има само царевица. Девет милиарда акра, засадени само с царевица.

— Може би, но ние не го знаем — спокойно каза Дан. — Не сме от тук и само минаваме през града. Пък и няма да ни спре ченге, бъди спокоен. Никой няма да ни забележи. Обаче ако предпочиташ да останеш тук…

— Не съм бил толкова път, за да вися в хотела и да гледам Джей Лено. Само изчакай да отскоча до тоалетната. Бях преди малко, но пак ме свива стомахът. Да му се не види, като на тръни съм!

Пътуването до Фрийман се стори безкрайно на Дан, въпреки че щом излязоха от Адеър, не видяха нито една кола. Фермерите си лягат рано, а и се движат по второстепенните пътища.

Щом зърнаха спиртоварната, той изключи фаровете на форда, зави по черния път, бавно продължи към затворените врати и спря пред портала. Слязоха и Джон изруга, защото лампата в купето светна:

— Колко съм тъп! Трябваше да я изключа на тръгване от хотела. Или да я счупя, ако няма бутон за изключване!

— Успокой се — промълви Дан. — Тук няма никого освен нас, двамата храбреци. — Само че докато вървеше към портала, сърцето му лудо затуптя. Според Абра тук бяха изтезавали до смърт и бяха погребали безпомощно момче. Ако съществуваха места, населени с призраци, това…

Джон бутна вратите и след като не се отвориха, ги дръпна към себе си.

— Не става! Какво ще правим? Май ще се наложи да се прекачим през оградата. Ще се пробвам, макар че вероятно ще си счупя тъпата…

— Момент. — Дан извади от вътрешния си джоб фенерче и го насочи към портала: първо видя счупения катинар, после дебелата тел, която задържаше затворени двете врати. Върна се при колата и също като Джон се намръщи при включването на лампичката на тавана. Проклятие! Е, не можеш да мислиш за всичко, нали? Извади платнената торба с инструментите и затвори капака на багажника. Тъмнината се завърна.

— Сложи ги. — Той подаде на Далтън единия чифт ръкавици и сложи своите; разви телта и я окачи на оградата, за да не забрави после отново да завърже вратите. — Давай. Смело напред!

— Пак ми се пикае.

— Ще стискаш!

11.

Дан седна зад волана на форда и бавно го подкара към товарната рампа. Черният път беше осеян с дупки (някои много големи) и шофирането без фарове беше твърде опасно начинание. Само това ми липсва — помисли си. — Да вкарам колата в някоя от тези ями и да счупя ос! Зад спиртоварната се простираше площадка, където отъпканата пръст се редуваше с участъци от натрошен асфалт. Петнайсетина метра по-нататък имаше още една телена ограда, а отвъд започваха царевични ниви, напомнящи безкрайно море. Товарната площадка не беше голяма колкото паркинга, но не беше и много малка.

— Дан, как ще разберем къде…

— Шшшт, тихо. — Дан наведе глава, опря чело на кормилото и затвори очи.

(Абра)

Малката не откликна. Сигурно спеше. В Анистън вече беше ранна сутрин. Джон разтревожено хапеше устни.

(Абра)

Стори му се, че усеща някакво раздвижване. Надяваше се, че не си въобразява.

(АБРА!)

В главата му се отвориха очи. За миг образът беше мътен и раздвоен, после Абра загледа заедно с него. Внезапно товарната рампа и падналите комини започнаха да се виждат по-ясно, въпреки че ги осветяваха само звездите.

Зрението й е много по-силно от моето!

Дан слезе от колата и дори не забеляза, че Джон го последва. Беше предал управлението на момичето, което лежеше будно на стотици километри от тук и се чувстваше като човекоподобен металотърсач. Само дето с Джон не търсеха метал.

(отиди при онази бетонна площадка)

Дан си приближи до товарната рампа и застана с гръб към нея.

(сега върви напред-назад)

Настъпи пауза, докато Абра мислеше как да уточни какво иска.

(като в сериала „От местопрестъплението“)

Дан измина няколко метра вляво, после се обърна надясно, движейки се диагонално от рампата. Джон извади лопатата от торбата, облегна се на колата и го загледа.

(тук паркираха кемперите си)

Дан пак тръгна наляво — вървеше бавно, от време на време изритваше встрани тухла или парче бетон.

(близо си)

Той спря. Лъхна го неприятна миризма на разложено.

(Абра? Ти)

(да божичко Дан)

(успокой се мило)

(много се отдалечи обърни се върви бавно)

Дан тромаво се завъртя като непохватен новобранец, изпълняващ заповед „Кръгом!“, и тръгна обратно към товарната рампа.

(наляво малко наляво по-бавно)

Той се подчини — сега спираше на всяка стъпка. Отново усети миризмата, този път беше малко по-силна. Ненадейно неестествено яркият нощен пейзаж се разми, защото сълзите на Абра напълниха очите му.

(бейзболното момче е тук стоиш точно над него)

Дан дълбоко си пое въздух и си избърса очите. Трепереше. Не на него му беше студено, а на Абра. Тя седеше в леглото, притискаше до гърдите си опърпания плюшен заек и трепереше като изсъхнало листо на мъртво дърво.

(махай се оттук Абра)

(Дан ти)

(да да добре съм но не бива да видиш това)

Изведнъж зрението му загуби остротата си. Слава богу, Абра беше прекъснала връзката.

— Дан? — тихо извика Джон. — Как си?

— Добре. — Гласът на Дан беше предрезгавял от сълзите, изплакани от Абра. — Дай лопатата.

12.

Отне им двайсет минути. Първите десет копа Дан, после връчи лопатата на Далтън, който всъщност намери Брад Тревър. Отстъпи назад от дупката и притисна длан до носа и устата си. Гласът му беше приглушен, но думите се разбираха:

— Наистина има труп… Мили боже!

— Не усети ли одеве миризмата?

— Как да я усетя? Тялото е погребано дълбоко, и то преди две години… Ти да не би да я подуши?

Дан не продума, затова Джон отново се обърна към ямата, но този път неохотно. Няколко секунди остана приведен, сякаш се канеше пак да копае, после рязко се отдръпна, защото Дан освети дупката.

— Не мога… — изпъшка. — Мислех, че ще мога, но… Ръцете ми треперят.

Дан му подаде фенерчето. Далтън го насочи към онова, което го беше ужасило — маратонка, стърчаща от пръстта. Много бавно и предпазливо, сякаш за да не обезпокои тленните останки на бейзболното момче, Дан започна да копае земята от двете му страни. Постепенно се очертаха контурите на тялото, напомнящи рисунките върху саркофазите, които беше видял във филм на „Нешънъл Джиографик“.

Миризмата на гниеща плът вече беше нетърпима.

Дан отстъпи назад и няколко пъти дълбоко си пое въздух, после скочи в гроба близо до маратонките на Брад Тревър, образуващи буквата V. Коленичи, запълзя напред и без да погледне нагоре, протегна ръка за фенерчето. Джон му го подаде, обърна се на другата страна и захлипа.

Дан стисна фенерчето между зъбите си и с ръце заизгребва пръстта. Показа се момчешка тениска, прилепнала към хлътнали гърди. После ръце. Пръстите, сега представляващи кости в жълтеникава кожа, стискаха нещо. Дан вече се задъхваше, но отвори пръстите на Брад. Макар много да внимаваше, един се счупи — звукът беше като от настъпена суха съчка.

Момчето беше погребано заедно с бейзболната ръкавица. В „джоба“ й, грижливо намазан с крем, гъмжаха ларви.

Дан ужасено ахна, после машинално си пое въздух, вонящ на разложение. Без да осъзнава какво прави, изскочи от гроба и повърна върху купчината изкопана пръст, вместо върху останките от Брадли Тревър, който беше имал нещастието да притежава по рождение нещо, желано от племе чудовища. Нещо, което те му бяха отнели, подлагайки го на нечовешки изтезания и поглъщайки последното му дихание.

13.

Отново заровиха трупа (този път Джон свърши почти цялата работа) и с парчета от асфалт изградиха подобие на надгробен камък. Не им се мислеше как лисици или бездомни кучета се хранят с останките от горкото момче.

После седнаха в колата, но известно време не продумаха. След няколко минути Джон наруши мълчанието:

— Какво да правим, Дано? Не може да си тръгнем, все едно нищо не се е случило. Брад има родители. Баби и дядовци. Може би братя и сестри. Всички още се надяват да го видят, защото не знаят какво се е случило с него.

— Засега ще го оставим тук. Нека мине известно време, та никой да не каже: „Виж ти какво съвпадение! Непознат купува лопата от железарията в Адеър, после някой анонимно се обажда на полицията и съобщава за намерен труп.“ Надали ще се случи, но не бива да рискуваме.

— Какво разбираш под „известно време“?

— Един месец, да речем.

Джон се замисли и въздъхна:

— Може би дори два. Нека родителите му поживеят още малко с надеждата, че Брад е избягал от дома си, преди да им разбием сърцата. — Поклати глава и добави: — Добре че не му видях лицето, иначе… надали някога щях да заспя.

— Така си мислиш. Нямаш представа какво може да понесе човек и с какви спомени може да живее — промърмори Дан. Мислеше за госпожа Маси, която завинаги беше заключил в главата си и призракът й никога повече нямаше да го преследва. Включи двигателя, свали страничното стъкло откъм себе си и няколко пъти удари във вратата бейзболната ръкавица, за да махне полепналата пръст. После я сложи и пръстите му се озоваха там, където през толкова много слънчеви дни са били пръстите на момчето. Той стисна клепачи. След около трийсет секунди отвори очи.

— Е?

— „Ти си Бари Смит, мой приятел. Ще ме закараш у дома.“

— Какво означава това?

— Не знам, обаче се обзалагам, че този Смит е същият, когото Абра нарича Бари Китаеца.

— Само това ли?

— Абра ще узнае повече.

— Сигурен ли си?

Дан си спомни как зрението му се изостри, когато момичето отвори очи в главата му.

— Да, сигурен съм. Ако обичаш, освети с фенерчето долната страна на ръкавицата. Има някакъв надпис.

Джон се подчини и двамата видяха главни букви и едно число, написани със старателен детски почерк: ТОУМИ 25.

— Какъв е този Тоуми? — зачуди се Джон. — Нали горкото момче се е казвало Тревър?

— Джим Тоуми е бейзболист. Номерът му е 25. — Дан се загледа в написаното, после остави ръкавицата на седалката. — Брад се е прекланял пред него, затова го е увековечил на ръкавицата си. Ще пипна онези изверги! Кълна се пред Бог, че ще ги намеря и тогава горчиво ще съжаляват!

14.

Роуз Капелата притежаваше свръхестествена дарба на проницателка — впрочем всички Верни я притежаваха, — но никой не получаваше озарения като Дан или като Били. Тъкмо заради това на сбогуване нито Роуз, нито Гарвана разбраха, че в същия момент двама мъже, които вече знаят твърде много за „Верни на възела“, разкопават гроба на момчето, погребано преди години в Айова. Ако Капелата медитираше, може би щеше да прихване мислените съобщения между Дан и Абра, но тогава момичето веднага щеше да усети присъствието й. Освен това сбогуването в кемпера имаше доста интимен характер.

След като свършиха и Гарвана започна да се облича, тя сплете пръсти на тила си и попита:

— Признай, че си бил в онзи магазин. В „Зона X“.

— Не съм стъпвал там, защото държа на репутацията си. Изпратих Джими Калкулатора. — Гарвана се усмихна и пристегна колана си. — Обясних му какво да купи и би трябвало да се бави петнайсетина минути, само че той се върна след два часа. Струва ми се, че си е намерил нов дом.

— Чудесно. Е, момчета, едно е сигурно — няма да скучаете с приятната компания — пошегува се Роуз, въпреки че след двудневния траур за Дядо Кино, завършил с ритуалното сбогуване, настроението й беше доста мрачно.

— Онова, което Джими е купил, не може да се сравни с теб.

Тя повдигна вежди:

— Ти пробва ли, Хенри?

— И през ум не ми е минало. — Той се загледа в голата жена с разкошна черна коса, разпиляна на възглавницата. Дори когато лежеше, личеше колко е висока, а той открай време си падаше по високите жени. — Ти си и винаги ще бъдеш главната героиня във всички ленти в личната ми филмотека.

Разбира се, че преувеличаваше — комплиментът беше образец от обичайния му репертоар, въпреки това Роуз беше поласкана. Стана, притисна се до него и прокара пръсти през косата му.

— Пази се, Гарван. Искам всички да се върнете живи и здрави. И да доведете гадинката.

— Дадено.

— Тогава не губете време.

— Спокойно, красавице. Ще бъдем в Стърбридж в петък сутринта, тъкмо навреме да вземем от „Изи Мейл“ пратката. До обяд ще сме в Ню Хемпшир и Бари вече ще е открил къде се намира нашата кукличка.

— Дано тя не го открие преди това.

— Не се тревожи — няма да се случи.

Широко ти е около врата — помисли си Капелата. — Аз пък ще се тревожа и заради теб. Няма да имам нито миг спокойствие, докато не ми доведете малката гадина с белезници и с окови!

— Знаеш ли кое е най-хитрото? — подхвърли Гарвана. — Ако малката ни усети и се опита да се обгради със защитна стена, Бари ще я открие още по-лесно.

— На теб морето май ти е до колене — намръщи се Роуз. — Ами ако тя се изплаши? Като едното нищо ще се обади на ченгетата.

— Така ли мислиш? — ухили се той. — Да, малката — ще й кажат, — вярваме, че тези лоши хора те преследват. Да те питаме — те извънземни ли са или най-обикновени зомбита? Не за друго, а да знаем какво търсим.

— Не се шегувай, ако обичаш. Лекомислието ти е, меко казано, идиотско. Ето какво искам от вас: хващате малката и веднага тръгвате обратно. Никаква „външна“ помощ! Никакви свидетели! Убийте родителите, ако се наложи, убийте всеки, който се опита да ви попречи, но не привличайте вниманието и не оставяйте улики!

Гарвана се престори, че козирува:

— Слушам, началство!

— Изчезвай, кретен такъв! Първо обаче ме целуни. И като бонус — пусни ми малко от твоя меден език.

Гарвана се подчини. Тя го прегърна и дълго го държа в обятията си.

15.

Дан и Джон почти не продумаха, докато пътуваха обратно към Адеър. Лопатата беше в багажника, бейзболната ръкавица, увита в хавлиена кърпа с емблемата на „Холидей Ин“, беше на задната седалка. По едно време Далтън промърмори:

— Налага се да съобщим на родителите на Абра. Тя ще се ядоса, Луси и Дейвид няма да ни повярват, обаче е неизбежно.

Дан го изгледа и съвсем сериозно попита:

— Ей, ти да не си медиум?

Джон не беше медиум, но Абра владееше телепатията и така изкрещя в главата му, че го стресна — добре че шофираше Далтън, иначе като нищо щяха да се озоват в нечия царевична нива.

(НЕЕЕЕЕЕЕ!)

— Абра! — Дан й заговори „нормално“, та Джон да чува поне неговите реплики.

— Абра, слушай внимателно!

(НЕ, ДАН! НАШИТЕ МИСЛЯТ, ЧЕ СЪМ СЕ ОПРАВИЛА! МИСЛЯТ, ЧЕ ВЕЧЕ СЪМ ПОЧТИ НОРМАЛНА!)

— Съкровище, повярвай, че ако се наложи, тези изчадия без колебание ще убият родителите ти. Убеден съм, особено след онова, което намерихме… знаеш къде.

Доводите му бяха железни и Абра не се опита да ги обори, но внезапно главата на Дан се изпълни с нейната тъга и със страховете й. От очите му отново бликнаха сълзи и намокриха лицето му.

Проклятие!

Проклятие, проклятие, проклятие!

16.

Четвъртък, рано сутринта.

Кемперът на Вятърничавия Стив, шофиран в момента от Змията Анди, се движеше на изток по магистрала I-80 в Западна Небраска, без да превишава разрешената скорост от осемдесет километра в час. Небето в далечината вече изсветляваше. В Анистън се беше съмнало преди два часа. Дейвид Стоун, още по хавлия, си правеше кафе, но го заряза, когато телефонът иззвъня. Луси се обаждаше от апартамента на Кончета на Марлборо Стрийт. Говореше едва-едва, явно беше капнала от умора.

— Ако момо не се влоши — въпреки че по-лошо от това едва ли ще стане, — ще я изпишат от болницата най-късно в понеделник сутринта. Така ми казаха снощи двамата лекуващи лекари.

— Защо не ми се обади, мила?

— Бях много уморена. И много разстроена. Мислех, че ще се оправя, като се наспя, но почти не мигнах. Дейв, в това жилище всичко ми напомня за нея. Не само за стихотворенията й, за жизнеността й…

Гласът й затрепери. Дейв търпеливо зачака. Бяха женени повече от петнайсет години и той знаеше, че когато жена му е разстроена, мълчанието е най-добрата тактика.

— Не знам какво да правим с вещите. Уморявам се само като погледна книгите й: стотици в библиотеката и в кабинета й, а управителят на сградата ми каза, че още хиляди се съхранявали в складовото помещение.

— По-късно ще измислим нещо.

— Каза ми още, че имало и старинен куфар с надпис „Алесандра“. Така се казваше майка ми, въпреки че предпочиташе да й казват Сандра или Санди. Не знаех, че момо пази вещите й.

— Чета излива душата си в стиховете си, но в живота е доста потайна… когато пожелае.

Луси сякаш не го чу, а продължи със същия безизразен глас, изпълнен с плачливи нотки, и характерен за хората, които са накрая на силите си:

— Така или иначе вече уредих всичко, но ако я изпишат в неделя, както ми намекнаха лекарите, ще се наложи да телефонирам на фирмата, за да изпратят частната линейка. Слава богу, че момо се е застраховала за голяма сума. Получаваше добра заплата като преподавателка, но от стихосбирките си не спечели нито цент. Кой в тази бездуховна страна дава пари за книги?

— Луси…

— Взех малък апартамент в главната сграда на дом „Хелън Ривингтон“. Разгледах в интернет снимките на стаите в хосписа. Апартаментчето изглежда удобно… което е без значение, защото тя едва ли ще го обитава дълго. Сприятелих се със старшата сестра на етажа и тя ми каза, че момо вече е към края на…

— Чия, обичам те, скъпа.

Тя се сепна, като чу Дейвид да я нарича с името, дадено й от Кончета.

— Обичам те с цялото си неиталианско сърце.

— Знам и това ме крепи. Не предполагах, че ще е толкова тежко, но скоро ще си бъда у дома — най-късно в понеделник.

— Чакаме те с нетърпение…

— Как си? Как е Абра?

— И двамата сме добре. — Дейвид не подозираше, че след шейсетина секунди твърдението му няма да е вярно.

Луси се прозина и измърмори в слушалката:

— Ще полегна за час-два. Струва ми се, че сега ще заспя.

— Да, гледай да поспиш. Аз пък ще събудя Абра, за да не закъснее за училище.

Казаха си дочуване. Дейвид окачи слушалката на апарата, закачен на стената, обърна се и видя, че дъщеря му е станала, но още е по пижама. Беше пребледняла, косата й беше разчорлена, очите — зачервени. Притискаше до гърдите си Скокльо, вехтия си плюшен заек.

— Аба-Ду? Слънчице? Зле ли ти е?

Да. Не. Не знам. Обаче на теб ще ти призлее, след като ме изслушаш.

— Искам да ти кажа нещо, татко. Днес няма да ходя на училище. И утре. Може би известно време ще си стоя вкъщи. — Поколеба се и добави: — Загазила съм.

Първата мисъл, която му хрумна, беше толкова ужасна, че Дейвид я прогони, но не и преди Абра да я прихване. Тя невесело се усмихна:

— Не, не съм бременна.

Баща й, който вървеше към нея, се спря и изумено се ококори:

— Ти… наистина ли току-що…

— Да. Прочетох мислите ти. Въпреки че всеки, който видеше изражението ти, щеше да се досети какво ти хрумна. Тази моя способност се нарича озарение, а не телепатия. И още мога да правя повечето неща, които ви плашеха в детството ми. Не всички, но повечето.

Дейвид заговори много бавно, сякаш търсеше подходящите думи:

— Знам, че понякога предчувстваш какво ще се случи. И майка ти знае.

— По-сложно е. Имам приятел на име Дан. Двамата с доктор Джон са пътували до Айова и…

— Джон Далтън ли?

— Да.

— Кой е този Дан? Хлапак на твоите години, който е пациент на Далтън ли?

— Не, той е възрастен. — Хвана го за ръката и го поведе към кухненската маса. Седнаха и тя пак прегърна плюшения заек. — Обаче в детството си е бил като мен.

— Абс, нищичко не разбирам.

— Има едни лоши хора, татко. — Не можеше да му каже, че не са точно хора, че са по-страшни от хора, докато Дан и доктор Джон не й помогнеха с обясненията. — Може би искат да ми причинят нещо лошо.

— Защо? От къде на къде? Говориш глупости. Колкото до онова, което правеше като малка, с майка ти щяхме да разберем, ако още го можеше…

Чекмеджето под тенджерите, окачени на стената, рязко се отвори, после се върна обратно. Абра вече не можеше да окачва лъжици на тавана, но и номерът с чекмеджето щеше да убеди баща й, че тя не говори празни приказки.

— Щом разбрах колко ви тревожи моята… дарба, аз я скрих. Само че повече не мога да я крия. Дан каза да ви призная. — Притисна лице до протритата козина на Скокльо и заплака.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

НАРИЧАТ Я ЕМАНАЦИЯ

1.

Джон включи телефона си веднага щом с Дан слязоха на летище „Лоугън“ в късния следобед в четвъртък. Забеляза, че има над десет пропуснати повиквания, едва когато мобилният зазвъня. Джон се взря в екранчето.

— Стоун ли? — попита Дан.

— Същият номер ме е търсил много пъти, така че няма кой друг да е.

— Не вдигай. Обади му се, когато вече пътуваме по Северна експресна, и му кажи, че ще бъдем при него в… — Дан си погледна часовника, който винаги показваше източно време. — В шест. Ще му обясним всичко на място.

Джон неохотно прибра телефона в джоба си.

— През целия полет се молех да не ме лишат от право да упражнявам професията си. Сега се моля само ченгетата да не ни пипнат още докато паркираме пред къщата на Дейв Стоун.

Дан, който по време на полета няколко пъти се беше консултирал с Абра, поклати глава.

— Убедила го е да изчака, обаче на онова семейство много му се събра и господин Стоун е объркан американец.

Усмивката на Джон беше от мрачна по-мрачна.

— Де да беше само той…

2.

Абра седеше с баща си на стълбите, когато Дан зави по алеята им. Бяха пътували бързо, часът беше едва пет и половина.

Малката скочи и преди Дейв да я хване, затича по алеята, а косата й се развя. Дан знаеше, че тича към него, затова подаде на Джон увитата в пешкир бейзболна ръкавица. Абра се хвърли в обятията му. Трепереше като лист.

(намерил си го намерил си го намерил си и ръкавицата дай ми я)

— Още не. — Дан я пусна. — Първо ще се разберем с баща ти.

— Какво има да се разбираме? — Дейв дръпна Абра към себе си. — Кои са лошите хора, за които ми разказа? Кои сте вие, по дяволите? — Враждебният му поглед се насочи към Джон. — Какво става, да му се не види?

— Къде е Луси? Знае ли? — попита Далтън.

— Нищо няма да ти кажа, докато не науча какво става.

— С момо още са в Бостън — намеси се Абра. — Татко искаше да й се обади, но аз го убедих да ви изчака. — Очите й бяха приковани в увитата бейзболна ръкавица.

— Дан Торънс. Вие ли сте?

— Да.

— В хосписа във Фрейзиър ли работите?

— Точно така.

— От колко време се срещате с дъщеря ми? — Юмруците му се свиваха и разпускаха. — В интернет ли се запознахте? Сто на сто е така. — Обърна се към Джон и се начумери. — Ако не беше неин педиатър от деня на раждането й, щях да позвъня в полицията, когато преди шест часа не ми вдигна.

— Пътувах със самолет — обясни Джон. — Телефонът ми беше изключен.

— Господин Стоун — поде Дан, — не познавам дъщеря ви чак толкова отдавна, но когато се видяхме за пръв път, Абра още беше бебе. При това тя ме потърси.

Дейв поклати глава. Беше объркан, ядосан и не изглеждаше склонен да повярва на Дан.

— Да влезем в къщата — предложи Джон. — Струва ми се, че можем да обясним всичко — почти всичко — и ако съм прав, ще бъдеш много доволен, че сме тук и че отидохме до Айова, за да свършим онази работа.

— Дано е така, Джон, обаче много се съмнявам.

Влязоха в къщата — Дейв беше прегърнал Абра през раменете и в този момент те приличаха повече на пазач и затворник, отколкото на баща и дъщеря; Джон Далтън ги последва, Дан остана още миг на улицата. Погледна ръждивочервения пикап, паркиран от отсрещната страна. Били направи знака за ОК, после показа, че му стиска палци. Дан стори същото и влезе в къщата.

3.

Докато Дейв седеше в къщата на Ричланд Корт със странната си дъщеря и още по-странните си гости, кемперът с групата похитители пътуваше на югоизток от Толедо. Ореха беше зад волана. Анди Стайнър и Бари спяха — Анди като пън, Бари пък се въртеше и мърмореше. В дневната Гарвана прелистваше „Ню Йоркър“. Харесваха му само карикатурите и малките обяви за екзотични вещи като пуловер от вълна на як, шапка на виетнамско кули или кубински пури-менте.

Джими Калкулатора се тръсна до него с лаптопа си:

— Сърфирах в мрежата. Наложи ми се да хакна няколко сайта, обаче… искаш ли да ти покажа нещо?

— Как е възможно да влезеш в интернет от междущатската?

Джими му се усмихна покровителствено:

— Четвърто поколение мобилни технологии, сладурче. Това е то модерната епоха.

— Щом казваш. — Гарвана остави списанието. — Какво си намерил?

— Снимки от прогимназията в Анистън. — Джими докосна тъчпада и на екрана се появи снимка. Не размазана снимка от вестник, а фотография с висока резолюция на момиченце по червена рокличка с буфан ръкави. Косата му, завързана на плитки, беше кестенява, усмивката — широка и уверена.

— Джулиан Крос — рече Джими. Отново докосна тъчпада и на екрана се появи червенокосо дете с дяволита усмивка. — Ема Дийн. — Още едно докосване, още по-хубаво момиче. Сини очи и руса коса, обрамчваща лицето и стигаща до раменете. Сериозно изражение, но с трапчинки, загатващи усмивка. — Това е Абра Стоун.

— Абра?

— Да, напоследък човеците сериозно се излагат. Помниш ли, когато за тях Джейн и Мейбъл още бяха хубави имена? Прочетох някъде, че Слай Сталоун кръстил сина си Сейдж Мунблъд[1], което е пълна изгъзица!

— Значи смяташ, че едно от трите е момичето на Роуз?

— Ако е права за възрастта му, това са вариантите. Вероятно е Дийн или Стоун, двете живеят на улицата, на която стана земетресението, но не бива да изключваме и Крос. Нейният дом е съвсем наблизо. — Джими Калкулатора чукна тъчпада и трите снимки светкавично се подредиха една до друга. Под всяка с ръкописен шрифт пишеше „МОИТЕ УЧИЛИЩНИ СПОМЕНИ“.

Гарвана ги разгледа внимателно.

— Някой ще научи ли, че теглиш снимки на малки момичета от фейсбук или нещо от този род? Защото има опасност човеците да усетят, че има нещо гнило.

Джими явно се докачи:

— Да, бе, фейсбук! Снимките са от базата-данни на прогимназията, засмуках ги директно от техния компютър. — Той изкриви лице, сякаш смучеше. — И ако искаш да знаеш, в случая дори агент с достъп до всички компютри на Националната агенция по сигурност не може да ми хване дирите. Кой е велик?

— Ти — рече Гарвана. — Явно няма кой друг.

— Според теб кое е момичето, което търсим?

— Ако трябваше да избирам… — Гарвана почука с пръст по снимката на Абра. — Какъв зной в погледа! Каква… еманация.

Джими се позамисли, реши, че намекът е сексуален, и се изкиска.

— Критерий ли е?

— Да. Можеш ли да разпечаташ тези снимки и да дадеш по едно копие на останалите? Най-вече на Бари. Той е главен издирвач в случая.

— Имаш ги веднага. Нося си скенер на „Фуджицу“. Идеална машинка за из път. Някога имах модел S1100, но го смених, когато в „Компютърен свят“ прочетох…

— Действай, става ли?

— Да.

Гарвана отново взе списанието и прелисти на последната страница с карикатурата, под която читателят трябва да напише текста. Тази седмица картинката представляваше възрастна жена, която влиза в бар, повела на верига мечок. Гарвана се позамисли и написа с печатни букви: Ей, смотаняци, кой от вас ме нарече путка?

Надали беше най-оригиналният текст, ама карай да върви.

Кемперът пътуваше в сгъстяващия се здрач. Ореха включи фаровете. Бари Китаеца се въртеше насън и чешеше китката си, където беше избила червена пъпка.

[1] В свободен превод името може да се предаде като „Магът на Лунната кръв“. — Б.пр. ↑

4.

Тримата мъже седяха, без да продумат; Абра се беше качила да вземе нещо от стаята си. Дейв се питаше дали да им предложи кафе — изглеждаха уморени и бяха брадясали, но реши, че няма да ги почерпи дори със солени крекери, докато не получи обяснение. С Луси бяха обсъждали как да реагират, когато някой ден в близкото бъдеще Абра им съобщи, че еди-кое си момче я е поканило на среща, само че това бяха мъже — мъже! — и по всичко личеше, че този, когото не познаваше, от известно време излиза с дъщеря му. Не точно излиза, обаче… не беше ли това въпросът: как са се запознали?

Преди някой от тримата да започне разговора, задължително неловък и може би хаплив, маратонките на Абра изтопуркаха по стълбището. Тя влезе в дневната с вестничето за анистънския потребител.

— Вижте последната страница.

Дейв обърна вестника и се намръщи.

— Какво е това кафявото?

— Утайка от кафе. Изхвърлих вестника в боклука, само че нещо ме човъркаше, затова го извадих от кошчето. Непрекъснато мислех за него. — Тя посочи снимката на Брадли Тревър на най-долния ред. — Както и за родителите му. За братята и сестрите му, ако има такива. — Очите й се насълзиха. — Той имаше лунички, татко. Мразеше ги, но майка му казваше, че носели късмет.

— Няма откъде да го знаеш — отвърна Дейв, но сам не си повярва.

— Тя знае — намеси се Джон, — ти също. Дай ни шанс. Моля те. Важно е.

Дейв се обърна към Дан:

— Искам да науча за вас с дъщеря ми. Обясни, ако обичаш.

Дан отново разказа цялата история. Как написал с главни букви името Абра в бележника от Кейси. Първото „ПОЗДРАВИ“ на черната дъска. Ясното усещане за присъствието й в нощта, когато Чарли Хейс умрял.

— Попитах тя ли е момиченцето, което понякога пише на дъската ми. Тя не ми отговори с думи, но някой тихичко засвири на пиано. Май беше стара песен на „Бийтълс“.

Дейв погледна Джон.

— Казал си му!

Джон поклати глава.

— Преди две години тя ми написа на черната дъска: „Убиват бейзболното момче!“ Не знаех какво означава, не съм сигурен, че и Абра е знаела. Всичко можеше да завърши така, обаче тя видяла ето това. — Той посочи последната страница на безплатното вестниче, където бяха поместени снимките, големи колкото пощенски марки.

Абра доразказа останалото.

Дейв я изчака да свърши и процеди:

— Значи сте заминали за Айова по настояване на едно тринайсетгодишно момиче, така ли?

— Много особено тринайсетгодишно момиче — отбеляза Джон. — С много особена дарба.

— Мислехме, че всичко е приключило. — Дейв укорително погледна Абра. — Мислехме, че с изключение на някое и друго предчувствие е надраснала тези неща.

— Съжалявам, татко — прошепна тя едва чуто.

— Може би не трябва да съжалява — намеси се Дан с надеждата, че тонът му не издава колко е ядосан. — Криела е способностите си, понеже е знаела, че със съпругата ви държите на това. Понеже ви обича и иска да бъде добра дъщеря.

— Предполагам, че тя ви го е казала.

— Не сме го обсъждали! — отсече Дан. — Но силно обичах майка си и заради нея се стараех да постъпвам по същия начин.

Абра му хвърли поглед, изпълнен с искрена благодарност. Сведе очи и му изпрати мисъл. Мисъл, която се притесняваше да изрече на глас.

— Освен това не е искала приятелите й да научат. Смятала е, че ще престанат да я харесват. Че ще се изплашат от нея. Вероятно е била права.

— Да не забравяме главното — обади се Джон. — Отлетяхме за Айова, истина е. Намерихме изоставената спиртоварна в градчето Фрийман точно където Абра ни каза. Намерихме трупа на момчето. И ръкавицата му. Отвътре е сложило името на любимия си бейзболист, а своето име — Брад Тревър — е написало на каишката.

— Било е убито. Това твърдите вие. От шайка скитащи ненормалници.

— Придвижват се с кемпери и с моторизирани фургони — обясни Абра. Говореше тихо и унесено, без да откъсва поглед от бейзболната ръкавица. Боеше се от нея и в същото време искаше да я докосне. Дан толкова ясно усещаше противоречивите й емоции, че му се повдигна. — Имат смешни прякори — като пиратски имена.

— Сигурна ли си, че момчето е било убито? — попита почти умоляващо баща й.

— Жената с шапката облиза кръвта му от дланите си. — До този момент Абра седеше на стълбището, но стана, отиде при баща си и облегна лице на гърдите му. — Когато поиска, й порастват остри зъби. Всички имат хищни челюсти, но ги крият.

— Значи момчето е било като теб?

— Да. — Гласът на Абра беше приглушен, но се чуваше добре. — То можеше да вижда през дланта си.

— Това пък какво означава?

— Например, когато му подадели топката, той я уцелвал, защото първо я виждала дланта му. А когато майка му загубела нещо, Брад засланял очи с длан, поглеждал през нея и разбирал къде е изгубената вещ. Така мисля. Няма как да съм сигурна, но понякога и аз правя същото.

— Затова ли са го убили?

— Уверен съм — отвърна Дан.

— За какво? За да го погълнат, сякаш е екстрасензорен витамин? Давате ли си сметка колко нелепо звучи?

Никой не отговори.

— Наясно ли са, че Абра ги е усетила?

— Да. — Момичето вдигна глава. Лицето му беше зачервено и мокро от сълзи. — Не знаят името ми, нито къде живея, но знаят, че съществувам.

— Тогава трябва да отидем в полицията — заяви Дейв. — Или пък… може би случаят е от компетенциите на ФБР. Отначало няма да ни повярват, но щом има труп…

— Няма да ви убеждавам, че идеята е неразумна, докато не видим какво ще научи Абра от ръкавицата, обаче настоявам внимателно да обмислите последствията. За мен, за Джон, за съпругата ви и най-вече за дъщеря ви.

— Не виждам как с Джон бихте могли да пострадате…

Далтън нетърпеливо се размърда на стола си.

— Хайде, Дейвид. Кой откри трупа? Кой го изрови и отново го зарови, след като иззе доказателство, което следователите безспорно ще определят като решаващо? Кой прелетя над половината страна с това доказателство, та една осмокласничка да го използва като дъска за спиритически сеанси?

Неочаквано за себе си Дан се намеси. В друг случай би се почувствал неудобно, но щом бяха от различни лагери, щеше да спори:

— Семейството ви и бездруго е в криза, господин Стоун. Тъща ви умира, жена ви се измъчва и е на края на силите си. Историята ще гръмне като бомба във вестниците и в интернет. Чергарско племе убийци срещу момиченце с дарба на медиум. Ще ви връхлетят репортери от всички телевизии, вие ще се възпротивите, а това само ще изостри апетита на медиите. Улицата ви ще заприлича на телевизионно студио, Нанси Грейс[1] вероятно ще се нанесе в съседната къща и след една-две седмици цялата репортерска сбирщина ще започне да се дере с цяло гърло, че всичко е нагласено. Спомняте ли си случая с момчето в балона? Този път таткото ще сте вие.[2] Междувременно няма да се откачите лесно от журналистите.

— Кой тогава ще защити дъщеричката ми, ако те тръгнат по петите й? Вие ли? Лекар и санитар в хоспис! Или ти си само по поддръжката?

Хабер си нямаш за седемдесет и три годишния Били, който държи под око улицата — помисли си Дан и неволно се усмихна.

— По малко от двете. Вижте, господин Стоун…

— Като гледам какви големи приятели сте с дъщеря ми, по-добре да минем на „ти“.

— Както кажеш, Дейв. Въпросът е склонен ли си да рискуваш, че служителите на реда ще повярват на Абра. Особено когато тя им заяви, че онези с кемперите са вампири, които изсмукват жизнената енергия на хората.

— Боже! — възкликна Дейвид. — Изключено е да разкажа такова нещо на Луси. Ще й избие чивията! Всъщност чивиите!

— Това очевидно решава дилемата да се обадиш ли в полицията или не — отбеляза Джон.

За момент се възцари мълчание. Някъде в къщата тиктакаше часовник. Някъде навън лаеше куче.

— Земетресението — неочаквано проговори Дейв. — Онова, слабото. Ти ли беше, Аби?

— Сигурна съм — прошепна тя.

Дейвид я прегърна, стана, разви хавлиената кърпа и внимателно разгледа ръкавицата.

— Погребали са го с нея — каза. — Отвлекли са го, изтезавали са го, убили са го и са го заровили с неговата бейзболна ръкавица.

— Да — рече Дан.

Дейв се обърна към дъщеря си:

— Наистина ли искаш да докоснеш това нещо, Абра?

Тя протегна ръце:

— Не. Въпреки това ми я дай.

[1] Американска журналистка и коментаторка в областта на правните въпроси, бивш прокурор, водеща на собствено шоу с юридическа насоченост — Б.пр. ↑

[2] През 2009 в американските медии гръмва новината, че по погрешка шестгодишният Фалкън Хийн е излетял самичък с балона, конструиран от баща му Ричард Хийн. Впоследствие се оказва, че родителите са излъгали с цел привличане на медийно внимание, а Фалкън се е крил на тавана. — Б.пр. ↑

5.

Дейвид Стоун се поколеба, но се подчини. Абра я взе и надникна вътре.

— Джим Тоуми — констатира, изговаряйки правилно Тоуми, а не Томи, макар че Дан бе готов да заложи спестяванията си (след дванайсет години редовна работа и редовно въздържание беше скътал някой и друг долар), че тя за пръв път вижда името. — Член на клуб „Шестстотин“[1].

— Точно така — потвърди Дейв. — Той…

— Тихо — прекъсна го Дан.

Наблюдаваха я. Абра вдигна ръкавицата и подуши вътре. (Дан едва не потръпна, като си спомни бръмбарите гробари.)

— Не Бари Кита, а Бари Китаеца. Обаче не е китаец. Викат му така, понеже очите му са дръпнати. Той е техен… техен… не знам… почакайте…

Тя притисна ръкавицата към гърдите си, все едно държеше бебе. Задиша учестено и застена. Дейв се изплаши и я хвана за рамото. Тя отмести ръката му:

— Не, татко, не! — Стисна клепачи и прегърна ръкавицата. Другите чакаха. Най-сетне отвори очи и рече: — Идват за мен.

Дан коленичи до нея и покри с длан сключените й ръце.

(някои или всички)

— Само някои. Бари е с тях. Затова ги виждам. Има още трима. Може би четирима. Сред тях е жена с татуировка на змия. Наричат ни леваци или човеци. За тях ние сме леваци.

(а жената с капелата)

(не)

— Кога ще бъдат тук? — попита Джон. — Знаеш ли?

— Утре. Първо трябва да спрат и да… — Тя млъкна. Невиждащият й поглед се рееше. Измъкна едната си ръка от хватката на Дан и потърка устни. С другата здраво стискаше ръкавицата. — Налага им се да… не разбирам… — От очите й започнаха да се стичат сълзи — не от мъка, а от напрежение. — Дали е лекарство? Дали е… момент, момент, пусни ме, Дан, аз трябва да… ти трябва да ме…

Ръката му се отдръпна. Нещо рязко изпращя, просветна синкава искра от статично електричество. От пианото се изтръгнаха нестройни звуци. Керамичните фигурки на масичката до вратата към коридора се разлюляха и затракаха. Абра си нахлузи ръкавицата. Очите й рязко се отвориха.

— Единият е гарван… или така му казват! Другият е лекар и това е добре за тях, защото Бари боледува. Боледува! — Тя се втренчи в тях с обезумял поглед, после се закиска. Дан настръхна: така се смеят лудите, когато не вземат навреме лекарството си. С усилие се овладя да не изтръгне ръкавицата от пръстите й.

— Пипнал е шарка! Пипнал е шарка от Дядо Кино и скоро ще започне да се изпарява! Тъпата хлапачка е виновна! Не е трябвало да прави инжекцията! Да кажем на Роуз! Да…

Дан не издържа, дръпна ръкавицата от ръката й и я хвърли в другия край на стаята. Пианото секна. Фигурките изтракаха за последно и се закрепиха малко преди да се катурнат през ръба на масичката. Дейв беше зяпнал от удивление и се взираше в дъщеря си. Джон стана, но повече не се помръдна.

Дан хвана Абра за раменете и силно я разтърси.

— Абра, изключи се!

Ококорените й очи отнесено се взираха в него.

(върни се Абра всичко е наред)

Раменете й, които почти опираха ушите й, постепенно се отпуснаха. Очите й отново го виждаха. Тя тежко въздъхна и се отпусна в прегръдката на баща си. Якичката на спортната й блуза беше потъмняла от пот.

— Аби? — прошепна Дейв. — Аба-Ду? Добре ли си?

— Да, само че не ми казвай така. — Тя си пое въздух и бавно го изпусна. — Божичко, разтърси ме. — Погледна баща си. — Не аз казах „тъпа“, татко, а един от тях. Май беше гарванът. Той е водач на онези, които идват насам.

Дан седна на дивана до Абра.

— Наистина ли си добре?

— Да. Мина ми. Обаче не искам никога повече да докосна онази ръкавица. Те не са като нас. Приличат на хора и според мен някога са били хора, но сега мислите им са противни като гущери.

— Каза, че Бари имал шарка. Спомняш ли си?

— Бари, да. Онзи, на когото викат Китаеца. Спомням си всичко. Много съм жадна.

— Ще ти донеса вода — каза Джон.

— Може ли да е нещо със захар? Моля те.

— В хладилника има кока-кола — обади се Дейв. Погали Абра по косата, после по лицето и по шията. Сякаш искаше да се увери, че тя още е там.

Изчакаха Джон да се върне с кутийка кока-кола. Абра я сграбчи, отпи жадно, оригна се и се изкикоти:

— Извинете.

Дан никога не се беше радвал толкова много на нечий смях.

— Джон, нали възрастните изкарват по-тежко шарката?

— Разбира се. Тя може да причини пневмония, дори слепота при увреждане на роговицата.

— А смърт?

— Да, обаче рядко.

— При тях е различно — въздъхна Абра, — май те не боледуват. Само Бари. Ще спрат някъде и ще вземат пратка. Сигурно с лекарство за него. Което се инжектира.

— Какво беше това с изпаряването? — поинтересува се Дейв.

— Не разбрах.

— Щом Бари е болен, дали това ще ги спре? — попита Джон. — Дали няма да завият обратно и да се върнат, откъдето са дошли?

— Надали. Ясно им е, че може да са се заразили от Бари. Нямат какво да губят, могат единствено да спечелят, така казва Гарвана, да, това му е прякорът. — Отпи още кола, стиснала кутийката в шепи, и последователно изгледа тримата мъже (баща си погледна най-накрая). — Известно им е на коя улица живея. Може би знаят дори името ми. Нищо чудно да имат и моя снимка… Не съм сигурна. В ума на Бари е голяма бъркотия. Обаче смятат… смятат, че щом аз не мога да се разболея от шарка…

— Значи есенцията ти е в състояние да ги излекува — довърши Дан. — Или поне да им послужи като ваксина.

— Не е есенция. Наричат я еманация.

Дейв плесна с ръце:

— Стига толкова. Ще се обадя в полицията и ще арестуват тези типове…

— Не можеш — прекъсна го Абра; гласът й беше безжизнен като на депресирана петдесетгодишна жена. Прави каквото искаш — казваше този глас, — аз само те информирам.

Дейв беше извадил телефона от джоба си, но не го включи.

— Защо не?

— Подготвили са си убедителна история за пътуването до Ню Хемпшир, както и много добри документи за самоличност. Освен това са богати. Истински богати — колкото банките, нефтените компании или „Уолмарт“. Може и да си заминат, но ще се върнат. Те винаги се връщат за това, което искат. Убиват тези, които им пречат, които искат да ги разобличат, и са свикнали да се измъкват благодарение на купищата си пари. — Абра остави кока-колата на масичката и прегърна баща си. — Моля ти се, татенце, не казвай на никого. По-скоро доброволно ще им се предам, отколкото да позволя да причинят зло на теб или на мама.

— Но сега са само четирима или петима — отбеляза Дан.

— Да.

— Къде са другите? Научи ли?

— В къмпинг, наречен „Блубърд“. Или май беше „Блубел“. Той е техен. В близкото градче има супермаркет от веригата „Сам“. Градчето се казва Сайдуиндър. Роуз е там, както и Верните. Те са се кръстили така… Дан? Какво ти е?

Дан не отговори. Поне за момента не беше в състояние да продума. Спомняше си гласа на Дик Халоран, излизащ от замлъкналата уста на Елинор Улей. Беше попитал Дик къде са гладните дяволи и чак сега отговорът доби смисъл.

В детството ти.

— Дан? — обади се Джон. Гласът му сякаш идваше отдалеч. — Пребледнял си като мъртвец.

Странно как всичко се навързваше. От самото начало — още преди да го е зърнал — разбра, че в хотел „Панорама“ живее злото. Хотелът беше изпепелен до основи, но кой можеше да гарантира, че злото е изгоряло заедно с него? Във всеки случай не и той. Като дете го навестяваха духове, които бяха избягали оттам.

Къмпингът, който е тяхна собственост, е на мястото, където беше хотелът. Знам го. Рано или късно ще ми се наложи да се върна там. И това знам. Вероятно ще е скоро. Но първо…

— Добре съм — промърмори.

— Искаш ли кока-кола? — попита го Абра. — Според мен захарта разрешава много проблеми.

— По-късно. Хрумна ми нещо. Засега е само идея, но може би ако четиримата поразсъждаваме, ще го превърнем в план.

[1] Клуб „Шестстотин“ е метафора за списъка на бейзболистите, отбелязали над 600 хоумръна. — Б.пр. ↑

6.

Змията Анди спря на паркинга за тежкотоварни камиони край магистралата за Уестфийлд, щата Ню Йорк. Ореха отиде в магазина да купи сок за Бари, който имаше висока температура и гърлото му беше силно възпалено. Докато го чакаха, Гарвана се обади на Роуз. Тя вдигна при първото позвъняване. Той набързо я осведоми за положението и зачака.

— Какво е това хленчене? — сопна се тя.

Гарвана въздъхна и потърка брадясалата си страна.

— Джими Калкулатора плаче.

— Кажи му да млъкне. В бейзбола няма място за ревльовци.

Гарвана предаде съобщението, пропускайки злобната й забележка. Джими, който бършеше с мокра кърпа лицето на Бари, сподави шумните си и (Гарвана се съгласи с Роуз) дразнещи хлипове.

— Така е по-добре — заяви Капелата.

— Какво да правим?

— Дай ми секунда, опитвам се да си събера мислите.

Представата за Роуз, която се опитва да си събере мислите, го смути почти колкото червените петна, избили по тялото на Бари, но се подчини и задържа айфона до ухото си, без да говори. Потеше се. Дали беше вдигнал температура или заради горещината в кемпера? Огледа ръцете си за червени пъпки, обаче не откри нищо. Засега.

— По график ли се движите?

— Да. Даже малко сме подранили.

На вратата се почука два пъти. Анди погледна кой е и отвори.

— Гарван? На телефона ли си? — нетърпеливо попита Роуз.

— Да, да. Ореха донесе сок за Бари. Гърлото му е силно възпалено.

Чу се как Ореха подканя Бари:

— Пийни си сок. Ябълков. Студен, направо от хладилника. Ще ти подейства като балсам на гърлото.

Бари се изправи на лакти и отпи, когато Ореха наклони към устните му стъкленото шишенце. Сърцето на Гарвана се сви. Беше виждал агънца да пият мляко от биберон по същия безпомощен начин.

— Може ли да говори? Ако може, дай ми го! — нареди Роуз.

Гарвана сръчка Джими да се отдръпне и седна до Бари:

— Роуз е. Иска да говори с теб.

Поднесе телефона към ухото на Бари, само че Китаеца му го взе. Явно или сокът, или аспиринът, който Ореха го бе накарал да погълне, му бяха дали сила.

— Роуз — избоботи. — Извинявай, че се изложих така, скъпа. — Заслуша се и кимна. — Знам. Разбирам. Да… — Този път слуша по-дълго. — Не, още не, обаче… аха. Мога и ще го направя. Аха. Поздрави и на теб. Давам ти го. — Подаде телефона на Гарвана и се отпусна на купчината възглавници — приливът на енергия се беше оказал краткотраен.

— Казвай, Роуз.

— Започнал ли е да изчезва?

Гарвана погледна Бари.

— Не.

— Да се благодарим на господ и за дребните подаяния. Бари твърди, че все още е способен да я издири. Ако не е, ще ви се наложи да я откриете сами. Задължително е да заловим това момиче.

Гарвана си даваше сметка, че тя иска малката — може би Джулиан, може би Ема, вероятно Абра — поради някакви свои причини и това му стигаше, но в случая на карта бе заложено повече. Може би ставаше дума за оцеляването на Верните. На проведен шепнешком „консилиум“ в задната част на кемпера Ореха му беше казал, че вероятно момиченцето не е боледувало от шарка, но е възможно еманацията му да ги предпази от заболяването, защото като пеленаче е било ваксинирано. Беше в сферата на догадките, разбира се, но по-добре обосновано предположение, отколкото никакво.

— Гарван? Кажи нещо, любими.

— Ще я намерим. — Погледна компютъра на Верните. — Джими е свел „кандидатките“ до три, които живеят в един квартал. Имаме снимки.

— Отлично. — Тя замълча и когато отново заговори, гласът й беше по-приглушен, по-топъл и може би мъничко неуверен. Неприятна му беше мисълта, че Роуз може да се страхува, но явно беше така. Боеше се не за себе си, а за Възела, който бе длъжна да защитава. — Знаеш, че за нищо на света не бих те изпратила на мисия с болния Бари, ако не беше жизненоважно.

— Да, знам.

— Хванете я, натъпчете я с упойка, доведете я. Ясно?

— Ясно.

— Ако и на вас ви стане зле, ако решите, че трябва да наемете частен самолет, за да се върнете…

— И това ще направим. — Само че перспективата ужасяваше Гарвана. Дори онези, които не бяха болни при качването на самолета, щяха да се скапят във въздуха — цял месец, че и повече, щяха да повръщат, да треперят като паралитици и ушите им да бучат. Освен това наемането на самолет означаваше попълване на задължителните формуляри. Кофти избор за хора, които са упоили момиченце и са го отвлекли. Но когато ножът опре до кокала, щеш не щеш поемаш рискове.

— Време е да тръгвате — каза Роуз — Грижи се за моя Бари, мъжаго. И за другите, разбира се.

— При теб всичко наред ли е?

— Да — отвърна Роуз и затвори, преди да е попитал още нещо. Прекъсна разговора за всеки случай: понякога и без телепатия разбираш кога някой лъже. Даже леваците го знаеха.

Гарвана хвърли телефона на масата и плесна с ръце:

— Зареждаме с гориво и потегляме. Следваща спирка — Стърбридж, Масачузетс. Орех, ти ще наглеждаш Бари. Следващите шест часа ще карам аз, после ти поемаш, Джими.

— Искам вкъщи — измънка Джими Калкулатора. Щеше да каже още нещо, но преди да проговори, гореща ръка го стисна за китката.

— Нямаме избор — прошепна Бари. Очите му блестяха от температурата, но погледът му беше разумен. В този момент Гарвана много се гордееше с него. — Абсолютно никакъв, така че смело напред. Верните са на първо място. Винаги.

Гарвана седна зад волана, завъртя ключа и направи знак на Калкулатора:

— Ела да си поговорим. — Изчака Джими да седне до него и попита: — На колко години са тези момиченца? Имаш ли представа?

— Да, също и за много други неща. Хакнах училищните им досиета, когато изтеглих снимките. Който е казал А трябва да каже и Б, нали? Дийн и Крос са на четиринайсет. Стоун — на тринайсет. В началното училище е взела две години само за една.

— Според мен е признак, че притежава много енергия.

— Аха.

— И трите живеят в един и същ квартал.

— Правилно.

— Според мен е признак, че са сродни души.

Очите на Джими още бяха подути от плач, но той се засмя:

— Да. Момичета, нали се сещаш? Вероятно трите харесват едно и също червило и въздишат по едни и същи певци. Накъде биеш?

— Наникъде — отговори Гарвана. — Съобщавам информация. Информацията е власт, така твърдят.

След две минути кемперът излезе обратно на междущатска магистрала 90. Когато скоростомерът се закова на сто, Гарвана включи автопилота.

7.

Дан нахвърли идеята си и зачака реакцията на Дейв Стоун, който дълго седя с наведена глава и със стиснати ръце, отпуснати между коленете.

— Татко? — обади се Абра. — Моля те, кажи нещичко.

Той вдигна глава и попита:

— Кой иска бира?

Дан и Джон изумено се спогледаха и отказаха.

— Аз обаче искам. Всъщност искам двойно уиски, но и без да ми го кажете, уважаеми господа, предполагам, че консумацията на „Джак Даниелс“ тъкмо тази вечер не е желателна.

— Аз ще донеса бирата, татко. — Абра изприпка в кухнята. Чуха изщракването на капачката и съскането на мехурчетата въглероден двуокис — звуци, които възкресиха за Дан много спомени, някои предателски щастливи. Малката се върна с кутийка „Корс“ и с халба. — Може ли да ти налея?

— Давай.

Дан и Джон наблюдаваха с безмълвно удивление как момичето нехайно накланя халбата и със сръчността на барманка излива течността по стената, за да не се разпенва бирата. Подаде чашата на баща си и сложи кутийката до него на една подложка. Дейв отпи жадно, въздъхна, за миг стисна клепачи, после отвори очи:

— Ох, че хубаво!

О, да! — помисли си Дан и забеляза, че Абра го наблюдава. Изражението й, обикновено толкова открито, беше непроницаемо и той не можа да прочете мислите й.

— Предложението ти е налудничаво, но ме изкушава. Най-вече заради възможността да зърна тези… създания… с очите си. Мисля, че трябва да ги видя, защото въпреки всичко, което ми разказахте, не още не вярвам в съществуването им. Въпреки ръкавицата, въпреки трупа, който твърдите, че сте намерили. — Абра понечи да каже нещо. Той я спря, като вдигна ръка. — Убеден съм, че вие вярвате. И тримата. Убеден съм, че групичка от смахнати хора биха могли — биха — да преследват дъщеря ми. Със сигурност щях да подкрепя предложението ти, господин Торънс, ако не засягаше Абра. Няма да използвам детето си като примамка.

— Няма да ти се наложи — отговори Дан. Спомни си как присъствието на Абра на товарната рампа зад спиртоварната го беше превърнало в човешкия вариант на куче за откриване на трупове и как зрението му се беше изострило, когато тя отвори очи в главата му. Дори беше изплакал нейните сълзи, въпреки че ДНК тестът вероятно нямаше да го докаже.

— Какво искаш да кажеш?

— Не е нужно дъщеря ти да ни придружи, за да присъства до нас. В това отношение тя е уникална. Абра, имаш ли приятелка, при която да отидеш на гости утре след училище? Може би с преспиване?

— Да, Ема Дийн. — По радостния блясък в очите й личеше, че вече разбира какво е намислил.

— Не разрешавам! — тросна се Дейв. — Няма да я оставя без надзор.

— Бдяхме над нея през цялото време, докато бяхме в Айова — намеси се Джон.

Абра повдигна вежди и удивено зяпна. Дан се зарадва на реакцията й. Беше сигурен, че е способна да се разрови в ума му, когато си поиска, но се беше съобразила с молбата му. Извади мобилния си телефон и натисна един бутон за бързо набиране:

— Били? Заповядай на купона.

След три минути Били Фрийман влезе в къщата на Стоун. Носеше джинси, червена фланелена риза, стигаща почти до коленете му, и лилипутската си шапка на машинист, която свали, преди да се здрависа с Дейв и Абра.

— Ти му помогна, когато му стана лошо — възкликна Абра, обръщайки се към Дан. — Спомням си.

— Значи все пак си ровичкала в ума ми — намръщи се той.

Момиченцето се изчерви.

— Не беше нарочно, честна дума. Понякога се случва от само себе си.

— Сякаш не знам.

— С цялото ми уважение към вас, господин Фрийман — започна Дейв, — но вие сте малко старичък за бодигард, а пък ако тези господа казват истината, животът на дъщеря ми е заложен на карта.

Били повдигна ризата си и показа оръжието в очукан черен кобур, затъкнат в колана му:

— „Колт“ М1911. — Автоматичен. Класика от Втората световна. Вярно, че и той като мен е старичък, но ще свърши работа.

— Абра? — попита Джон. — Смяташ ли, че куршумите могат да убият тези същества, или ги погубват само детски болести?

Малката се взираше в оръжието.

— О, да — промълви. — Куршумите ги убиват. Те не са призраци. Материални са като нас.

Джон погледна Дан:

— Вероятно нямаш оръжие?

Младежът поклати глава и се обърна към Били.

— Имам ловна пушка, която мога да ти заема — предложи Фрийман.

— Може да се окаже неефикасна срещу тези…

Били се замисли.

— Щом е така, познавам един човек в Медисън. Търгува с по-сериозни оръжия. Доста по-сериозни.

— Мили боже, става все по-лошо — промърмори Дейв и млъкна.

— Били, може ли утре да резервираме един курс на влакчето, ако решим да си устроим пикник на Клауд Гап по залез-слънце?

— Разбира се. Непрекъснато има резервации, особено след Деня на труда, когато се предлага отстъпка в цената.

Абра се усмихна. Дан беше виждал тази усмивка и преди. Беше гневната й усмивка. Зачуди се дали Верните нямаше да размислят, ако я видеха.

— Добре — каза тя. — Чудесно!

— Абра? — Дейвид изглеждаше объркан и поизплашен. — Какво има?

Тя не му обърна внимание, а се обърна към Дан:

— Така им се пада заради това, което сториха на бейзболното момче. — Избърса с пръсти устата си, сякаш за да изтрие усмивката, но когато отмести ръката си, усмивката още беше там — между разтегнатите устни стърчаха острите ръбчета на зъбите й. Сви юмрук и повтори: — Така им се пада!

ТРЕТА ЧАСТ

ВЪПРОСИ НА ЖИВОТ И СМЪРТ

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

КЛАУД ГАП

1.

Куриерската фирма „Изи“ се намираше в търговския център между кафене „Старбъкс“ и магазина за авточасти „О’Райли“. Гарвана влезе в бюрото малко след десет сутринта, представи личната си карта на името на Хенри Ротман, разписа се, пъхна под мишница пакета с размерите на кутия за обувки и се върна при Китаеца. Въпреки работещия климатик в кемпера миришеше ужасно заради болестта на Бари, но те бяха свикнали и вече почти не усещаха вонята. Подателят на колета беше фирма за доставка на водопроводни материали във Флашинг, Ню Йорк. Фирмата беше действителна, само дето нямаше пръст в изпращането на пакета. Гарвана, Змията и Джими Калкулатора наблюдаваха Ореха, който преряза тиксото с джобното си ножче, вдигна капака и махна омекотяващия найлон с въздушни мехурчета и двойния слой памук. Най-отдолу, опаковани в стиропор, се намираха голямо ненадписано шише с жълтеникава течност, осем спринцовки, осем стрелички и въздушен пистолет.

— Мамка му, тук има достатъчно, за да изпратим целия й клас на Средната земя! — възхити се Джими.

— Роуз изпитва голямо уважение към малката чикита — отбеляза Гарвана. Извади шишето, разгледа го и го върна обратно. — Затова и ние ще се отнесем с уважение.

— Гарван! — Гласът на Бари беше накъсан и дрезгав. — Ела тук!

Татенцето връчи кутията на Ореха и отиде при болния, който беше плувнал в пот. Тялото му вече беше обсипано със стотици яркочервени пъпчици, подпухналите му клепачи почти се бяха затворили, косата на челото му бе сплъстена. От него лъхаше топлина като от горяща печка, обаче той беше много по-силен от Дядо Кино и още не беше започнал да се изпарява.

— Момчета, добре ли сте? — изхъхри Бари. — Нали не сте вдигнали температура? И нямате пъпки.

— Добре сме. Не ни мисли, почивай си. Гледай да поспиш.

— Ще спя, когато умра, а още не съм гушнал букета. — Кървясалите очи на Бари искряха. — Търся малката.

Гарвана машинално му стисна ръката, напомни си да се измие с гореща вода и с много сапун и накрая се запита дали има смисъл. Та нали всички дишаха въздуха в кемпера на заразения, всички се бяха редували да го водят до тоалетната. Бяха го докосвали навсякъде.

— Знаеш ли кое от трите момиченца е нашето? Научи ли името му?

— Не.

— То знае ли, че сме тръгнали за него?

— Не. Престани да ме разпитваш и ме остави да ти разкажа каквото знам. Малката мисли за Роуз, затова успях да се промъкна в съзнанието й, само че не мисли за нея като за жена с това име. „Онази с капелата и с острия зъб“ — така й вика. И се… — Бари се претърколи настрани и се изкашля в кърпичка. — И се страхува от нея.

— И с основание — мрачно промърмори Гарвана. — Нещо друго?

— Сандвичи с шунка. Яйца, поръсени с червен пипер.

Гарвана чакаше.

— Не съм съвсем сигурен, обаче ми се струва… че момичето ще ходи на пикник. Може би с родителите си. Ще се качат на… детско влакче? — Бари се намръщи.

— Какво детско влакче? Къде?

— Не знам. Заведете ме по-близо до нея и ще разбера. Сигурен съм, че ще разбера. — Изведнъж Бари с всички сили стисна в ръката на Гарвана — толкова силно, че му причини болка. — Детето може би ще ми помогне, Татенце. Ако устискам и вие ми го доведете… ако го измъчвате достатъчно, за да отдели малко енергия… може би…

— Може би — успокои го Гарвана, но щом погледна ръката, която се беше вкопчила в неговата, зърна — само за миг — костиците на пръстите.

2.

Този петък Абра беше необичайно мълчалива в училище. Преподавателите й не се усъмниха, че с нея се случва нещо нередно, въпреки че тя беше много живо дете и обикновено не преставаше да бърбори. Сутринта баща й се обади на училищната медицинска сестра с молба да предупреди учителите да я щадят. Обясни, че на детето му се ходело на училище, но завчера били получили лоши новини за здравето на прабаба му.

— Дъщеря ми се още не може да го смели — така се изрази.

Сестрата отговори, че разбира и че ще разговаря с учителите.

Всъщност в петък Абра се съсредоточаваше върху необходимостта да е на две места по едно и също време. Все едно едновременно да се потупваш по главата и да си потъркваш корема: отначало е трудно, но веднъж като му хванеш цаката, разбираш, че не е толкова трудно.

Не беше и лесно: трябваше да отговаря, когато я препитваха в час (от първокласничка усърдно вдигаше ръка да я изпитат, а днес се ядоса, че я вдигат, макар да не проявява желание), да разговаря с приятелките си по време на обяда и да помоли господин Рени да я освободи от физическо.

— Боли ме коремът — каза му, което беше момичешката парола за „Дойде ми мензисът“.

Беше мълчалива и отнесена и когато отиде у Ема, но поведението й не направи впечатление на приятелката й, която беше от семейство на четящи родители и сега препрочиташе за трети път „Възпламеняване“. Щом се върна от работа, господин Дийн се опита да предразположи към разговор Абра, но се отказа и се зачете в последния брой на „Икономист“, когато получи само едносрични отговори от нея, а жена му го изгледа накриво.

Абра като насън видя, че Ема оставя книгата, чу я как предложи да излязат на двора, но духом беше при Дан: виждаше през неговите очи, усещаше ръцете и краката му, управляващи малкия локомотив на влакчето „Хелън Ривингтон“, вкусваше сандвича му с шунка и лимонадата му. Когато Дан разговаряше с баща й, всъщност говореше самата тя. Ами доктор Джон? Той се возеше най-отзад във влакчето, следователно го нямаше. В кабината бяха само двамата: баща и дъщеря, които взаимно се утешаваха след лошите вести за момо.

Понякога мислите й се насочваха към жената с шапката, която беше изтезавала бейзболното момче до смърт и после беше облизала кръвта му. Струваше й се, че вижда лакомата, разкривена уста на онази ненормалница. Не биваше да мисли за нея, но надали имаше значение. Ако Бари проникнеше в нейното съзнание, страхът й от Роуз нямаше да го изненада, нали?

Надали щеше да заблуди него, „радара“ на Верните, ако беше здрав, само че той беше тежко болен. Не разбра, че тя знае името на Роуз. Дори не му хрумна да се запита как така момиче, което ще има право на шофьорска книжка най-рано през 2015, управлява лилипутския влак. Ако си беше поблъскал главата, вероятно щеше да предположи, че машинистът е излишен. Защото си мисли, че то е като играчка.

— … скрабъл?

— Моля? — Тя погледна Ема и в първия момент се запита къде се намират. После видя, че държи баскетболна топка. Добре, значи са в задния двор. Съревноваваха се коя ще вкара повече кошове.

— Попитах те искаш ли да играем на скрабъл с мама, понеже баскетболът е адски скучен.

— Нали ме побеждаваш?

— Уф! За трети път. Тук ли си изобщо?

— Извинявай, тревожа се за момо. Добре, нека е скрабъл. — Не беше добре, а чудесно. Ема и майка й бяха най-бавните играчи на скрабъл в познатата вселена и щяха да се възпротивят на предложението да използват таймер. Мудната им игра беше плюс за Абра — може би присъствието й щеше да остане незабелязано за „радара“ на Верните. Бари беше болен, а не мъртъв и ако забележеше, че тя осъществява нещо като телепатичен вентрилоквизъм, щеше да стане опасно. Защото можеше да научи къде се намира тя.

Още малко. Съвсем скоро ще дойдат. Господи, дано всичко да мине както трябва.

Докато Ема разчистваше масата, стаята на долния етаж, а госпожа Дийн подготвяше дъската, Абра помоли да я извинят, за да отскочи до тоалетната. Наистина й се ходеше, но първо се отби във всекидневната и надзърна през еркерния прозорец. Раздрънканият пикап беше паркиран отсреща. Били видя потрепването на завесите и стисна палци в знак, че всичко е наред. Абра стори същото. След това отиде в тоалетната (онази малка част от нея, намираща се в дома на Ема), същевременно продължи да седи в кабината на машиниста.

Ще си устроим пикник, накрая ще си съберем боклука, ще погледаме залеза и после ще се върнем.

Нещо неприятно и неочаквано прекъсна мислите й, нещо толкова силно, че я накара рязко да отметне глава. Мъж и две жени. Мъжът имаше татуиран орел на гърба, а жените — татуирани цветя и пеперуди над задниците. Абра виждаше татуировките, защото тримата бяха голи и правеха секс до някакъв басейн под съпровода на глупаво дископарче. Жените пъшкаха престорено. Да му се не види, на какво беше попаднала?

Шокът от видяното наруши деликатното й равновесие и за миг цялата се пренесе на непознатото място. Предпазливо се огледа и забеляза, че хората до басейна изглеждат размазани и неясни. Нереални. Почти като призраци. Защо? Защото самият Бари почти беше призрак и не се интересуваше от хора, които правят секс до…

Не са до басейн, дават ги по телевизията.

Дали Бари Китаеца знаеше, че тя го наблюдава как гледа порно? Че наблюдава него и другите? Не беше сигурна, но по-скоро смяташе, че не е така. Обаче те сто на сто бяха предвидили тази възможност. О, да. Ако подозираха, че ги наблюдава, сега се опитваха да я шокират, или за да я прогонят, или за да се издаде, или и двете.

— Абра? — провикна се Ема. — Готови сме за играта!

Вече играем, при това на нещо много по-сериозно от скрабъл.

Трябваше да възвърне равновесието си, и то бързо. Да върви по дяволите порнофилмът със скапаната дискомузика. Тя се намира в малкото влакче. Тя кара малкото влакче. Тя се забавлява.

Ще си устроим пикник, накрая ще си съберем боклука, ще погледаме залеза и после ще се върнем. Страхувам се от жената с шапката, но не много, защото не съм у дома, а пътувам към Клауд Гап с татко.

— Абра! Да не се удави в тоалетната?

— Идвам! Само да си измия ръцете!

Аз съм с татко. Аз съм с татко. Точка.

Погледна отражението си в огледалото и прошепна:

— Задръж тази мисъл.

3.

Джими Калкулатора управляваше кемпера, когато спряха за почивка край Бретън Удс, близо до Анистън, където живееше наглата пикла. Само дето там я нямаше. Според Бари се намирала на югоизток в градче на име Фрейзиър. Била на пикник с баща си. Значи се беше покрила. Щяха да й покажат те! Змията зареди първото дивиди. Филмът се казваше „Кени на басейна“.

— Ако хлапачката гледа, тъкмо ще се образова — рече и натисна „PLAY“.

Ореха седеше до Бари и му даваше сок… когато Китаеца можеше да пие — кръговратът вече беше необратим. Не му беше до сок, камо ли до шведска тройка. Гледаше в екрана само защото така му бяха заповядали. При всяко вплътняване стенеше по-силно.

— Гарван — изпъшка. — Ела, Татенце.

Гарвана тутакси се озова до него, като избута настрани Ореха.

— Наведи се — прошепна Бари; Гарвана се поколеба за миг, но се подчини.

Китаеца понечи да му каже още нещо, но следващият кръговрат започна. Кожата му първо стана млечнобяла, сетне изтъня до прозирност. Гарвана виждаше стиснатите му зъби, очните орбити, в които все още се крепяха изпълнените му с болка очи, и най-лошото: сенчестите гънки на мозъка му. Чакаше, хванал ръка, която не беше вече ръка, а сглобка от кости. Някъде много далеч тъпото диско дънеше безкрайно. Сигурно са надрусани. Иначе не можеш да се чукаш на такава музика — помисли си Гарвана.

Полека-полека Бари Китаеца се вплътни. Този път изпищя, когато се върна. По челото му беше избила пот. Сега алените петънца бяха като капчици прясна кръв.

Той навлажни устни:

— Слушай.

Гарвана се заслуша.

4.

Дан се постара да изпразни съзнанието си, та Абра да го изпълни. Беше карал влакчето до Клауд Гап толкова пъти, че сега действаше почти машинално; Джон беше чак в последното вагонче с оръжието (два автоматични пистолета и ловната пушка на Били). Далеч от очите, далеч от сърцето. В случая — от съзнанието. Е, почти. Човек не може напълно да се изключи дори когато спи, а присъствието на Абра беше толкова натрапчиво, че вдъхваше мъничко страх. Дан смяташе, че ако тя се загнезди за по-дълго в главата му и продължи да го облъчва със сегашното темпо, той скоро ще започне да харесва шикозни сандалки и скъпи чантички. И да чезне по сладурите от момчешката банда „Раунд Хиър“.

Помагаше му и това, че в последния момент Абра настоя той да вземе Скокльо, нейния стар плюшен заек.

— Така ще има в какво да се съсредоточа — каза му.

Само дето не подозираха, че един не съвсем човек, чието човешко име е Бари Смит, щеше да разбере тактиката й. Беше усвоил този трик от Дядо Кино и многократно го беше използвал.

Помагаше му Дейвид Стоун, който непрестанно разказваше семейни истории — повечето Абра чуваше за пръв път. Въпреки всичко Дан не беше убеден, че планът им щеше да успее, ако „радарът“ на Верните не беше тежко болен. Затова попита Абра:

— Другите не могат ли да ни открият?

— Жената с шапката може, нищо че е в другия край на страната, но не иска да се намесва. — Малката се усмихна — същата неприятна, озъбена гримаса, която я състаряваше. — Взела съм й страха.

Абра невинаги беше в главата му. От време на време Дан чувстваше как тя се оттегля и прониква в ума на онзи, който е сглупил да сложи бейзболната ръкавица на Брадли Тревър. После докладваше, че преследвачите са спрели в градче на име Старбридж (Дан бе сигурен, че става дума за Стърбридж) и оттам са отбили от магистралата по второстепенни пътища, пътувайки към ясния сигнал, излъчван от съзнанието й. По-късно обядвали в крайпътен ресторант, без да бързат, удължавайки последния етап от пътуването. Знаели къде отива и предпочитали да стигне до целта си, понеже Клауд Гап е усамотена местност. Смятали, че тя ги улеснява, което беше добре, но се налагаше да действа много внимателно, сякаш борави с телепатичен лазерен скалпел.

Дан преживя неприятен момент, когато порнографска сцена — групов секс край басейн — изпълни съзнанието му, но образът изчезна почти моментално. Той предположи, че е надзърнал в подсъзнанието на Абра, в което (ако чичко Фройд беше прав) — се спотайваха какви ли не първични желания. По-късно щеше да се разкае за предположението си, но не и да се укори: беше се научил да не си пъха носа в най-личните работи на хората.

Държеше с една ръка кормилото, другата беше върху опърпания плюшен заек в скута му. От двете страни се нижеха непроходими гори, които вече започваха да пламтят в есенни багри. На седалката до него — така наречената „кондукторска“ седалка — Дейв продължаваше да дърдори, разказвайки на дъщеря си случки от семейната история, изваждайки най-малко един скелет от гардероба.

— Когато майка ти ми телефонира вчера сутринта, каза, че момо държала в мазето голям куфар, върху който било написано „Алесандра“. Нали се сещаш коя е тази Алесандра?

— Баба Санди — каза Дан. Божичко, дори гласът му беше изтънял. Беше станал по-младежки.

— Позна. Сега ще ти кажа нещо, което може би не знаеш, и ако съм прав, не си го чула от мен. Разбрахме ли се?

— Да, татко. — Дан се поусмихна; Абра, намираща се на километри от него, също се усмихна, като видя думата, която беше съставила: С П О Н Д Л А.

— Та значи баба ти Санди завършила „Олбъни“ — така се нарича нюйоркският държавен университет — и стажувала в едно начално училище. Във Върмонт, Масачузетс или Ню Хемпшир, забравих къде. Напуснала, след като изкарала половината от осемседмичния стаж. Обаче не се прибрала веднага у дома, ами си намерила почасова работа — май като келнерка или нещо подобно, — и посещавала много концерти и купони. Обичала…

5.

(обичала да се забавлява)

Това подсети Абра за тримата сексманиаци край басейна, които се чукаха под звуците на старо диско. Някои хора имаха странни представи за забавлението.

— Абра? — Гласът бе на госпожа Дийн. — Твой ред е, миличка.

Абра си каза, че ако този цирк продължи още малко, ще получи нервна криза. Вкъщи, самичка, щеше да й е много по-лесно. Даже подхвърли идеята на баща си, но той твърдо отказа. Не го убеди дори аргументът, че господин Фрийман ще я пази.

Взе плочка с буквата У и състави думата САПУН.

— Благодаря ти, Абра-Тъпабра, само това чаках — усмихна се Ема. Обърна дъската към себе си и съсредоточено се загледа в нея, сякаш решаваше задача за класното в края на срока; щеше да се блещи най-малко пет минути, може би дори десет, после щеше да измъдри някоя доста лесна дума, например ДЛАН или ПЛАН.

Абра се върна във влакчето. Разказът на баща й беше доста интересен, макар че тя знаеше повече за баба Санди, отколкото Дейвид предполагаше.

(Аби? Слушаш ли ме)

6.

— Аби? Слушаш ли ме?

— Да — отговори Дан. Наложи да прекъсна за малко, докато съчиня дума. — Интересно е.

— Значи тогава момо живеела в Манхатън и когато Алесандра отишла да я види през юни, била бременна.

— С мама ли?

— Точно така, Аба-Ду.

— Значи мама е извънбрачно дете?

Безусловна изненада, може би съвсем лекичко преиграване. В особеното си положение на човек, който едновременно участва в разговора и го подслушва, Дан осъзна нещо хем покъртително, хем мило и комично: Абра чудесно знаеше, че майка й е незаконно родена. Луси й беше казала предишната година. Невероятно, но факт: в момента Абра се опитваше да опази илюзиите на баща си.

— Точно така, миличка. Обаче това не е престъпление. Понякога хората се… как да кажа… заблуждават се. Родословните дървета могат да се разклоняват в неочаквани посоки — вече си достатъчно голяма да го узнаеш.

— Баба Санди е починала няколко месеца след като мама се е родила, нали? При автокатастрофа.

— Точно така. Вместо да гледа Луси само един следобед, момо я отгледала. Затова са толкова близки и затова майка ти приема толкова тежко остаряването и болестта й.

— От кого е забременяла баба Санди? Споделила ли е с някого?

— Знаеш ли, това е интересно. Прабаба ти не казва дали Алесандра е споделила с нея. — Той посочи напред към просеката в горската дъбрава и табелата с надпис: „ЗОНА ЗА ПИКНИЦИ КЛАУД ГАП, 3 КМ“.

— Ето, миличка, почти стигнахме!

7.

Отрядът на Гарвана спря за малко в Анистън, за да зареди с гориво, само че в бензиностанция „Пълни и пали“ на Мейн Стрийт, намираща се на около километър и половина от Ричланд Корт. На излизане от града — Змията беше зад волана, дивидито дънеше епичната сага „Лесбо в манастира“ — Бари привика Джими Калкулатора до леглото си и му каза:

— Момчета, трябва да ускорите малко темпото. Те наближават. Местността се нарича Клауд Гап. Казах ли ви го?

— Да, каза го вече. — Джими за малко не потупа Бари по ръката, но се отказа.

— Ще си устроят пикник. Трябва да ги заловите, докато се хранят.

— Готово — обеща Джими. — Тъкмо ще изцедим достатъчно енергия от нея, за да ти помогнем. Изключено е Роуз да се възпротиви.

— Няма — промълви Бари, — за мен обаче е твърде късно. Но за теб може би не е.

— А?

— Виж си ръцете.

Джими се огледа и забеляза първите пъпки, избили по меката бяла кожа надолу от лактите. Алената смърт. Устата му пресъхна.

— Исусе, пак се започва — изпъшка Бари и внезапно дрехите му се разпростряха върху безплътно тяло. Джими го видя да преглъща… после гърлото му изчезна.

— Дръпни се — сръчка го Ореха. — Аз ще седна до него.

— О, така ли? Какво ще направиш? Той се изпарява — намуси се Калкулатора, но се подчини. Отиде в кабината и се настани на пътническата седалка, която Гарвана беше освободил.

— Мини по околовръстното шосе 14-А край Фрейзиър — каза на Анди. — Така е по-бързо, отколкото да минаваме през центъра. Има отбивка за крайречния път…

Змията натисна няколко пъти джипиеса.

— Програмирах го. За сляпа ли ме мислиш или само за глупава?

Джими не й обърна внимание. Мислеше, че не може да умре, не и когато непрекъснато изникват нови, невероятни компютърни технологии. Беше твърде млад, че да си отиде. А мисълта за кръговрата, за смазващата болка всеки път, когато цикълът се повтаря…

Не. Не. Твърдо не. Невъзможно.

Светлината на залязващото слънце биеше право в предното стъкло на кемпера. Красива есенна светлина. Това беше любимият сезон на Джими и той възнамеряваше да остане жив и да пътешества с Верните догодина по същото време. И по-следващата година. И по-по-следващата година. За щастие всички в групата бяха печени, а Татенцето Гарван беше храбър, находчив и хитър. Верните и друг път бяха попадали в опасност. Той щеше да ги измъкне и сега.

— Оглеждай се за табелата за Клауд Гап. Да не я пропуснеш. Бари казва, че почти са стигнали.

— Джими, наду ми главата — сряза го Змията. — Иди да полегнеш. Ще бъдем там след около час, може и по-малко.

— Дай газ! — нареди Джими Калкулатора.

Змията Анди се ухили и настъпи педала до дупка.

Тъкмо когато завиха по крайречния път, Бари Китаеца изчезна и останаха само дрехите му. Още бяха топли от високата температура, която го беше довършила.

8.

(Бари е мъртъв)

Когато тази мисъл достигна съзнанието на Дан, в нея нямаше ужас. Нито дори грам съчувствие. Само задоволство. Абра Стоун изглеждаше като обикновено американско момиче, по-хубаво от някои и по-умно от повечето, но под повърхността — малко по-навътре — се криеше викингска девойка със свирепа и кръвожадна душа. Дан си мислеше колко е жалко, че тя никога няма да има братя или сестри. Щеше да ги брани с цената на живота си.

Включи на най-ниската предавка, когато влакчето излезе от гъстата гора и запътува успоредно с оградата край стръмнината. Долу река Сако блестеше като златна под лъчите на залязващото слънце. Дърветата, които застрашително се спускаха по полегатите склонове към водата, бяха като огнен взрив от оранжеви, червени, жълти и лилави пламъци. Пухкавите облачета, плаващи по небето, изглеждаха тъй близо, сякаш малко оставаше да ги докоснеш с ръка.

Спирачките изсвистяха, влакчето с пуфтене спря пред табелата с надпис „ГАРА КЛАУД ГАП“ и Дан изключи дизеловия двигател. Не се сещаше какво да каже, но Абра изрече думите вместо него, използвайки устата му:

— Благодаря, че ми даде да покарам, татко. Хайде да подредим всичко за паниката. — Абра току-що беше съставила тази дума в салона на семейство Дийн. — За пикника де.

— Не е за вярване, че си гладна след всичко, което изяде във влака — пошегува се Дейв.

— Не се ли радваш, че не страдам от анорексия?

— Да… Радвам се…

С крайчеца на окото си Дан зърна как Джон Далтън пресича поляната за пикници — беше навел глава и безшумно стъпваше по дебелия килим от борови иглички. В едната ръка държеше пистолет, в другата — пушката-помпа на Били Фрийман. Паркингът беше заобиколен от дървета; Джон се обърна назад, огледа се и изчезна сред тях. През лятото мъничкият паркинг и всички маси щяха да са заети. През този делничен следобед в края на септември в Клауд Гап беше мъртвило.

Дейв погледна Дан. Дан кимна. Бащата на Абра — агностик по убеждение, католик по брак — изписа във въздуха кръстния знак и последва Джон в гората.

— Толкова е красиво тук, татко — каза Дан. Неговата невидима пътничка сега говореше на Скокльо, защото само той беше тук. Дан сложи проскубания едноок заек на първата маса, после се върна при влакчето, за да вземе кошницата за пикник. — Ей-сега ще донеса кошницата, татко — каза на празната поляна.

9.

В салона на семейство Дийн Абра отмести стола си назад и стана:

— Пак ми се ходи до тоалетната. Боли ме коремът. Май е по-добре да се прибирам у нас.

Ема забели очи, но госпожа Дийн загрижено попита:

— О, миличка, да не ти идва…

— Да, и много ме боли.

— Имаш ли всичко необходимо?

— Нося си в раницата. Ще се оправя. Извинете ме.

— Точно така — измърмори Ема, — откажи се, докато печелиш.

— Ема! — сопна се майка й.

— Няма нищо, госпожо Дийн. Тя ме победи на баскетбол. — Абра се изкачи по стълбището, притиснала ръка към корема си, надявайки се, че се преструва достатъчно убедително. Отново погледна улицата, видя пикапа на господин Фрийман, но реши този път да мине без размяна на знаци. Заключи се в банята и седна на капака на тоалетната чиния. Беше голямо облекчение да не жонглира с толкова много самоличности. Бари беше мъртъв, Ема и майка й бяха в салона и сега бяха само две Абри — едната в тоалетната, другата на Клауд Гап. Затвори очи.

(Дан)

(тук съм)

(вече не е нужно да се преструваш че съм аз)

Усети облекчението му и се усмихна. Чичо Дан доста се стараеше, но не ставаше за момиче.

Някой нерешително почука на вратата на тоалетната.

— Ей, Абра!

Ема.

— Добре ли си? Извинявай, ако съм била гадна.

— Добре съм, обаче се прибирам, взимам мотрин и си лягам.

— Мислех, че ще пренощуваш у нас. Нали баща ти го няма? Не бива да оставаш сама.

— Ще заключа вратите, докато се върне.

— Ами… искаш ли да те изпратя?

— Добре.

Искаше да е сама, за да ликува на воля, когато Дан, баща й и доктор Джон очистят онези гадини. Непременно щеше да се случи. Щом Бари беше мъртъв, останалите бяха като слепи. Нищо не можеше да се обърка.

10.

Никакъв повей не шепнеше в изсъхналите листа на дърветата, влакчето беше спряло и на Клауд Гап беше много тихо. Чуваше се само приглушеното ромолене на реката, крясъкът на гарван и боботенето на двигател. Те идваха. Хората на жената с шапката. Роуз. Дан повдигна единия капак на кошницата и стисна пистолета — „Глок“, 22 калибър, който Били му беше намерил — Дан нито знаеше, нито се интересуваше откъде. Важното беше, че глокът произвежда петнайсет изстрела без презареждане, и лошо му се пишеше, ако след петнайсет изстрела онези още бяха живи. Споходи го неканен спомен за баща му, който казва с очарователната си крива усмивка: Ако и това не помогне, вече не знам какво. Дан погледна старата плюшена играчка на Абра:

— Готов ли си, Скокльо? Дано и двамата сме готови.

11.

Били Фрийман се беше привел над волана, обаче изпъна гръб, когато Абра излезе от къщата на семейство Дийн. Приятелката й Ема стоеше на прага. Момичетата се сбогуваха, като два пъти плеснаха длани като бейзболистите. Абра тръгна към къщата си от другата страна на улицата, четири номера по-нататък. Не беше по план и когато го погледна, той я попита с жест какво става.

Абра се усмихна и вдигна палци. Очевидно смяташе, че всичко е наред, само дето на Били никак не му харесваше, че си е тръгнала сама, нищо че изродите бяха на трийсет километра оттук. Малката притежаваше невероятна дарба и вероятно осъзнаваше какво върши, но все пак беше само на тринайсет.

Докато гледаше как Абра се отдалечава с раница на гърба, ровейки в джоба си за ключа, Били се приведе напред и опипа дъното на жабката. Неговият 22-калибров глок беше вътре. Беше взел под наем оръжията от един почетен член на „Светците“[1] (от нюхемпширския клон). На младини Били понякога беше бръмчал с тях по пътищата, но така и не се присъедини към организацията. Общо взето, се радваше, че не го направи, но разбираше силата, която дава такова членство. Сплотеността. Навярно по този начин алкохолът беше свързал Дан и Джон.

Абра се шмугна в къщата и затвори вратата. Били не извади нито глока, нито мобилния си — засега, — обаче не затвори жабката. Не знаеше дали го е споходило това, което Дан наричаше озарение, но имаше лошо предчувствие.

Абра трябваше да остане у приятелката си.

Трябваше да се придържа към плана.

[1] Рокери с централа в Лос Анджелис. Нейни членове са замесени в различни видове престъпна дейност. Бандата фигурира в произведения на Майкъл Конъли. — Б.пр. ↑

12.

„Придвижват се с кемпери и с моторизирани фургони“ — беше казала Абра, и на паркинга, където окончателно свършваше пътят за Кпауд Гап, спря кемпер „Уинебаго“. Дан го наблюдаваше, бръкнал в кошницата за пикник. Сега, когато моментът настъпи, се чувстваше достатъчно спокоен. Завъртя кошницата и с палец свали предпазителя на глока. Вратата на уинебагото се отвори и похитителите слязоха един след друг.

Момичето също така беше казало, че имат смешни прякори като пиратски имена, но в очите на Дан те бяха най-обикновени хора. Мъжете бяха възрастни, от онези, които се фръцкат и пръцкат със скъпите си кемпери; жената беше млада и хубава типично по американски — като мажоретка, която е запазила фигурата си десет години след завършване на гимназията и може би след едно-две деца. Спокойно можеше да мине за дъщеря на някой от мъжете. За миг Дан се поколеба. В края на краищата това място беше местна забележителност, а и сега беше началото на красивата есен в Нова Англия. Надяваше се Джон и Дейвид да не открият огън; щеше да е фатално, ако хората бяха невинни ту…

После видя гърмящата змия, оголила зъби върху лявата ръка на жената, и спринцовката в другата й ръка. Мъжът, който вървеше плътно подире й, държеше втора спринцовка. А онзи най-отпред май носеше пистолет на колана си. Спряха точно под брезовите колчета в началото на поляната за пикник. Водачът им разсея окончателно съмненията на Дан, като извади пистолета. Не беше обикновено оръжие. Беше прекалено тънко.

— Къде е момичето?

Със свободната си ръка Дан посочи Скокльо:

— Искате момичето, но ще получите това.

Човекът с нелепия пистолет беше нисък, с кроткото лице на счетоводител и с плешивини над слепоочията. Шкембенцето му на чревоугодник висеше над колана му. Носеше памучен панталон и тениска с надпис „ГОСПОД НЕ УДЪРЖА ДНИТЕ РИБОЛОВНИ ОТ ВРЕМЕТО ТИ ОТРЕДЕНО“.

— Ще те питам нещо, захарчо — каза жената.

Дан повдигна вежди:

— Питай.

— Не си ли уморен? Не ти ли се спи?

Изведнъж клепачите му натежаха като оловни тежести. Ръката с пистолета започна да се отпуска. Още две секунди и той щеше да захърка, облегнал глава върху надрасканата с инициали маса. Но в този момент Абра изпищя.

(КЪДЕ Е ГАРВАНА? НЕ ВИЖДАМ ГАРВАНА!)

13.

Дан трепна като човек, изтръгнат от сладките обятия на съня. Ръката му в кошницата се сгърчи, глокът изгърмя, разлетя се облак от трески. Куршумът не улучи никого, само че хората от кемпера подскочиха, а главата на Дан се прочисти от сънотворната илюзия. Жената със змийска татуировка и мъжът с побелели къдрички (ситни като пуканки) отстъпиха назад, но онзи със странния пистолет се хвърли в атака, крещейки:

— Хванете го! Хванете го!

— А вие хванете ей-това, крадци на деца! — кресна Дейвид Стоун. Изскочи от гората и изстреля дъжд от куршуми. Повечето пропуснаха целта, обаче един улучи Ореха в тила — лекарят на Верните се строполи върху боровия килим, спринцовката се изплъзна от пръстите му.

14.

Главатар на Верните означаваше отговорност, но и привилегия. Привилегия беше грамадният „Ърт Крузър“, внесен от Австралия на фантастична цена, и с преместено вляво кормило — екстра, за която бяха хвърлени луди пари. Друга привилегия беше да имаш изцяло на свое разположение банята в къмпинг „Блубел“. След месеци на пътя нямаше нищо по-хубаво от горещ душ в голяма баня с плочки, където можеш да разпериш ръце и дори да потанцуваш, ако ти се прииска. И където топлата вода не свършва след четири минути.

Роуз предпочиташе да изключва осветлението и да се къпе на тъмно. Смяташе, че тогава мисли най-добре, и точно по тази причина се отправи към душа веднага след обезпокояващия телефонен разговор, проведен в един часа местно време. Все още вярваше, че всичко е наред, но известни съмнения бяха започнали да изкласяват като жълтурчета на иначе безупречна морава. Щом момичето беше по-умно, отколкото мислеха… ако си беше намерило помощници…

Не. Изключено. Малката със сигурност беше донор — донор на донорите, — но все пак беше още дете. Рожба на човеци. Във всеки случай Роуз можеше да изчака развоя на събитията.

След тринайсет освежаващи минути тя се подсуши, загърна се с голяма пухкава хавлиена кърпа и тръгна към крузъра, носейки дрехите си. Малчото Еди и Голямата Мо почистваха барбекюто след поредния обилен обяд. Не бяха виновни, че на никого не му беше до ядене, след като онези гнусни червени петънца бяха избили по още двама Верни. Еди и Мо й помахаха. Роуз вдигна ръка да ги поздрави, но в този миг сякаш динамит избухна в мозъка й. Тя се просна на земята, изпусна дрехите си. Хавлията се разви.

Роуз не забеляза. Нещо се беше случило с нейните хора. Нещо лошо. Тъкмо когато бръкна в джоба на смачканите си джинси за мобилния телефон, главата й взе да се прояснява. Никога досега не си беше пожелавала тъй силно (и толкова злобно) Татенцето Гарван да владее телепатия на далечни разстояния, но с няколко изключения (като нея самата) за тази дарба май бяха абонирани само човеците, например пиклата от Ню Хемпшир.

Еди и Мо тичаха към нея. Последваха ги Пол Дългуча, Мълчаливата Сари, Чарли Жетона и Сам Арфиста. Роуз натисна бързо избиране. На хиляда и петстотин километра оттук още на първото иззвъняване се чу гласът на Гарвана: „Здравейте, вие се свързахте с Хенри Ротман. В момента не мога да говоря с вас, но ако оставите номера си и кратко съобщение…“

Шибаната гласова поща. Което означаваше или че телефонът му е изключен, или че е извън обхват. Роуз се обзалагаше, че е второто. Гола, коленичила на земята, тя се плесна по челото със свободната си ръка.

Гарван, къде си? Какво правиш? Какво става?

15.

Човекът с памучния панталон и с тениската стреля по Дан. Чу се съскане на сгъстен въздух и една стреличка щръкна от гърба на Скокльо. Дан извади глока от разпердушинената кошница и отново стреля. Мъжът с памучния панталон се строполи със сумтене, когато куршумът прониза гърдите му и капчици кръв изригнаха през гърба му.

Анди Стайнър още беше невредима. Обърна се, забеляза зашеметения Дейв Стоун и го атакува, стиснала спринцовката, все едно беше кинжал. Конската й опашка се люлееше като махало. Анди Змията крещеше. Дан виждаше всичко с невероятна яснота, като на забавен каданс. Имаше достатъчно време да забележи, че пластмасовото капаче още е върху иглата, имаше достатъчно време да се запита: Що за палячовци са тия типове? Разбира се, че не бяха палячовци, а ловци, които никога не срещат съпротива от жертвите си. Та нали обичайната им мишена бяха деца — нищо неподозиращи деца?

Дейв безпомощно се взираше във виещата харпия, устремена към него. Може би пистолетът му бе празен, може би нямаше сили за втори изстрел. Дан вдигна оръжието си, но не стреля. Защото имаше опасност вместо татуираната жена да уцели бащата на Абра.

В този миг Джон изтича от гората и се хвърли върху Дейв, който се блъсна във връхлитащата жена и й изкара въздуха. Писъците й (бяс? неверие?) секнаха. Двамата се строполиха на земята. Спринцовката изхвърча някъде. Докато жената с татуировката я търсеше пипнешком, Джон с все сили стовари върху главата й приклада на пушката. Чу се хрущене, челюстта й се счупи. Лицето й се изкриви наляво, едното й око стреснато се изцъкли. Тя се претърколи по гръб. Кръв се стичаше от устата й. Дланите й се свиваха и разпускаха, свиваха и разпускаха.

Зашеметен, Джон хвърли пушката и промълви:

— Не исках да я ударя толкова силно. Господи, много се изплаших…

— Погледни оня с фризираните къдрици. — Дан се изправи на краката си, които сякаш бяха станали прекалено дълги и бяха олекнали. — Погледни го, Джон. Ореха лежеше в локва кръв, притиснал ръка към разкъсаната си шия и шеметно минаваше през кръговрата. Дрехите му ту хлътваха, ту се издуваха. Кръвта, която се стичаше през пръстите му, ту изчезваше, ту се появяваше. Същото ставаше и със самите пръсти. Той се беше превърнал в идиотска рентгенова снимка.

Джон се отдръпна и притисна длани към устата и носа си. Усещането за бавност и съвършена яснота още не беше напуснало Дан. Имаше достатъчно време да види как кръвта на татуираната жена и кичур от русата й коса върху приклада на пушката „Ремингтън“ също се появяват и изчезват. Сети се как конската й опашка се люлееше като махало наляво-надясно, когато тя

(Дан къде е Гарвана КЪДЕ Е ГАРВАНА???)

тичаше към Дейв. Абра им беше съобщила, че Бари е започнал да се изпарява. Сега Дан разбра какво е имала предвид.

— Онзи с тениската също изчезва — промълви Дейв Стоун. Гласът му трепереше, но съвсем леко, и Дан разбра от кого дъщеря му е наследила непоколебимостта си. Но сега нямаше време за подобни мисли. Абра му съобщаваше, че не са заловили всички от групата.

Хукна към кемпера. Вратата още беше отворена. Той тичешком се изкачи по стъпалата, просна се на застлания с мокет под и така се удари в крака на масата за хранене, че видя звезди посред бял ден. Във филмите никога не става така — помисли си и се претърколи, очаквайки да бъде застрелян или инжектиран от човека, когото Абра наричаше Гарван. Явно тези гадини не бяха чак толкова глупави и самодоволни.

Кемперът беше празен.

Изглеждаше празен.

Дан се изправи и бързо прекоси кухничката. Подмина разтегателно легло, издънено от честата употреба. Мимоходом отчете факта, че въпреки работещия климатик кемперът смърдеше на пор. Вратата на гардероба беше отворена, но вътре имаше само дрехи. Дан се наведе, очаквайки да види краката на човека, скрит зад дрехите, само че очакванията му не се оправдаха. Изтича в задната част на кемпера и застана до вратата на тоалетната.

„Хайде пак като на кино“ каза си, отвори вратата и светкавично залегна. В малкото помещение нямаше никого и нищо чудно. Ако някой се беше опитал да се скрие тук, вече щеше да е мъртъв. Вонята щеше да го убие.

(може би някой е умрял тук може би този Гарван)

Абра моментално откликна — беше толкова паникьосана, че буквално отвя мислите му.

(не Бари умря КЪДЕ Е ГАРВАНА НАМЕРИ ГАРВАНА)

Дан излезе от уинебагото. Двамата преследвачи на Абра ги нямаше, останали бяха само дрехите им. Жената, която се беше опитала да го приспи, още беше тук, но не за дълго. Беше допълзяла до масата за пикник и се беше проснала на една от каменните пейки — разкривеното й лице беше обърнато към Дан, Джон и Дейв. Браздите кръв, шурнали от очите и устата, се събираха на челюстта й като червена козя брадичка. Блузата й беше подгизнала от кръв. Щом Дан се приближи, плътта й се изпари, дрехите й увиснаха по скелета. Без рамене, на които да се закрепят, презрамките на сутиена й увиснаха. Останаха само очите, вперени в Дан. След това тя отново се вплътни и дрехите се изпънаха по заобленостите на тялото. Изсулените презрамки се впиха над лактите, лявата запуши устата на гърмящата змията, за да не може да хапе. Костиците на пръстите, притиснати до смазаната челюст, се превърнаха в ръка.

— Прецакахте ни — изломоти Змията Анди. — Прецакаха ни леваци. Не може да бъде.

Дан посочи Дейв:

— Онзи левак там е бащата на момичето, което искахте да похитите. За твое сведение.

Змията се опита да се усмихне, но се получи болезнена гримаса. Зъбите й бяха изцапани с кръв.

— Мислиш ли, че ми дреме? Тоя е поредният тъпанар с пишка. Даже папата си има пишка и всички сте еднакви — не ви пука къде ще го заврете. Шибаняци. Трябва да спечелите, нали? Непременно тряб…

— Къде е четвъртият? Къде е Гарвана?

Анди се задави. По устните й изби кървава пяна. Някога беше изгубена, после я намериха. В тъмен киносалон я намери богиня с буйна коса като черен облак. Сега умираше, но не съжаляваше за нищо, нищо не би променила… Годините между президента-киноактьор и президента-негър бяха хубави; онази вълшебна нощ с Роуз — още по-хубава. Тя лъчезарно се усмихна на високия красавец. Болеше я, но се усмихна.

— А, той ли? В Рино е. Чука човешки мадами.

Отново започна да изчезва. Дан чу Джон Далтън да шепне:

— Олеле, погледни. Мозъчен кръвоизлив. Наистина се вижда.

Дан зачака да види дали татуираната ще се вплътни отново. След малко тя се върна, стисна окървавените си зъби и изстена. Изпаряването явно беше по-болезнено от удара, който го беше предизвикал. „Ей-сега ще ти помогна, красавице!“ — помисли си Дан. Отмести ръката на татуираната и пъхна пръсти в устата й. Черепът й се разкриви, както при натиск би се разкривила напукана ваза, омотана с тиксо. Този път жената с татуировките не изстена, а нададе вой и немощно заудря Дан.

— Къде е Гарвана? — повтори той.

— В Анистън! — изпищя Змията. — Оставихме го в Анистън! Моля те, татко, не ме измъчвай повече! Моля те, ще направя каквото искаш!

Дан си спомни какво са причинили на Брадли Тревър тези чудовища, как са го изтезавали — него и Бог знае колко други, — и изпита почти непреодолимо желание да изтръгне долната челюст на гадната убийца и с нея да заудря кървящия й, разбит череп.

После (беше нелепо предвид обстоятелствата) си спомни момченцето с фланелка на „Индианците“, което се пресяга към белия прашец върху лъскавата корица на списанието.

— Захал — беше изломотило то. Тази жена нямаше нищо общо с момченцето, но нямаше полза да си го повтаря. Внезапно гневът му се изпари и той се почувства болен, слаб и изпразнен.

Не ме измъчвай повече, татко.

Той се изправи, избърса ръка в ризата си и като насън тръгна към влакчето.

(Абра там ли си)

(да)

Сега не беше толкова изплашена и това го успокои.

(накарай майката на приятелката ти да се обади в полицията защото си в опасност Гарвана е в Анистън)

Последното, което искаше, беше да замесва полицията в нещо, което е необяснимо и свръхестествено, но нямаше избор.

(не съм)

Преди да довърши, всичките й мисли бяха заличени от яростен женски писък.

(ГАДИНКА ТАКАВА)

Изведнъж жената с шапката отново се появи в главата на Дан, този път не като в сън, а наяве: прогарящ съзнанието му образ на голо същество със страховита красота, с мокра коса, спускаща се по раменете като косата на медузата Горгона. Устата й се отвори като за прозявка и красотата изчезна. Остана само тъмна дупка с щръкнал пожълтял зъб. Не, не зъб, а бивна.

(КАКВО СИ НАПРАВИЛА)

Дан се олюля и се подпря на първото пътническо вагонче, за да не падне. Светът в главата му се завъртя. Жената с шапката изчезна и той внезапно зърна около себе си разтревожени хора. Питаха добре ли е.

Спомни си, че Абра се опита да обясни как светът се завъртял в деня, в който видяла снимката на Брад Тревър в рекламното вестниче; как най-неочаквано гледала през очите на жената с шапката и онази гледала през нейните. Сега разбра какво е изпитала. Случваше се отново, този път с него.

Роуз лежеше на земята. Той видя широка ивица вечерно небе. Хората около нея несъмнено бяха от племето детеубийци. Това виждаше Абра.

Въпросът беше какво вижда Роуз.

16.

Змията пак се завърна. Болката сякаш я изгаряше. Погледна човека, коленичил пред нея.

— Мога ли да ти помогна? — попита Джон. — Аз съм лекар.

Въпреки болката Змията прихна. Този тип, който току-що беше застрелял лекаря на Верните, й предлагаше помощ. Какво ли би казал Хипократ в този случай?

— Тегли ми куршума, грознико. Друго не искам.

Оня, дето приличаше на зубрач, копелето, което всъщност беше пречукало Ореха, се намеси:

— Ти и не заслужаваш друго. Да не мислиш, че щях да допусна да хванете дъщеря ми? За да я измъчвате и убиете като онова клето момче в Айова? Знаеха за момчето! Как бяха разбрали? Вече не беше важно, не и за нея.

— Човеците колят прасета, крави и овце. Това, което ние вършим, по-различно ли е?

— Според скромното ми мнение убийството на човешки същества е много по-страшно — преспокойно отбеляза Джон. — Наречи ме глупав и сантиментален, но така мисля.

Устата на Змията Анди беше пълна с кръв, нещо я боцкаше. Вероятно бяха парченца от зъбите й. Но и това нямаше значение. В сравнение с мъките на Бари такъв край май щеше да е по-милостив. И със сигурност по-бърз. Само че преди това щеше да го светне за нещо. За да го предаде на другите.

— Ние сме човешките същества. Вие сте… леваци.

Дейв се усмихна, но погледът му беше суров.

— Само че ти лежиш на земята с пръст в косата и с окървавена блуза. Пожелавам ти да се пържиш в ада.

Змията усети, че ще започне следващият кръговрат. Ако имаше късмет, щеше да е последният, но засега тя се беше вкопчила в телесната си обвивка.

— Не знаеш как живеех. Преди. Нито какви сме. Ние сме малцина и боледуваме. От…

— Знам от какво боледувате — прекъсна я Дейв. — От една нищо и никаква шарка. Дано всички в гнусния ви Възел се изринат и пукнат!

— Не сме избрали да бъдем такива — прошепна Змията. — На наше място бихте сторили същото.

Джон поклати глава:

— Никога. Никога.

Змията започна кръговрата, но успя да каже още четири думи.

— Гадни мъже. — Миг преди очите й да изчезнат, повтори: — Гадни човеци.

И се изпари.

17.

Дан отиде при Джон и Дейв, като се подпираше на масите, за да пази равновесие. Едва сега забеляза, че носи плюшения заек на Абра. Съзнанието му се проясняваше, но това беше нож с две остриета.

— Трябва да се върнем в Анистън, и то веднага. Не мога да се свържа с Били. Преди се обаждаше веднага, а сега не ми вдига.

— Ами Абра? — попита Дейв. — Имаш ли връзка с нея?

Дан се страхуваше да погледне бащата, чието лице беше изкривено от страх, но се застави да го стори.

— Тя също изчезна. Както и жената с шапката.

— Какво означава това? — Дейв го сграбчи за ризата. — Какво?

— Не знам.

Наистина не знаеше, но се страхуваше.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ГАРВАНА

1.

— Ела, Татенце — каза Бари Китаеца, след като Змията пусна първото дивиди… — Наведи се.

Гарвана седна до Бари и даже му подържа ръката, докато умиращият минаваше през поредния кръговрат. Когато отново се вплътни…

— Слушай внимателно. Тя ни наблюдаваше. Само че когато онова порно започна…

Трудно е да обясняваш на някого, който не е радар, и най-вече когато си на смъртния одър, обаче Гарвана схвана същината. Сексманиаците край басейна шокирали момичето и то престанало да ги наблюдава точно както Роуз се надявала, обаче имало още. За една-две секунди усещането на Бари се разполовило. Малката още се возела на детското влакче с баща си, пътувайки към мястото за пикници, но шокът породил втори, безсмислен образ: момичето било в тоалетна и се облекчавало.

— Вероятно си уловил спомен — предположи Гарвана. — Възможно ли е?

— Да — прошепна Бари. — Главите на човеците са пълни с какви ли не щуротии. Сигурно не е важно. Но за миг ми се стори, че тя има близначка, разбираш ли? Гарвана не разбираше, обаче кимна.

— Само че ако не е това, значи ни разиграва. Подай ми картата.

Цял Ню Хемпшир го имаше в лаптопа на Джими Калкулатора. Гарвана задържа компютъра пред Бари.

— Тя е ето тук — рече Бари, почуквайки по екрана. — На път към Клауд Кап с баща си.

— Гап — поправи го Гарвана. — Клауд Гап.

— Добре де, Клауд Гап. — Бари премести пръст на североизток. — А оттук просветна втората точица.

Гарвана взе лаптопа и погледна през капчиците пот (несъмнено заразна), останали на екрана.

— Анистън ли? Това е родният й град, Бар. Вероятно е оставила „физическите“ си следи навсякъде. Като мъртва кожа.

— Да. Спомени. Блянове. Какви ли не щуротии. Нали ти казах…

— И сега онова раздвоение го няма?

— Да, само че… — Бари стисна ръката му. — Ако е силна, колкото Роуз твърди, не е изключено наистина да ни разиграва. Например да проектира присъствието си на друго място.

— Досега срещал ли си донор, който може да го прави?

— Не, но за всяко нещо си има пръв път. Почти съм сигурен, че е с баща си, но ти трябва да решиш дали това „почти“ ни устройва, или…

Бари отново започна да се изпарява и цялото им смислено общуване приключи. Гарвана се изправи пред трудно решение. Мисията беше негова и той изпитваше увереност в способностите си, обаче планът беше на Роуз и по-важно, фиксидеята беше нейна. Оплескаше ли нещо, щеше да му се стъжни животът.

Погледна часовника си. Три часът в Ню Хемпшир, един часът в Сайдуиндър. В къмпинг „Блубел“ тъкмо приключваха с обяда и Роуз щеше да е свободна, затова реши да й се обади. Очакваше тя да се изсмее и да го нарече изкуфял дядка, но тя каза:

— Знаеш, че вече не можем изцяло да разчитаме на Бари, обаче аз ти имам доверие. Какво ти подсказва интуицията?

Интуицията му си мълчеше, затова се беше свързал с Роуз. Обясни й го и зачака.

— Оставям решението на теб — отсече тя. — Само гледай да не се издъниш.

Няма що, Роузи, много ми помогна. Помисли си го… и се помоли да не е уловила мисълта.

Седеше с телефона в ръката, полюшваше се в синхрон с движещия се кемпер, вдишваше гадната миризма на Бари и се питаше колко ли му остава, преди ръцете, краката и гърдите му да се изринат. Най-накрая отиде в кабината и сложи ръка на рамото на Джими.

— Като стигнем Анистън, спри.

— Защо?

— Ще сляза там.

2.

Татенцето Гарван ги наблюдаваше как потеглят от бензиностанция „Пълни и пали“ в Анистън и едва се сдържаше да не изпрати на Змията мисъл, преди да излязат от слабия му телепатичен обхват: Върнете се да ме вземете, правя грешка.

Ами ако не беше грешка?

След като кемперът се изгуби от погледа му, той с копнеж погледна унилата редица коли втора ръка, които се продаваха в автомивката до бензиностанцията. Каквото и да се случеше, щеше да му се наложи да потърси начин да напусне Анистън. Благодарение на дебелия си портфейл спокойно можеше да си купи някоя бракма, с която да стигне до мястото на срещата близо до Олбъни край магистрала 87; проблем беше времето. Формалностите при покупка на лек автомобил отнемаха минимум половин час, което можеше да се окаже фатално. Докато не се увереше, че тревогата е фалшива, щеше да импровизира, осланяйки се на своята убедителност. Досега не му беше изневерявала.

Колкото и да бързаше, влезе в магазина на „Пълни и пали“ и си купи шапка на „Ред Сокс“. Когато си в страната на „Сокс“, дръж се като техен фен. Прецени, че не е нужно да си купува тъмни очила. За определена част от населението всеки атлетичен мъж на средна възраст с тъмни очила винаги изглежда като наемен убиец — стереотип, изграден от телевизията. Шапката беше достатъчна.

Тръгна по Мейн Стрийт и стигна до библиотеката, където Абра и Дан веднъж бяха провели военен съвет. Още във фоайето намери каквото търсеше. Под надписа „РАЗГЛЕДАЙТЕ НАШИЯ ГРАД“ беше окачена карта на Анистън, на която грижливо беше обозначена всяка уличка. Гарвана се постара да запомни къде точно е улицата, на която живее момичето.

— Страхотен мач беше снощи, а? — попита го някакъв човек, понесъл купчина книги.

Отначало Гарвана изобщо не схвана какво му говорят, после се сети за новата си шапка.

— Определено — отговори, продължавайки да разглежда картата.

Изчака онзи да се махне и едва тогава напусна фоайето. Шапката вършеше работа, само че той не изгаряше от желание да говори за бейзбол. Според него беше глупава игра.

3.

Ричланд Корт беше къса уличка с хубави двуетажни къщи, която свършваше с кръгово обръщало. Гарвана си беше взел „Пътеводител на анистънския потребител“ и сега стоеше на ъгъла, беше се облегнал на един дъб и се преструваше, че задълбочено чете вестничето. Дъбът го скриваше от улицата, което беше добре, защото по-надолу беше паркиран червен пикап и зад волана му седеше някакъв мъж. Пикапът бе старичък, в каросерията се виждаха инструменти и моторна косачка, значи човекът работеше нещо по поддръжката — жителите на такава улица са в състояние да си позволят подобни услуги, — но тогава защо седеше в колата?

Ами ако е охрана на едно момиченце?

Гарвана изведнъж се зарадва, че е взел Бари насериозно и е напуснал потъващия кораба. Как да постъпи? Можеше да се обади на Роуз, само че последният им разговор мина като допитване до кристално кълбо на врачка. Още стоеше зад стария дъб и обмисляше следващия си ход, когато се намеси провидението, покровителстващо Верните за сметка на човеците. Малко по-надолу се отвори врата и на улицата излязоха две момичета. Очите на Татенцето бяха остри като на птицата, чието име той носеше, затова веднага позна момичетата от компютъра на Били. Онова с кафявата пола беше Ема Дийн, а другото с черния панталон — Абра Стоун.

Погледна пикапа. Шофьорът, старичък като возилото си, допреди малко клюмаше над волана. А сега беше вирнал глава. Беше нащрек. Значи малката наистина ги е разигравала. Гарвана още не знаеше кое от двете момичета е с озарението, обаче едно беше безспорно: пиклата беше пратила другите за зелен хайвер.

Той извади телефона си, но само го подържа, гледайки как момичето с черния панталон тръгва по алеята. Другото го изпроводи с поглед и се прибра. Момичето с панталона — Абра — пресече Ричланд Корт и мъжът в пикапа направи жест, все едно я питаше какво става. Тя вдигна палец: Не се безпокой, всичко е наред. Гарвана усети триумф, парлив като уиски. Абра Стоун беше момичето с озарението. Охраняваха я, а охраната беше стар дядка с много читав пикап. Гарвана беше сигурен, че този пикап ще го отведе до Олбъни заедно с една млада госпожица.

Набра номера на Змията и нито се изненада, нито се притесни от съобщението „НЯМА ВРЪЗКА С АБОНАТА“. Кпауд Гап беше местна забележителност — опазил Господ да разположат там клетки на мобилни оператори, които да загрозяват снимките на туристите. Нищо. Ако не можеше да се справи с един старец и с едно момиче, значи му беше време да се пенсионира. Погледна телефона си и го изключи. През следващите двайсетина минути не възнамеряваше да разговаря с никого, дори с Роуз.

Той отговаряше за тази операция.

Носеше четири заредени спринцовки — по две в джобовете на тънкото си яке. Лепна си най-очарователната усмивка на Хенри Ротман, с която резервираше места в някой къмпинг или направо цял мотел за Верните, излезе иззад дървото и бавно тръгна по улицата. В едната си ръка все още държеше сгънатото вестниче. Другата беше пъхнал джоба на якето и отместваше предпазителя на едната игла.

4.

— Извинете, господине, май се загубих. Ще ме упътите ли?

Били Фрийман беше като на тръни, имаше лошо предчувствие… но веселият глас и жизнерадостната усмивка го заблудиха. Само за две секунди, но те бяха достатъчни. Докато се пресягаше към жабката, усети леко боцване в шията.

Ухапа ме насекомо — помисли си, свлече се настрани и забели очи.

Гарвана отвори вратата и избута Били навътре. Главата на Фрийман се удари в стъклото на отсрещната врата. Татенцето повдигна отпуснатите му крака над конзолата, затвори жабката, за да се освободи още място, седна зад волана и тресна вратата. Дълбоко си пое въздух и се огледа, готов за всичко, но нямаше за какво. Уличката тънеше в следобедна дрямка и това беше прекрасно.

Ключът беше на таблото. Гарвана включи мотора и от радиото гръмна дивашкия вой на Тоби Кийт: „Господ да поживи Америка и да налее бира.“ Докато се пресягаше да го изключи, за миг го заслепи ужасяваща бяла светлина. Той притежаваше съвсем слаба телепатична дарба, но беше здраво свързан с клана си. В известен смисъл Верните бяха части от един организъм и един от тях току-що беше загинал. Пътуването до Клауд Гап беше само грешка, защото там ги чакаше коварна засада.

Преди да реши какво да прави, бялата светлина избухна втори, а след малко и трети път.

Всички ли?

Боже милостиви, и тримата ли? Невъзможно… нали?

Няколко пъти си пое дълбоко въздух. Нямаше как — трябваше да приеме, че е възможно. И ако беше истина, знаеше кой е виновен.

Шибаното момиче.

Погледна къщата на Абра. Тишина и спокойствие, слава богу. Смяташе да завие по алеята, но изведнъж това му се стори погрешно, поне на този етап. Слезе от пикапа и улови дядката за колана и за ризата. Издърпа го зад волана, но не и преди да го претърси за оръжие. За съжаление дъртакът не беше въоръжен. Много лошо. На първо време един пистолет щеше да му свърши чудесна работа.

Закопча упоения с предпазния колан, та да не се килне напред и да се включи клаксонът. Сетне, без да бърза, тръгна към къщата на момичето. Ако беше зърнал лицето му на някой прозорец или дори раздвижване на завесите, щеше да си плюе на петите, обаче нищо не помръдваше.

Още беше възможно да изпълни мисията, но след онези страшни проблясъци мисълта за акцията вече беше на заден план. Най-вече искаше да се докопа до мръсната гадинка, която им беше докарала толкова проблеми, и да я разтърси така, че зъбите й да затракат.

5.

Абра мина като насън по коридора. Семейство Стоун разполагаше със семейна стая на приземния етаж, но най обичаха да се събират в кухнята и тя по навик тръгна натам. Опря ръце на масата, на която безброй пъти се беше хранила с родителите си, взирайки се невиждащо в прозорчето над умивалника. Всъщност не беше тук. Намираше се на Клауд Гап и гледаше как лошите излизат от кемпера: Змията, Ореха и Джими Калкулатора. От Бари знаеше малките им имена. Само че нещо не беше наред. Един от Верните липсваше.

(КЪДЕ Е ГАРВАНА ДАН НЕ ВИЖДАМ ГАРВАНА!)

Нямаше отговор, защото Дан, баща й и доктор Джон бяха заети. Те се разправиха с лошите един по един: първо с Ореха — браво на баща й! — след това с Джими Калкулатора и със Змията. Чувстваше всеки смъртоносен удар като тъп звук дълбоко в главата си. Тези звуци — като от тежък чук, който многократно се стоварва върху дъбова талпа, — ужасяваха със своята безвъзвратност, но не бяха съвсем неприятни. Понеже…

Понеже така им се падаше, те убиват деца и нищо друго не би ги спряло. Само…

(Дан къде е Гарвана КЪДЕ Е ГАРВАНА???)

Този път Дан я чу. Слава Богу. Тя виждаше кемпера. Дан реши, че Гарвана е вътре, и навярно беше прав. Обаче…

Бързо се върна по коридора и надзърна през прозореца до входната врата. На тротоара нямаше жива душа, но пикапът на господин Фрийман беше паркиран точно където трябва. Не виждаше лицето му заради слънцето, което блестеше в предното стъкло, но личеше, че възрастният човек седи зад волана, следователно всичко беше наред.

Вероятно беше.

(Абра там ли си)

Дан! Толкова се зарадва, като го чу. Искаше й се да е при нея, но и да го чува в главата си също не беше зле.

(да)

За да се успокои, погледна още веднъж пустия тротоар и пикапа на господин Фрийман, провери дали вратата е заключена и тръгна обратно към кухнята.

(накарай майката на приятелката ти да се обади в полицията защото си в опасност Гарвана е в Анистън)

Тя спря, машинално вдигна ръка и запотърква устата си. Дан не знаеше, че е напуснала дома на Ема. Откъде да знае? Беше зает с други неща.

(не съм)

Преди да довърши, менталният глас на Роуз Капелата прогърмя в главата й, заличавайки мислите й:

(МРЪСНА ГАДИНКА ТАКАВА КАКВО СИ НАПРАВИЛА)

Познатият коридор между входната врата и кухнята започна да се накланя. Последния път, когато светът се завъртя, Абра беше подготвена. Сега не беше. Опита се да спре въртенето, но не успя. Къщата я нямаше. Анистън го нямаше. Тя лежеше на земята и гледаше небето. Абра осъзна, че загубата на тримата е накарала Роуз да загуби почва под краката си в буквалния смисъл, и изпита дивашка радост. Затърси нещо, с което да се предпази. Нямаше много време.

6.

Тялото на Роуз беше проснато на половината път между душовете и хижа „Панорама“, но съзнанието й беше в Ню Хемпшир и агресивно проникваше в главата на момичето. Този път нямаше приказна ездачка с жребец и копие, о, не! Този път една срещу друга бяха изненадана хлапачка и старата Роузи, а Роузи жадуваше за отмъщение. Щеше да убие детето само в краен случай, то бе прекалено ценно, но можеше да му даде урок. Урок, оказал се твърде печален за похитителите. В умовете на човеците имаше безброй неукрепени, уязвими кътчета, които тя познаваше до съвър…

(ЧУПКАТА КУЧКО ОСТАВИ МЕ НА МИРА ИЛИ ЩЕ ТЕ УБИЯ!)

Все едно зад очите й избухна пиратка. Роуз се сгърчи и извика. Голямата Мо, която се пресягаше да я хване, стреснато се отдръпна. Роуз дори не я видя. Пак беше подценила силата на гадинката. Опитваше се да проникне в съзнанието й, но малката пикла я изритваше. Беше невероятно, непоносимо и ненормално, но вярно. По-лошото беше, че усещаше как физическите й ръце се вдигат към лицето й. Ако Мо и Малчото Еди не я бяха удържали, момиченцето щеше да я накара сама да си издере очите.

Налагаше се да се откаже и да се махне. Но преди да излезе от ума на момичето, видя през очите му нещо, което я изпълни с облекчение — Татенцето Гарван, стиснал спринцовка.

7.

Абра изчерпи докрай психичните си сили: напрегна се повече, отколкото в деня, в който беше издирила Брад Тревър, повече от който и да е друг път, и се отърва на косъм. Вече си мислеше, че няма да прогони от главата си жената с шапката, когато светът отново се завъртя. Тласкаше го самата тя, но беше толкова трудно, все едно буташе грамадно каменно колело. Небето и лицата на онези, които я гледаха, изчезнаха. В един миг, когато тя беше

(между)

в нищото, настъпи мрак, после коридорът отново се появи. Само че тя не беше сама. Някакъв човек стоеше на кухненския праг.

Гарвана.

— Здравей, Абра. — Той се усмихна и й се нахвърли. Замаяна от сблъсъка с Роуз, Абра не се опита да го отблъсне ментално. Обърна се и побягна.

8.

В моментите на стрес Дан Торънс и Татенцето Гарван много си приличаха, макар че никога нямаше да го узнаят. Същото усещане за яснота обзе и Гарвана, същото прекрасно усещане, че всичко се случва на забавен каданс. Забеляза розовата гумена гривна върху китката на Абра и му остана време да си помисли: Борба с рака на гърдата. Видя как при завъртането раницата й се наклони и се досети, че е пълна с учебници. Даже му остана време да се възхити на косата й, която се развя като бляскав воал.

Настигна я, докато тя се опитваше да завърти валчестата дръжка на вратата. Едва когато стегна пръсти около гърлото й, усети първите опити на момичето — объркани, немощни — да го отблъсне със съзнанието си.

В никакъв случай цялата упойка, дозата може да я убие, сигурно тежи максимум петдесет килограма.

Инжектира я под ключицата, докато тя се съпротивляваше. Напразно се беше опасявал, че неволно ще инжектира цялата доза, защото Абра изби спринцовката от ръката му. Само че провидението покровителства Верните за сметка на човеците; открай време е така, така и ще бъде. Беше успял да инжектира точно колкото трябва. Почувства как хватката й върху съзнанието му първо отслабва, после се отпуска. Същото се повтори с ръцете й. Тя се взираше в него, но погледът й блуждаеше.

Гарвана я потупа по рамото.

— Предстои ни път, Абра. Ще се запознаеш с интересни хора.

Невероятно, ала тя се усмихна. Твърде страховита усмивка за кльощаво момиче с плоска гръд, което би могло да мине за момче, ако косата му е прибрана под бейзболна шапка.

— Чудовища, които наричаш приятели, са мъртви до един. Ттте…

Последната дума беше само един протяжен стон — очите й се забелиха, краката й се подкосиха. Гарвана се изкушаваше да я пусне — малката си го просеше, — но устоя на изкушението и я хвана под мишниците. Беше ценна собственост.

Собственост на Верните.

9.

Беше влязъл през задния вход, като повдигна резето (сложено по-скоро за украса) с платинената карта от „Американ Експрес“ на името на Хенри Ротман, обаче не възнамеряваше да напусне къщата по същия начин. Наклоненият заден двор завършваше с висока ограда, отвъд която течеше река. Освен това пикапът беше в обратната посока. Прекоси кухнята и занесе Абра в празния гараж. Може би родителите й бяха на работа… освен ако не се намираха на Клауд Гап и не се гавреха с Анди, Били и Ореха. Сега не му беше до тях; помощниците на момичето можеха да почакат. Скоро щеше да им дойде времето.

Напъха упоеното момиче под масата за инструменти на баща й. Натисна бутона за отваряне на вратата на гаража и излезе, но преди това си лепна широката, приветлива усмивка на Хенри Ротман. Ключът към оцеляването в света на леваците беше да си даваш вид, че всичко ти е наред, че винаги стъпваш на здравия си крак[1], а Гарвана беше цар в това отношение.

Забърза към пикапа и за пореден път премести дядката, този път по средата на седалката. Когато завиваше по алеята на семейство Стоун, главата на Били клюмна на рамото му.

— Търсиш си компания, а, дядка? — засмя се Гарвана, докато вкарваше червения пикап в гаража. Другарите му бяха мъртви и положението беше напечено, обаче имаше и един голям плюс: за пръв път от много години той се чувстваше жив и сетивата му бяха изострени; светът беше разцъфнал в ярки цветове и бръмчеше като трафопост. Беше я хванал, за Бога! Въпреки необикновената й сила и гадните й номерца. Щеше да я заведе при Роуз. Любовно приношение.

— Джакпот! — извика и въодушевено удари с юмрук бронята.

Свали раницата на Абра, остави я под работната маса и нагласи момичето на задната седалка, после сложи коланите на своите позадрямали пътници. Изкушаваше се да извие врата на дядката и да зареже трупа му в гаража, но дъртакът можеше да се окаже полезен. При условие че конската доза успокоително не го беше пратила на оня свят. Докосна шията му и напипа пулс — бавен, но стабилен. За малката беше спокоен — главата й беше облегната на страничното стъкло, дъхът й го замъгляваше. Отлично.

Позабави се колкото да обмисли с какво разполага. Нямаше огнестрелно оръжие — Верните никога не пътуваха въоръжени, — обаче му оставаха две пълни спринцовки — „боц-боц за лека нощ“. Не знаеше дали ще му стигнат, но момичето беше с приоритет. Допускаше, че дядката може да се окаже с много кратък срок на годност. Какво толкова: човеците се раждаха и умираха.

Извади мобилния и този път набра Роуз. Тя се обади тъкмо когато Гарвана вече се канеше да остави съобщение. Говореше бавно, заваляше думите. Все едно беше пияна.

— Роуз? Какво ти е?

— Пиклата ме разтърси повече, отколкото очаквах, но иначе съм добре. Вече не я чувам. Кажи ми, че си я хванал.

— О, да! Сега спи сладко, обаче си има приятели. Предпочитам да избегна срещата с тях. Потеглям на запад и нямам време да гледам пътни карти. Трябват ми второстепенни пътища, по които да стигна от Върмонт до Ню Йорк.

— Мазния Жабок ще ти съобщи маршрута.

— Изпрати някого, за да ме пресрещне, Роузи. И да донесе още упойка, защото ми останаха само две спринцовки, с които да удържам нашата темпераментна госпожица. Провери запасите на Ореха. Той сигурно има нещо…

— Не ми обяснявай как да си върша работата — сряза го тя. — Мазния ще координира всичко. Научи ли достатъчно, че тръгваш?

— Да. Роузи, скъпа, пикникът е бил капан. Малката добре ни преметна! Ами ако приятелите й се обадят на ченгетата? Пътувам със стар форд пикап със зомбита в кабината. Все едно на челото ми е написано „ПОХИТИТЕЛ“. Мрънкаше, но се усмихваше. Ох, как се усмихваше! Роуз мълчеше. Гарвана седеше зад волана в гаража на семейство Стоун и чакаше. Накрая тя каза:

— Ако забележиш, че те преследват ченгета, или ако попаднеш на блокада, удуши малката и погълни енергията й, докато тя умира. После се предай. Знаеш, че няма да те изоставим.

Той помълча, после попита:

— Сигурна ли си, че искаш да го сторя, скъпа?

— Сигурна съм. — Тонът й беше смразяващ. — Тя е отговорна за гибелта на Джими, Ореха и Змията. Мъчно ми е за всички, но най-вече за Анди, понеже аз я убедих да се подложи на Прехода, а тя не можа да се порадва на новия си живот. А и Сари…

Роуз въздъхна. Гарвана не продума. Нямаше какво. През първите години Анди Стайнър преспа с много жени от Верните — от еманацията новопокръстените ги удряше хормонът, — но със Сари бяха двойка вече десет години. В някои отношения Анди беше по-скоро като дъщеря на Мълчаливата Сари, отколкото нейна любовница.

— Сари е неутешима — продължи Роуз, — а Чернооката Сю е сломена от смъртта на Ореха. Гадинката ще си плати, задето ни отне тези тримата. Така или иначе човешкият й живот приключи. Други въпроси?

Нямаше.

[1] От песента на Джеймс Браун Get on the Good Foot (изразът означава „Гот ми е, всичко ми е наред“.) — Б.пр. ↑

10.

Никой не обърна внимание на Татенцето Гарван и задрямалите му спътници, докато излизаха от Анистън по старото шосе, водещо на запад. С няколко очебийни изключения (зорките възрастни дами и малките деца). Америка на човеците беше като кон с капаци дори дванайсет години след началото на Тъмния век на тероризма. „Ако видиш нещо подозрително, незабавно съобщи където трябва“ — страхотен лозунг, обаче първо трябва да видиш нещо.

Като преминаха границата между двата щата и влязоха във Върмонт, вече се стъмваше и водачите в насрещното платно виждаха само фаровете на пикапа, които Гарвана беше включил на дълги. Днес Жабока му се обажда цели три пъти, за да му подава пътна информация. Основно ставаше въпрос за третокласни пътища, повечето необозначени. Също така го осведоми, че Дъг Дизела, Мърльото Фил и Ани Престилката вече са на път. Возели се в „Каприз“, модел 2006, който приличал на таратайка, но под капака си имал четиристотин конски сили. Благодарение на покойния Джими Калкулатора превишената скорост не била проблем: имали служебни карти, издадени от отдел „Вътрешна сигурност“, които при евентуална проверка щели да се окажат автентични.

Малките близнаци Грахчо и Шушулка използвали сателитните комуникационни средства на Верните, за да следят полицейските радиостанции в североизточните щати, и до момента нямало съобщение за отвлечено момиче. Добра, но и очаквана новина. Приятели, които са достатъчно умни да устроят засада, вероятно съзнават какво може да се случи на тяхното момиченце, ако официално подадат сигнал.

Иззвъня телефон. Без да отмества очи от пътя, Гарвана се приведе над спящите си пътници, бръкна в жабката и откри мобилен апарат. Със сигурност беше на дядката. Извади го и го разгледа. На екранчето не беше изписано име, следователно номерът беше непознат, но кодът беше на Ню Хемпшир и околността. Някой приятел, който иска да узнае дали Били и момиченцето са добре? Напълно възможно. Гарвана реши да не се обажда. По-късно щеше да провери за съобщение. Информацията дава власт.

Наведе се да върне телефона в жабката и напипа нещо метално: оказа се автоматичен пистолет. Чудесен бонус и късметлийска находка. Ако дядката се беше събудил малко по-рано от предвижданото, може би щеше да се добере до пистолета, преди Гарвана да е разгадал намеренията му. Той пъхна глока под седалката си и затвори жабката.

Пистолетите също дават власт.

11.

Криволичеха сред пълен мрак по шосе 108 из дебрите на Грийн Маунтинс, когато Абра се размърда. Гарвана, който все още се чувстваше невероятно жив и нащрек, не съжаляваше. Първо, беше любопитен каква е тя. Второ, стрелката на бензиномера клонеше към нулата и той трябваше да зареди някъде.

Не беше желателно да рискува.

Извади едната спринцовка и я сложи на скута си. Изчака момичето да отвори сънените си, премрежени очи и каза:

— Добър вечер, млада госпожице. Аз съм Хенри Ротман. Разбираш ли ме?

— Ти си… — Абра се прокашля, навлажни устни и отново опита: — Ти не си Хенри Ротман. Ти си Гарвана.

— Значи разбираш. Добре. Дезориентирана си и това ме устройва. Но ако се държиш възпитано, няма да те боцна още веднъж. Ясен ли съм?

— Къде отиваме?

— В Хогуортс, да гледаме международния турнир по куидич. Аз ще ти купя магически хотдог и магически захарен памук на клечка. Отговори на въпроса ми. Ще се държиш ли възпитано?

— Да.

— Такова мигновено съгласие гали ухото, но ще ми простиш, ако не ти повярвам. Ето ти малко важна информация, преди да извършиш някоя глупост, за която ще се разкайваш. Виждаш ли иглата?

— Да. — Абра още подпираше глава на стъклото, обаче погледът й бе насочен към спринцовката. Тя стисна клепачи, после много бавно отвори очи. — Жадна съм.

— От упойката е. Не нося нищо за пиене, тръгнахме малко набързо…

— Май в раницата ми има кутия със сок. — Дрезгав глас. Тих, провлачен говор. Клепачите й още се отваряха твърде бавно след всяко примигване.

— Боя се, че раницата остана в гаража. В следващия град можеш да си вземеш нещо за пиене, ако си добрата малка Златокоска. Ако се държиш като лошата малка Златокоска, ще задоволиш жаждата си, преглъщайки слюнка. Разбрахме ли се?

— Да…

— Ако усетя, че ми ровиш в главата — да, знам, че си способна да го направиш, — или ако се опиташ да привлечеш внимание, когато спрем, ще боцна този стар джентълмен. В комбинация с дозата, която вече е в кръвта му, тази инжекция ще го изпрати при Ейми Уайнхаус. Разбрахме ли се и по този въпрос?

— Да. — Момичето отново навлажни с език устните си и ги потърка с длан. — Не му причинявай зло.

— От теб зависи.

— Къде ме водиш?

— Златокоске? Момичето ми?

— Моля? — Тя зашеметено примигна.

— Млъкни и се наслаждавай на пътуването.

— Хогуортс — промълви Абра. — Захарен… памук. — Този път клепачите й не се повдигнаха. Тя тихо захърка. Безгрижен, някак си приятен звук. Гарвана реши, че малката не се преструва, но за всеки случай продължи да притиска иглата до крака на дядката. Както Ам-гъл някога се беше изразил по адрес на Фродо Торбинс: „Той е коварен, о, безценни. Много коварен.“

12.

Абра не заспа дълбоко. Чуваше бръмченето на двигателя, но отдалеч. Сякаш някъде отгоре. Спомни си как през горещите летни следобеди ходеха семейно на езерото Уинъпъсоки и как, ако потопеше глава под водата, чуваше далечния тътен на моторниците. Знаеше, че е отвлечена и че това трябва да я тревожи, но се чувстваше умиротворена, склонна да се рее между съня и будуването. Гърлото й обаче беше пресъхнало. Езикът й беше грапав като прашен мокет.

Трябва да действам. Той ме води при жената с шапката и аз трябва да действам. Иначе ще ме убият, както убиха бейзболното момче. Или ще ми причинят нещо по-лошо…

Щеше да действа. Но първо да пийне вода. И да поспи още малко…

Двигателят заработи по-тихо и през затворените й клепачи проникна светлина. После моторът спря и Гарвана ощипа бедрото й. Отначало леко, след това по-силно. Толкова силно, че я заболя.

— Събуди се, Златокоске. Ще спиш по-късно.

Тя с усилие отвори очи и примигна от силната светлина. Бяха спрели на някаква бензиностанция. Над помпите светеха флуоресцентни лампи. Абра заслони очи от яркия блясък. Сега освен жажда я измъчваше и главоболие. Все едно…

— Какво ти е смешно, Златокоске?

— Ъ?

— Усмихваш се.

— Току-що разбрах какво ми е. Имам махмурлук.

Гарвана се позамисли и широко се ухили.

— Нищо чудно, а даже не си танцувала с абажур на главата[1]. Дойде ли на себе си, че да разбереш какво ти казвам?

— Да. — Поне така й се струваше. Боже, какво ужасно главоболие!

— Вземи.

Той се пресегна и тикна нещо в лицето й. С другата ръка все така опираше иглата в крака на господин Фрийман.

Абра присви очи. Кредитна карта. Взе я с натежала ръка. Очите й се затваряха и Гарвана я зашлеви. Тя така се стресна, че се ококори. Никой не я беше удрял, не и възрастен. Разбира се, досега не беше отвличана.

— Ох! Ох!

— Слез от пикапа. Следвай инструкциите на бензиновата колонка — ти си умно дете, ще се справиш — и напълни резервоара. След това окачи маркуча на мястото му и се качи обратно. Ако изпълниш всичките ми нареждания като послушна малка Златокоска, ще спра ей-там, до онзи автомат за кока-кола. — Той посочи магазина. — Ще си купиш цяла бутилка студено безалкохолно. Или вода, ако искаш; оченцата ми съзират, че имат марка „Дасани“. Ако си лоша малка Златокоска, ще убия стареца, после ще вляза в магазина и ще убия хлапака на касата. Твоят приятел имаше пистолет, който сега е у мен. Ще те взема, за да видиш как ще пръсна черепа на касиера. От теб зависи, ясно? Схвана ли?

— Да — отговори Абра. Вече се беше поразсънила. — Може ли освен кока-кола да си взема и вода?

Този път усмивката му беше широка и мила. Въпреки отвличането, въпреки главоболието и въпреки шамара тази усмивка се стори очарователна на Абра. Сигурно много хора я намираха за чаровна, особено жените.

— Малко се лакомиш, но невинаги е лошо. Сега да видим умееш ли да се държиш възпитано.

Тя разкопча предпазния си колан — след три опита, но се справи — и стисна дръжката на вратата. На излизане му се сопна:

— Престани да ми викаш Златокоска. Знаеш името ми и аз знам твоето.

Тръшна вратата и тръгна към бензиновите колонки (леко се олюляваше), преди той да я постави на място. Освен еманация това момиче притежаваше и смелост. Гарвана почти се възхити. Но като се сети какво беше сполетяло Змията, Ореха и Джими, забрави възхищението.

[1] Заигравка с песента на кънтрипевеца Брад Пейзли „Алкохол“. — Б.пр. ↑

13.

Отначало Абра не разчете инструкциите, защото думите се удвояваха и разкривяваха. Присви очи и надписът се фокусира. Гарвана не откъсваше очи от нея: сякаш горещи иглички се забиваха в тила й.

(Дан?)

Нищо, както и очакваше. Та как да се свърже с Дан, когато едва се оправяше с една нищо и никаква бензинова колонка? Никога не се беше чувствала толкова безпомощна.

Накрая все пак започна да пълни резервоара, макар че първия път пъхна наопаки кредитната карта и се наложи да повтори цялата процедура.

Точенето на бензин сякаш продължи цяла вечност, но маркучът имаше гумен предпазител срещу изпаренията, а нощният въздух донякъде прочисти главата й. На небето светеха милиарди звезди. Обикновено техният бляскав безброй я изпълваше с благоговение, но сега й вдъхна само страх. Звездите бяха далеч. Те не виждаха Абра Стоун.

Когато резервоарът се напълни, тя замижа, за да разчете новото съобщение върху дисплея на колонката, и се обърна към Гарвана:

— Искаш ли фактура?

— Мисля, че не ни е нужна, нали така? — Ослепителната му усмивка отново изгря — усмивка, която стопля сърцето, ако е за теб. Абра беше сигурна, че той има много любовници.

Не. Само една. Онази с шапката. Роуз. Ако той си вземеше друга любовница, Роуз щеше да я разкъса. Със зъби и с нокти.

Абра се дотътри до пикапа и се качи.

— Справи се много добре — похвали я Гарвана. — Печелиш голямата награда — кока-кола и вода. Значи… какво ще кажеш на Татенцето?

— Благодаря — апатично промърмори тя. — Само че не си ми баща.

— Обаче бих могъл. Аз съм добричко татенце на момиченцата, които слушкат. — Той спря до автомата и й подаде банкнота от пет долара. — Вземи ми фанта, ако има. Ако не — кока-кола.

— И ти ли пиеш газирано като хората?

Той направи комична физиономия, уж беше обиден.

— Ако ни убодете, не кървим ли? Ако ни погъделичкате, не се ли смеем?

— Шекспир, нали? — Тя избърса устата си. — „Ромео и Жулиета“.

— „Венецианският търговец“, умнице — рече Гарвана с усмивка. — Не помня остатъка от монолога.

Абра поклати глава. Грешка. Поклащането усили нетърпимата болка, която бе започнала да отшумява.

— Ако ни отровите, не умираме ли? — Той почука иглата, долепена до крака на господин Фрийман. — Мисли му, докато купуваш безалкохолните.

14.

Гарвана внимателно следеше как Абра борави с автомата за напитки. Бензиностанцията се намираше в гористите покрайнини на малко градче и малката като нищо можеше да зареже дядката и да хукне към дърветата. Нарочно не извади пистолета. Лесно щеше да я настигне, както беше замаяна. Само че тя дори не погледна към гората. Пъхна банкнотата в автомата, взе напитките една по една, спирайки само да отпие жадно от водата. Върна се и му подаде фантата, но не се качи в пикапа, а посочи бензиностанцията:

— Пишка ми се.

Гарвана се видя в чудо. Не беше предвидил тази подробност. Момичето беше упоено и организмът му трябваше да се пречисти от токсините.

— Не можеш ли да стискаш още малко? — Хрумна му, че след няколко километра сигурно ще намерят някоя отбивка. Нека пиклата да се облекчи зад някой храст. Стига да вижда главата й, всичко ще е наред.

Тя обаче поклати глава. Естествено.

Гарвана наново обмисли положението.

— Добре, слушай. Разрешавам ти да използваш дамската тоалетна, ако вратата е отключена. В противен случай ще се наложи да пикаеш тук, навън. Изключено е да влезеш в магазина и да поискаш ключа от продавача.

— Ако се наложи да пикая навън, ти ще ме гледаш. Перверзник!

— Клекни зад някой контейнер за смет. Ще страдам, като изпусна от поглед безценното ти задниче, но ще гледам някак си да го преживея. Качвай се.

— Ама нали каза…

— Качвай се, да не започна пак да ти викам Златокоска. — Абра се подчини и Гарвана спря пред вратите на тоалетната. — Сега ми подай ръка.

— Защо?

— Изпълнявай.

Абра неохотно се подчини. Като видя иглата, се опита да се отскубне.

— Няма страшно, само капчица. Не бива да допускаме в главицата ти лоши мисли, нали така? За да не ги изпращаш насам-натам. И да се дърпаш, и да не се дърпаш, ще те боцна, така че защо да го превръщаме в холивудска драма? Абра престана да се съпротивлява. Беше по-лесно. Усети леко боцване по опакото на дланта и Гарвана я пусна.

— Сега върви. Направи пиш-пиш и гледай да е бързичко. Както гласи старата песен, трябва да се прибереш, преди пясъкът в часовника да изтече.[1]

— Не знам такава песен.

— Нищо чудно. Та ти не различаваш „Венецианският търговец“ от „Ромео и Жулиета“.

— Гадняр.

— Само когато се налага.

Тя излезе и застана до пикапа, дишайки дълбоко.

— Абра?

Момичето го погледна.

— Не те съветвам да се заключиш вътре. Нали знаеш кой ще си изпати? — Той потупа Били Фрийман по крака.

Абра знаеше.

Главата й, която беше започнала да се прояснява, сякаш пак се напълни с памук. Ужасен човек — ужасно създание — зад тази чаровна усмивка. И умен на всичкото отгоре! Предвиждаше всичко. Тя натисна бравата и вратата на дамската тоалетна се отвори. Поне нямаше да пишка в буренака… Влезе в кабинката, затвори вратата и си свърши работата, но продължи да седи, навела замаяната си глава. Спомни си как седеше в тоалетната на Ема, когато наивно бе повярвала, че всичко ще мине по ноти. Колко отдавна й се струваше.

Трябва да действам.

Но беше упоена, зашеметена.

(Дан)

Изпрати съобщението с цялата сила, която събра… и която никак не беше голяма. Колко време щеше да й отпусне Гарвана? Отчаянието я заля като вълна и подкопа малкото останала й воля за съпротива. Идваше й да закопчае панталона си, да се качи в пикапа и да заспи. Все пак направи още един опит.

(Дан! Дан, моля ти се!)

И зачака чудо.

Вместо това клаксонът изсвири. Посланието беше ясно: Времето ти изтече!

[1] Старата песен, която не гласи точно така, е „Пясъчен часовник“ на „Саватаж“. — Б.пр. ↑

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

СУОПСИС

1.

Ще си спомниш забравеното.

След пировата победа при Клауд Гап фразата обсеби Дан като дразнеща и безсмислена мелодийка, която не ти излиза от главата; нещо, което си свирукаш посред нощ, докато се тътриш към тоалетната. Да, беше дразнеща, но не и безсмислена. Кой знае защо я свързваше с Тони.

Ще си спомниш забравеното.

Изобщо не стана дума да закарат кемпера на Верните при колите си, паркирани край гарата на Лилипутия, тоест почти в центъра на Фрейзиър. Дори да не се страхуваха, че ще ги видят да излизат от уинебагото или че ще оставят отпечатъци, единодушно щяха да отхвърлят идеята, и то без гласуване. В кемпера не вонеше само на разложение и смърт, а и на зло. Дан имаше още едно съображение. Не знаеше дали Верните се връщат в реалния свят като призраци, но и не държеше да узнае.

Ето защо изхвърлиха в Сако дрехите и спринцовките (течението щеше да отнесе в Мейн вещите, които нямаше да потънат) и се върнаха, както бяха дошли: с влакчето „Хелън Ривингтон“.

Дейвид Стоун се настани на кондукторската седалка, видя, че Дан още стиска плюшения заек на Абра, и протегна ръка. Дан с удоволствие му го подаде и забеляза, че в другата ръка Дейвид държи своя смартфон „Блекбери“.

— За какво ти е?

Дейв се загледа в дърветата от двете страни на теснолинейката, после извърна очи към Дан:

— Щом имам обхват, ще позвъня на семейство Дийн. Ако не вдигнат, ще се обадя в полицията. Ако Ема или майка й ми кажат, че Абра я няма, пак ще се обадя в полицията, ако те вече не са позвънили. — Погледът му беше хладен, преценяващ и враждебен, но той се стараеше да не издава колко се страхува за дъщеря си и Дан изпита уважение към него. Пък и така по-лесно щяха да се споразумеят.

— Ти си виновен, господин Торънс. Ти измисли този план. Този безумен план.

Дан реши, че е безсмислено да му напомни, че всички се бяха съгласили с безумния план. Нито че двамата с Джон също като него бяха изплашени от мълчанието на Абра. В общи линии човекът беше прав.

Ще си спомниш забравеното.

Поредният спомен от хотел „Панорама“? Май да. Но защо сега? Защо тук?

— Дейв, тя вероятно е отвлечена — каза Джон Далтън, който се беше преместил във вагончето зад локомотива. Последните лъчи на залязващото слънце проникваха през дърветата и трептяха по лицето му. — Ако е така и ти съобщиш на полицията, какво според теб ще й се случи?

Бог да те поживи — помисли си Дан. — Ако аз го бях казал, надали щеше да ме чуе. Защото всъщност съм непознатият, който е заговорничел с дъщеря му. Никога няма да бъде напълно убеден, че не съм я забъркал в тази каша.

— Какво друго да направим? — Крехкото спокойствие на Дейв се пропука, той зарида и притисна до лицето си плюшеното зайче на Абра. — Какво да кажа на жена си? Че съм убивал хора на Клауд Гап, докато някакъв вампир е отвличал дъщеря ми?

— Да не избързваме — намеси се Дан. Не вярваше, че точно в този момент бащата на Абра ще прегърне лозунгите на Анонимните алкохолици от рода на „Отвори се към Господ“ или „Давай по-полека“. — Щом навлезем в зона, в която мобилните имат покритие, ще позвъниш на семейство Дийн — убеден съм, че са добре.

— Защо мислиш така?

— При последния си контакт с Абра й обясних, че госпожа Дийн трябва да се обади на полицията.

Дейв изумено примигна:

— Честно? Или го казваш само за да си спасиш задника?

— Честно. Абра започна да ми отговаря. Каза: „Не съм…“ и тогава я изгубих. Май щеше да ми каже, че вече не е у приятелката си.

— Жива ли е? — Дейв стисна Дан за лакътя с мъртвешки студените си пръсти. — Жива ли е още дъщеря ми?

— Връзката помежду ни прекъсна, но съм убеден, че е жива и здрава.

— Естествено, че ще ме утешаваш — прошепна Дейв. — Спасяваш си задника.

Дан преглътна хапливия отговор, който му беше на върха на езика. Започнеха ли словесни престрелки, шансът да спасят Абра от минимален щеше да стане нулев.

— Логично е — намеси се Джон. Макар че още беше блед и ръцете му леко трепереха, тонът му беше професионален — на лекар, който говори на пациент. — Ако похитителят я убие, ще му е безполезна. Докато е жива, той има коз, защото я държи за заложница. Освен това им е необходима за… онова…

— Необходима им е нейната енергия — поясни Дан. — Еманацията й.

— И още нещо — продължи Джон. — Какво ще кажеш на ченгетата за онези, които застреляхме? Че са започнали да се изпаряват, че са ставали ту невидими, ту видими, докато не са изчезнали напълно? И че после сме се отървали от… от техните останки?

— Да ме пита човек защо ви се хванах на приказките. — Дейв машинално въртеше в ръцете си играчката на дъщеря си. Скоро протритият плюш се скъса и пълнежът на заека изскочи, все едно са вътрешностите му. На Дан му се струваше, че няма да понесе гледката.

Джон отново заговори:

— Слушай, Дейв. Разсъждавай трезво заради Абра. Тя се е замесила от момента, в който е видяла снимката на момчето във вестничето и се е опитала да научи какво го е сполетяло. Щом я е надушила, онази — жената с шапката — на всяка цена е трябвало да я похити. Не разбирам каква е тази еманация, нито какво представлява „озарението“ на Дан, но ми е ясно, че хората, с които си имаме работа, не оставят свидетели. А дъщеря ти е свидетел в случая с момченцето от Айова.

Дан се намеси:

— Обади се на семейство Дийн, но говори спокойно.

— Спокойно ли? Спокойно? — Дейв се запъна, сякаш се опитваше да произнесе дума на китайски.

— Кажи, че искаш да питаш Абра има ли поръчки за магазина — хляб, мляко, все едно какво. Ако отговорят, че се е прибрала вкъщи, добави, че ще я потърсиш там.

— А после?

Дан не знаеше. Знаеше само, че трябва да помисли. Да помисли за забравеното.

Джон обаче знаеше:

— После ще се опиташ да набереш Били Фрийман.

Свечеряваше се и светлината от фара на влакчето беше като жълт конус върху релсите; след малко най-сетне влязоха в зона с обхват. Дейв телефонира на семейство Дийн и макар че продължаваше да мачка горкия Скокльо, и по челото му се стичаше пот, Дан мислено го поздрави за самообладанието. Помоли да повикат Аби на телефона, за да я пита дали да напазарува нещо от „Спри и купи“.

— О, значи си е тръгнала? Тогава ще я потърся вкъщи — каза престорено безгрижно. Заслуша се в онова, което му казваха от другата страна на линията, отговори „непременно“ и прекъсна връзката. Погледна Дан — очите му бяха като дупки, очертани с тебешир.

— Госпожа Дийн държеше да проверя как е Абра. Дъщеря ми се е оплакала, че я боли коремът, защото й дошъл цикълът, и се е прибрала вкъщи. — Лицето му помръкна още повече. — Даже не знаех, че вече има менструация. Луси не ми е споменала.

— Някои неща не са за ушите на татковците — отбеляза Джон. — А сега набери Били.

— Нямам му номера. — Той невесело се засмя. — Страхотен екип сме, няма що. Големи професионалисти.

Дан му го продиктува — знаеше го наизуст. Далеч напред дърветата вече оредяваха и през тях проблясваха уличните лампи по главната улица на Фрейзиър.

Дейв набра и зачака. След известно време затвори:

— Гласова поща.

Влакчето излезе от гората и докато измине последните три километра до Лилипутия, тримата мъже мълчаха. Дан за пореден път се опита да се свърже с Абра, използвайки цялата си психическа сила, за да се „провикне“, обаче не успя. Вероятно онзи, когото тя наричаше Гарвана, някак си я беше приспал. Татуираната носеше спринцовка. Сигурно и Гарвана е имал.

Ще си спомниш забравеното.

Причината за тази мисъл изплува от най-забутаното кътче на съзнанието му, където държеше сейфовете със страшните спомени от хотел „Панорама“ и с призраците, които го бяха обитавали.

— Беше парният котел.

— А? — Дейв озадачено го изгледа.

— Нищо.

Отоплителната система на „Панорама“ беше допотопна, затова налягането на парата трябваше да се намалява на определени интервали, иначе котелът щеше да избухне и да вдигне във въздуха хотела. Джак Торънс, който постепенно потъваше бездната на безумието, беше забравил това задължение, но синът му беше предупреден. От Тони.

А сега тази фраза… Дали беше друго предупреждение или само влудяваща безсмислица, породена от стреса и от вината? Защото той чувстваше вина. Джон беше прав: така или иначе Верните щяха да преследват Абра, но… чувствата не се подчиняват на логиката. Той измисли плана, който се провали, и сега той беше отговорен.

Ще си спомниш забравеното.

Дали глас на стар приятел се опитваше да му каже нещо, или беше само грамофон?

2.

Джон предложи да закара Дейв до дома му. Дан ги последва с колата си, доволен, че е останал насаме с мислите си. Не че усамотението му помогна кой знае колко. Беше почти сигурен, че натрапчивата фраза е важна, обаче значението й му се изплъзваше. Дори се опита да повика Тони (не го беше правил от юноша) и удари на камък.

Пикапът на Били вече не беше паркиран на Ричланд Корт. Логично. Групата на Верните беше дошла с кемпер. Ако са оставили Гарвана в Анистън, той се е придвижвал пеш и му е трябвал превоз.

Гаражът беше отворен. Дейв скочи от колата още преди Джон да спре и се затича към къщата, викайки Абра. Спря се, осветяван от фаровете на събърбъна, сякаш беше актьор на сцена, вдигна нещо и от гърлото му се изтръгна звук, напомнящ и стон, и писък. Дан паркира до колата на доктор Джон и видя какво държи Дейвид: раничката на дъщеря си.

Внезапно изпита желание да се напие — беше по-силно от онази вечер, когато се обади на Джон от паркинга на „Каубойски ботуш“, по-силно, отколкото през всички години, откакто получи първия си медальон за въздържание. Прииска му се да завие обратно по алеята, без да обръща внимание на виковете на Далтън и на Стоун, да се върне във Фрейзиър и да отиде право в кръчмата „Американски лос“. Многократно я беше подминавал, винаги с умозрителните разсъждения на бивш алкохолик: Как ли е вътре? Бива ли я наливната бира? С готина музика ли е зареден джубоксът? Какво уиски се предлага на бара и какво пазят за специални клиенти? Има ли готини мацки? И какъв ще е вкусът на първата глътка? На нещо любимо и свидно? Дали ще напомня завръщане в родния дом? Можеше да си отговори поне на част от въпросите, преди Дейв Стоун да извика ченгетата и те да го приберат за разпит във връзка с изчезването на едно момиченце.

Ще настъпи момент — беше му казал Кейси през онези първи мъчителни дни на въздържание, — когато психиката ще ти изневери и само някаква висша сила ще те спаси от алкохола.

Той нямаше нищо против тази висша сила, защото разполагаше с поверителна информация. Господ си оставаше недоказана хипотеза, но Дан знаеше, че битието действително има друго измерение. И той като Абра беше виждал призрачни хора. Следователно може би имаше Господ. Да, ако се съдеше по онова, което той, Дан, беше зърнал в онзи свят отвъд света… макар че какъв е този Господ, който не си мърда пръста, за да прекрати злочестините по цялата земя?

Сякаш си първият, който си задава този въпрос.

Кейси Кингсли му беше казал да коленичи два пъти дневно за молитва: сутрин да моли за помощ, а вечер да благодари.

— Това са първите три стъпки: Аз не мога, Бог може, ще оставя всичко в ръцете му. Без да се двоумя.

На новаците, които отказваха да го послушат, Кейси разказваше за режисьора Джон Уотърс. В един от първите си филми — „Розови фламинго“ — звездата на филма, травеститът Дивайн, изяжда кучешко лайно от моравата пред къща в предградията. Минавали години, но журналистите не преставали да разпитват Уотърс за този кадър, наредил се сред най-знаменателните в историята на киното. Най-накрая на Джон му писнало и той казал на един репортер: Беше нищо и никакво лайно, а превърна в звезда Дивайн.

— Затова ще коленичиш и ще молиш за помощ даже да не ти харесва — неизменно завършваше Кейси. — В крайна сметка то е като да изядеш едно нищо и никакво кучешко лайно.

Дан не можеше да коленичи, защото седеше зад волана, но стори онова, с което започваше сутрешните и вечерните си молитви: затвори очи и притисна длан към устните си, сякаш да не допусне между тях дори капка от съблазнителната отрова, опропастила двайсет години от живота му.

Боже, помогни ми да не подка…

Внезапно в ума му просветна.

Отговорът се съдържаше в семейните истории, които Дейв разказваше, докато пътуваха към Клауд Гап. В гневната усмивка на Абра (Дан се питаше дали Гарвана вече я е зърнал и дали я е разгадал.) Най-вече в допира на дланта му, притискаща устните му към зъбите.

— Боже! — прошепна. Слезе от колата и краката му се подкосиха. Падна на колене, но не за да се моли, бързо стана и изтича в гаража. Дейвид и Джон продължаваха да се взират в захвърлената раница на Абра. Дан хвана Дейв за рамото:

— Обади се на жена си. Кажи й, че отиваш при нея.

— Ще започне да ме разпитва. — Устните на Стоун затрепериха, той наведе глава — явно се страхуваше от разговора с Луси. — Сега тя е в апартамента на Чета. Ще й кажа… Боже, какво да й кажа?

Дан го раздруса, докато той не вдигна глава и не го погледна.

— Слушай, Дейвид, и тримата заминаваме за Бостън, но ние с Джон имаме друга работа.

— Каква работа? Не разбирам.

Дан обаче разбираше. Не всичко, но почти.

3.

Пътуваха със събърбана на Джон. Дейв се настани на предната седалка. Дан беше отзад — опрял беше глава на страничната облегалка и беше протегнал краката си.

— Луси се усъмни защо толкова съм се разбързал — промърмори Дейв. — Каза, че съм я изплашил. Усети, че нещо лошо е станало с Абра, защото и тя притежава мъничко от дарбата на дъщеря ни. Открай време знам за телепатичните й способности. Казах й, че Аби ще пренощува у Ема. Знаете ли колко пъти съм я лъгал, откакто сме женени? Броят се на пръстите на едната ръка, при това трите пъти лъжата беше невинна: скрих от жена си колко съм загубил на покер на редовните сбирки, които шефът на катедрата организира всеки четвъртък. Сега е хиляди пъти по-сериозно. И след три часа ще ми се стъжни животът.

Разбира се, Дан и Джон знаеха какво е казал за Абра и колко се разстрои Луси, след като той продължи да повтаря, че разговорът не е за телефон. Двамата бяха до него, когато той разговаряше с жена си. Този разговор трябваше да бъде проведен. Важно беше Стоун да се наговори, да „сподели“, както се изразяваха анонимните алкохолици. Джон му подсказваше кога да казва: „А-ха, ясно, разбирам.“

По едно време Дейв млъкна и се обърна назад:

— Хей, ти да не заспа?

— Не — отговори Дан, без да отваря очи. — Опитвам се да се свържа с дъщеря ти.

Дейв млъкна. Чуваше се само тихото свистене на гумите, докато събърбънът летеше на юг, отминавайки дузина градчета край шосе 16. Движението не беше натоварено и когато пътят се разшири и двете платна станаха четири, Джон настрои крузконтрола на деветдесет километра в час.

Дан не се опита да се свърже с Абра (едва ли щеше да успее), а се постара напълно да отвори съзнанието си, да го настрои да приема всички звуци, сякаш е радар. Досега не го беше правил и резултатът беше страшничък. Все едно си беше сложил най-мощните слушалки в целия свят. Струваше му се, че долавя някакво силно шуртене — може би шум от човешките мисли. Беше в готовност да чуе гласа на Абра сред този шум; всъщност не хранеше големи надежди, обаче какво друго му оставаше?

Малко след като излязоха на магистралата (до Бостън оставаха деветдесет километра), той най-сетне се свърза с Абра.

(Дан)

Гласът беше тих. Едва чут. Отначало той реши, че си въобразява — както се казва, гладна кокошка просо сънува, — но въпреки това се обърна по посока на сигнала, мъчейки се да съсредоточи цялата си енергия в един-единствен лъч. Отново улови сигнала, този път беше малко по-силен. Не, не си въобразяваше. Беше се свързал с Абра.

(Дан, моля те!)

Беше упоена, а той никога не беше правил експеримента, който предстоеше… за разлика от Абра. Упоена или не, тя трябваше да го насочи.

(Абра по-силно налага се да ми помогнеш)

(помогна какво как)

(суопсис)

(???)

(помогни ми да завъртя света)

4.

Дейв тъкмо ровеше в чашката с дребните монети, за да плати следващата такса, когато Дан проговори от задната седалка. Само дето не говореше той.

— Момент, трябва да си сменя тампона!

Събърбънът рязко поднесе, защото Джон се стресна и рязко изви кормилото.

— Това пък какво е, да му се не види?

Дейв разкопча предпазния си колан, коленичи на седалката и се обърна към човека отзад. Щом произнесе името на Абра, Дан, който беше примижал, отвори очи.

— Не, татко, не сега, трябва да помогна… трябва да опитам… — Дан се загърчи. Вдигна ръка и потърка устните си — жест, който Дейв беше виждал безброй пъти. — Кажи му… помолих го да не ме нарича така. Кажи му…

Главата на Дан се наклони чак до рамото. Той застена. Ръцете му потрепваха.

— Какво става? — извика Джон. — Какво да правя?

— Не знам — промълви Дейв. Пресегна се между седалките, хванаха едната ръка на Дан и здраво я стисна.

— Карай — изстена Дан. — Не спирай.

После човекът на задната седалка конвулсивно се загърчи. Абра закрещя с гласа на Дан.

5.

Той намери прохода помежду им, следвайки мудното течение на мислите й. Видя каменното колело, понеже Абра го виждаше, само че тя беше прекалено слаба и дезориентирана, за да го завърти. Влагаше цялата си енергия в поддържане на връзката. За да проникне той в съзнанието й, а тя — в неговото. Дан продължаваше да е предимно в събърбъна и виждаше как фаровете на колите в насрещното платно пробягват по тапицирания таван на купето… Светло… тъмно… светло… тъмно.

Колелото беше толкова тежко…

Ненадейно се чу силно чукане и някой се провикна:

— Излизай Абра. Много се забави. Чака ни път.

Тя трепна и събра последните си сили. Колелото се задвижи, придърпвайки Дан по-навътре в пъпната връв, която го свързваше с момичето. Беше най-странното усещане, което беше изпитвал, но и много вълнуващо… въпреки ужаса на случващото се.

Сякаш отдалеч чу Абра да казва:

— Момент, трябва да си сменя тампона!

Таванът на купето се отместваше. Завърташе се. Настана мрак, все едно Дан попадна в тунел; остана му достатъчно време да си помисли: Ако се загубя тук, никога няма да намеря обратния път. Ще свърша в лудница сред другите безнадеждни пациенти, изпаднали в кататония.

После светът се върна на мястото си, само дето мястото беше друго. Събърбънът го нямаше. Дан се намираше във вонящ клозет, сините плочки на пода почти не се виждаха от мръсотията, до умивалника имаше табелка с надпис: „ИЗВИНЕТЕ, НЯМА ТОПЛА ВОДА“. Той седеше на тоалетната чиния. Преди да се опомни, някой изрита вратата толкова силно, че старите плочки сигурно се напукаха, и някакъв мъж се втурна в кабинката. Изглеждаше на около трийсет и пет, черната му коса беше пригладена, лицето му беше грубовато, но красиво. Държеше пистолет.

— Да, бе, ще си смениш тампона. И откъде ще го вземеш, Златокоске, от джобчето на панталонките ли? Защото раницата ти остана далеч от тук.

(кажи му, че го предупредих да не ми вика така)

— Казах ти да не ми викаш така — повтори Дан.

Гарвана млъкна, взирайки се в момичето, което се поклащаше на тоалетната. Малката беше замаяна от сънотворното — ясно. Обаче защо говореше с гласа на възрастен? И това ли се дължеше на упойката?

— Какво е станало с гласа ти? Сякаш не си ти.

Дан се опита да свие раменете на момичето, но повдигна само едното рамо. Гарвана хвана ръката на Абра и със силно дърпане изправи на краката на момичето. Дан извика от болка.

Някъде — на много километри оттук — някой възкликна:

— Какво става? Какво да правя?

— Карай — нареди Дан на Джон, докато Гарвана го измъкваше през вратата. — Карай и не задавай въпроси!

— Естествено, че ще карам — просъска Гарвана и изблъска Абра в пикапа до хъркащия Били Фрийман. Хвана кичур от косата й, нави го около юмрука си и дръпна. Дан изпищя с гласа на Абра, осъзнавайки, че гласът не е съвсем като нейния. Приличаше, но не беше същият. Гарвана усети разликата, но не разбра на какво се дължи. Жената с шапката щеше да разбере; тъкмо тя неволно беше показала на Абра номера с размяната на съзнанията. — Само че първо ще се споразумеем. Никакви лъжи повече, ясно? Излъжеш ли още веднъж Татенцето, този хъркащ дядка ще е труп. Даже няма да използвам спринцовката. Ще отбия на някой селски път и ще му тегля един куршум в корема, та да се мъчи, преди да пукне. Ще го чуеш как крещи. Схвана ли?

— Да — прошепна Дан.

— Дано, защото нямам навик да повтарям.

Той тресна вратата, заобиколи пикапа и седна зад волана. Дан затвори очи — очите на Абра. Мислеше за някакви лъжици на празненство по случай рожден ден. И за чекмеджета, които се отварят и затварят. Физически Абра беше твърде омаломощена, за да се съпротивлява на човека, който сега седна зад волана и включи двигателя, но частица от нея още беше силна. Ако той я откриеше… ако откриеше онова, което преместваше лъжици, отваряше чекмеджета и свиреше на невидимо пиано… онова, което от стотици километри разстояние беше написало послание на черната дъска в стаята му… ако съумееше да намери тази частица и да я овладее…

Също както Абра си се беше представяла като амазонка, яхнала жребец и въоръжена с копие, Дан си представи команден център и цяла стена с превключватели. Едни задвижваха ръцете й, други — краката, трети — повдигането на раменете. Някои обаче бяха по-важни. Би трябвало да задейства тъкмо тях, та нали в него също имаше подобни превключватели. Пикапът даде първо на задна, после направи завой. Миг по-късно отново пътуваха по шосето.

— Точно така — процеди Гарвана. — Заспивай. Какво си въобразяваше, като се заключи в тоалетната? Мислеше да скочиш в чинията, да пуснеш водата и да из…

Думите му заглъхнаха, защото Дан намери превключвателите: онези, специалните, обозначени с червено. Не знаеше дали действително ги има и дали контролират по някакъв начин дарбата на Абра, или бяха само плод на въображението му — нещо като пасианс, реден мислено. Знаеше само, че е длъжен да опита.

Включи се, озарение — помисли си и дръпна всичките.

6.

Пикапът на Били Фрийман беше на десет-дванайсет километра от бензиностанцията и пътуваше в мрака на провинциалния Върмонт по шосе 108, когато Гарвана за пръв път усети болката. Беше като сребърно пръстенче около лявото му око. Студено пръстенче. Вдигна ръка, но преди да докосне студената халка, болката се премести вдясно и носът му изтръпна, сякаш му бяха инжектирали новокаин. После пръстенчето обхвана другото му око. Усещането беше като от метален бинокъл.

Или сякаш очите му бяха оковани в белезници.

След секунда лявото му ухо запищя и лявата му страна изведнъж изтръпна. Той вдигна глава и видя, че малката го гледа. Втренчено, без да мигне. Погледът й не изглеждаше замаян от успокоителното. Всъщност очите сякаш не бяха нейните. Бяха някак състарени. Поумнели. И ледени като неговото лице.

(спри пикапа)

Гарвана беше сложил предпазителя на спринцовката и я беше прибрал, но още държеше пистолета, който беше извадил изпод седалката, щом прецени, че Абра се бави прекалено много в тоалетната. Вдигна го с намерението да я сплаши, че ще гръмне дядката, ако тя не престане с номерата, обаче сякаш натопи ръката си в леденостудена вода. Пистолетът натежа: два килограма, пет килограма, десет килограма. Да, тежеше най-малко десет килограма. Докато се мъчеше да го вдигне, Гарвана отмести крак от педала на газта и така рязко завъртя волана, че пикапът излезе от шосето, бавно продължи по мокрия банкет, накланяйки се към канавката.

— Какво ми правиш?

— Каквото заслужаваш. Татенце!

Пикапът се блъсна в обрасла с мъх бреза, прекърши я на две и спря. Момичето и дядката бяха с предпазни колани, обаче Гарвана беше забравил да сложи своя. Удари се във волана и клаксонът се включи. Той погледна надолу и видя, че автоматичният пистолет в ръката му се обръща. Бавно се обръща и се насочва към него. Не, не биваше да се случва. Успокоителното трябваше да го предотврати. И го беше предотвратило, да му се не види! Само че нещо се беше случило в тоалетната на бензиностанцията. Който и да се криеше сега зад тези очи, не беше упоен, а с бистър ум.

И много силен.

(Роуз! Роуз, трябваш ми!)

— Няма да те чуе — рече гласът, който не беше на Абра. — Може и да имаш някакъв талант, копеле гадно, обаче си гола вода в телепатията. Мисля, че когато искаш да си поговориш с любимата, й звъниш по телефона.

Напрягайки цялата си сила, Гарвана понечи да обърне глока към момичето. Сега пистолетът сякаш тежеше петдесет кила. Сухожилията на шията му се опънаха като въжета. Капки пот избиха по челото му. Парлива струйка се стече в окото му и той машинално замижа.

— Ще… застрелям… приятеля ти — процеди.

— Не — отговори човекът в Абра. — Няма да ти позволя.

Гарвана забеляза, че тя се напряга, и това го окуражи. Вложи цялата си сила, за да насочи дулото към корема на Рип ван Уинкъл, и почти успя, но внезапно пистолетът пак започна да се завърта на обратно. Гарвана чуваше запъхтяното дишане на малката пикла. Мамка му, и той пъхтеше. Все едно бяха маратонци, които рамо до рамо наближават финиша.

Някаква кола ги задмина, без да забави скорост. Те не я забелязаха, защото бяха вперили погледи един в друг.

Гарвана стисна пистолета с две ръце. Сега оръжието се завъртя малко по-лесно. Ура, надвиваше я! Но каква болка в очите му! Господи!

— Били! — извика Абра. — Били, помогни ми!

Били изсумтя и отвори очи:

— Какво…

За миг Гарвана се разсея. Натискът, който упражняваше, отслабна и пистолетът незабавно започна да се завърта към него. Дланите му бяха студени, леденостудени. Металните пръстенчета се впиваха в очите му… още малко и щяха да ги направят на пихтия.

Пистолетът гръмна и куршумът се заби в контролното табло точно над радиото. Били трепна и замаха като човек, който с усилие се изтръгва от кошмар. Едната му ръка удари Абра в слепоочието, другата блъсна Гарвана в гърдите. Кабината се изпълни със синкав дим и с миризма на барут.

— Какво беше това? Какво, по дяволите, беше…

— Не, гадино! — изръмжа Гарвана. — Не!

Насочи оръжието към Абра и усети как тя губи контрол. Навярно заради удара по главата. Той видя удивлението и страха в погледа й и изпита безумна радост.

Трябва да я застрелям. Не бива да й дам втори шанс. Само че не в главата. В корема. Така ще изсмуча ема…

Били заби рамо в ребрата на Гарвана. Пистолетът подскочи и отново гръмна, този път куршумът проби дупка точно над главата на Абра. Преди Гарвана да го насочи напред, нечии грамадни длани затиснаха неговите. Като в просъница му хрумна, че досега противникът му е използвал нищожна частица от силата си. Паниката обаче беше отприщила невероятна мощ. Този път, когато пистолетът се завъртя към него, китките му чупиха като сноп тънки вейки. За миг видя черното око, вперено в него, и му остана време, колкото да си помисли:

(Роуз обичам те)

Избухна ослепителна светлина, сетне настана мрак. Четири секунди по-късно от Татенцето Гарван бяха останали само дрехите.

7.

Вятърничавия Стив, Мама Рускиня, Любовчията Дик и Лакомата Джи играеха канаста в баундъра на Лакомата и Мърльото Фил, макар че умовете им не бяха в играта. И четиримата бяха изнервени — всички Верни бяха изнервени, — затова когато отвън се разнесоха писъци, те хвърлиха картите и се спуснаха към вратата.

Другите също наизлязоха от кемперите, за да видят какво става, обаче се заковаваха на място, щом зърваха Роуз под ярката светлина на прожекторите около хижа „Панорама“. Очите й бяха на безумна харпия. Скубеше си косите като старозаветен пророк, споходен от видение за гибел.

— Тъпата гадинка уби моя Гарван! — пищеше. — Ще я разкъсам! ЩЕ Я РАЗКЪСАМ И ЩЕ ИЗЯМ СЪРЦЕТО Й! — Падна на колене и зарида, притиснала длани до лицето си.

„Верни на възела“ бяха поразени. Никой не знаеше какво да каже. Накрая Мълчаливата Сари отиде при нея. Роуз яростно я отблъсна. Сари падна по гръб, изправи се и без колебание се върна. Този път Роуз погледна бъдещата си утешителка — жена, която също беше загубила любим човек през тази кошмарна нощ. Прегърна я с такава сила, че Верните чуха пукането на кости. Сари не се възпротиви, не се изтръгна от обятията й и след секунди двете се изправиха, като взаимно се подкрепяха. Роуз се загледа в Мълчаливата Сари, после в Мо, в Мери и в Чарли Жетона. Гледаше ги така, сякаш ги виждаше за пръв път в живота си.

— Хайде, Роузи — подкани я Мо. — Много ти се събра. Сега ще си легнеш и ще си…

— НЕ!

Роуз отстъпи назад и с все сила се зашлеви по двете страни — толкова силно, че цилиндърът й падна. Тя го вдигна и когато отново погледна насъбралите се Верни, разумът й донякъде се беше върнал. Тя мислеше за Дъг Дизела и за групата, която беше изпратила да посрещне Татенцето и момичето.

— Трябва да се свържа с Диз, Фия и Ани. Да им кажа да се върнат. Трябва да се сплотим. Трябва да се заредим с енергия. После ще хванем онази пикла. — Те я зяпаха разтревожено и неуверено и това я вбеси. — Какво, не ми ли вярвате? Съмнявате ли се в мен? — Тя отблъсна Мълчаливата Сари, която отново се беше притиснала към нея, и за малко не я повали на земята. — Който се съмнява в мен, да излезе напред.

— Никой не се съмнява в теб, Роуз — обади се Вятърничавия Стив, — но може би трябва да забравим за малката. — Той внимателно си подбираше думите и избягваше да я погледне в очите. — Гарвана се равняваше на петима Верни. Никога не сме губили петима наведнъж. Даже двама не сме…

Роуз пристъпи към него и той стреснато се отдръпна, свивайки се като дете, което очаква да го ударят.

— Да избягате от онази малка пикла ли искате, а? След толкова години ще подвиете опашки и ще избягате от едно човешко дете?

Никой не продума, обаче Роуз прочете истината в очите на хората си. Искаха да избягат. Да, бяха живели добре дълги години, когато имаше храна в изобилие. Сега обаче се бяха натъкнали на дете, което не само притежаваше невероятна сила, но и знаеше какво представляват и какво са сторили. Вместо да отмъстят за Татенцето Гарван, който заедно с Роуз ги беше водил през добри и лоши времена, те се канеха да побегнат като страхливи псета. В този момент й се прииска да ги избие до крак. Те го почувстваха и вкупом отстъпиха назад.

Остана само Мълчаливата Сари, която се взираше в нея като хипнотизирана. Роуз я сграбчи за мършавите рамене.

— Не, Роузи — изписка Мо. — Не я наранявай.

— Ами ти, Сари? Онова момиченце е виновно за смъртта на жената, която обичаше. Ти искаш ли да избягаш?

— Не — измънка Сари и я погледна право в очите.

— Искаш ли възмездие?

— Ъ-хъ — кимна Сари. — Искам леванш.

Тя почти шепнеше, освен това имаше говорен дефект, но всички я чуха и разбраха какво казва.

Роуз се обърна към другите:

— Онези от вас, които не подкрепят Сари и им се иска да се изнижат като мокри върви…

Обърна се към Голямата Мо и хвана едрата й длан. Мо изпищя, сякаш я колеха, и се опита да се отскубне. Роуз я стисна здраво и вдигна ръката й така, че всички да видят. Беше покрита с червени пъпчици. — Можете ли да избягате от това?

Те замърмориха и отстъпиха още една-две крачки назад.

— Заразата е в нас — добави Роуз.

— Повечето сме здрави! — изкрещя Сладураната Тери Пикфорд. — Аз съм здрава! По мен няма нито едно петънце! — Тя показа гладките си ръце.

— Засега. — Роуз впери в нея пламтящите си, насълзени очи. — Но докога?

Сладураната не отговори, само извърна лице.

Роуз прегърна Мълчаливата Сари и измери с поглед другите:

— Ореха каза, че може би момичето е единственият ни шанс за спасение от болестта, преди да се заразим всички. Някой да има по-добро предложение? Ако е така, готова съм да го изслушам.

Никой не продума.

— Ще изчакаме завръщането на Диз, Ани и Мърльото Фил, после ще погълнем енергия. Ще си устроим голям пир. Ще изпразним контейнерите.

Те изненадано я загледаха и отново разтревожено зашепнаха. За луда ли я вземаха? Тяхна си работа. Сред „Верни на възела“ не върлуваше само шарка. Върлуваше страх, който беше много по-опасен от болестта.

— Щом се съберем, ще образуваме кръга. Ще съберем сили. Лодсам ханти, ние сме избраните — забравихте ли го? Сабатха ханти, ние сме „Верни на възела“ и сме вечни. Повтаряйте с мен. — Тя не откъсваше поглед от тях. — Хайде!

Те се хванаха за ръце, образуваха кръг и повториха:

— Ние сме „Верни на възела“ и ще пребъдем вечно. В очите им се появи мъничко решителност. Мъничко вяра. Та нали шарката беше поразила едва петима-шестима; все още имаха време.

Роуз и Мълчаливата Сари пристъпиха към другите Верни. Тери и Мама се пуснаха, за да им направят място, но Роуз заведе Сари по средата на кръга. Под светлината на прожекторите телата на двете жени хвърляха множество сенки, напомнящи спици на колело.

— Щом съберем сили, ще я намерим и ще я хванем. Казвам го като ваша предводителка. Дори нейната еманация да не излекува болестта, която ни мори, това ще бъде краят на проклетата…

В този момент момичето се обади в главата й. Роуз не видя гневната усмивка на Абра Стоун, но я почувства.

(не си прави труда да ме търсиш, Роуз)

8.

От задната седалка на събърбъна Дан Торънс изрече пет ясни думи с гласа на Абра:

— Аз идвам при вас.

9.

— Били? Били!

Били Фрийман погледна момичето, чийто глас не беше съвсем момичешки. То се раздвои, съедини се и отново се раздвои. Били прокара ръка по лицето си. Клепачите му тежаха, мислите му сякаш бяха слепени. Нищичко не разбираше. Вече не беше ден и със сигурност не бяха на Ричланд Корт…

— Кой стреля? И кой ми се е изсрал в устата? Леле…

— Били, събуди се. Трябва…

Трябва да шофираш — искаше да каже Дан, обаче Били Фрийман не беше годен да шофира. Не и в близко време. Очите му се затваряха, при това не едновременно. С лакътя на Абра Дан сръчка възрастния мъж и отново привлече вниманието му. Поне засега.

За втори път фарове осветиха кабината. Дан затаи дъха на Абра, но и тази кола отмина, без да намали скоростта. Може да беше сама жена или търговски пътник, бързащ за вкъщи. Някой лош самарянин, който не се интересува от спасението на ближните (в случая лошото беше добре дошло), но трети път можеха да не извадят късмет. Хората в провинцията бяха по-отзивчиви. И по-любопитни.

— Не заспивай!

— Кой си ти? — Били се опита да фокусира погледа си върху момичето, но безуспешно. — Защото гласът ти не е на Абра.

— Нямам време за обяснения. Засега гледай да не заспиш отново.

Дан слезе и заобиколи колата (няколко пъти се спъна), за да стигне до шофьорското място. Краката на Абра, които му се бяха сторили толкова дълги в деня на запознанството им, се оказаха адски къси. Надяваше се да не му се наложи да свиква с тях.

Дрехите на Гарвана бяха на седалката, а платнените му обувки — на мръсната постелка, отвътре стърчаха чорапите. Кръвта и мозъкът по ризата и по сакото му се бяха изпарили заедно с него, обаче бяха оставили влажни петна. Дан събра всичко накуп, позамисли се и добави пистолета. Не му се искаше да го изхвърля, но ако някой ги спреше…

Изнесе вързопа и го покри с шума, взе едното парче от повалената брезичка и го сложи върху купчината изсъхнали листа. Не му беше лесно с ръцете на Абра, но се справи.

Установи, че не може да се качи в колата, без да се хване за волана. А когато най-сетне се намести зад седалката, краката му едва достигаха педалите.

Проклятие!

Били пак захърка и Дан го сръчка отново. Фрийман отвори очи и се озърна:

— Къде сме? Онзи тип упоил ли ме е? — После добави: — Ще подремна още малко.

В някакъв момент от битката на живот и смърт за пистолета неотворената бутилка с фанта беше паднала на пода. Дан я грабна, но се спря с ръката на Абра върху капачката, спомняйки си какво се случва с газираните напитки, когато силно разклатиш бутилката. Абра се обади отнякъде.

(олеле)

Усмихваше се, обаче усмивката й не беше зла. Дан реши, че това е добър знак.

10.

Не ме оставяйте да заспя! — каза гласът през устата на Дан, затова Джон зави по отбивката за търговския център „Фокс Рън“ и спря на паркинга, стараейки се да е по-далеч от входа на магазина. С Дейв хванаха Дан (всъщност неговото тяло) под мишниците и започнаха да вървят напред-назад. Все едно крепяха пияница след тежък запой — Дан ту провесваше глава, ту рязко я изправяше. Редувайки се, двамата се опитаха да го разпитат какво се е случило, какво и къде се случва сега, но Абра само поклащаше главата му.

— Гарвана ме инжектира в ръката, преди да ме пусне до тоалетната. Останалото ми се губи. Сега млъкнете, искам да се съсредоточа.

На третата обиколка устата на Дан се разтегли в усмивка и той се изкикоти също като Абра. Дейв погледна въпросително Джон, но Далтън вдигна рамене и поклати глава.

— Олеле — промълви Абра. — Газираното!

11.

Дан наклони бутилката и развъртя капачката. Газираната оранжевата течност изригна право в лицето на Били. Той се закашля и започна да плюе, но вече беше напълно буден.

— За Бога, малкия! Защо го направи?

— Получи се, нали? — Дан му подаде бутилката. — Изпий останалото. Съжалявам, обаче повече няма да заспиваш, ясно? — Наведе се към ръчката за регулиране на седалките. Дръпна я, а със свободната си ръка се оттласна, използвайки волана за опора. Седалката се плъзна напред. Били разля фантата по брадичката си (и употреби израз, който възрастните обикновено не изричат в присъствието на девойчета от Ню Хемпшир), но сега краката на Абра достигаха педалите. Едва-едва. Дан даде на задна и бавно подкара към шосето. Въздъхна облекчено, когато събърбънът излезе на платното. Спукана им беше работата, ако бяха заседнали в канавката край безлюдно върмонтско шосе.

— Наясно ли си какво правиш? — попита Били.

— Да. Правя го от години… въпреки че имаше един период, когато от щата Флорида ми отнеха книжката. Вече живеех в друг щат, обаче има една дреболия, наречена взаимност. Мор за пияниците, които пътуват по шосетата в нашата прекрасна страна.

— Ти си Дан.

— Виновен по обвинението — каза той, надзъртайки над волана. Съжаляваше, че няма книга, за да си я подложи, но ще се оправя както може. Превключи на скорост и потегли.

— Как проникна в нея?

— Не питай.

Гарвана говореше (или само си го мислеше — Дан не беше сигурен) за черен път, водещ към къмпинг, и след около шест километра по шосе 108 стигнаха до малък път, обозначен с дървена табела, закована на един бор: „ЩАСТЛИВИЯТ ДОМ НА БОБ И ДОТ“. Бинго! Дан зави по пътя (колко полезен беше серво воланът за хора с къси ръце) и включи дългите светлини. На около половин километър по-нагоре пътят беше преграден с тежка верига, от която висеше друга табела, но не толкова гостоприемна: „ВЛИЗАНЕТО ЗАБРАНЕНО“. Верига? Чудесно. Може би означаваше, че Боб и Дот са се отказали да прекарат този уикенд в щастливия си дом. Освен това къмпингът се намираше достатъчно далеч от шосето и разни любопитни провинциални шофьори нямаше да видят Дан и Били. Имаше още един неочакван бонус: дренажна тръба, от която се стичаше вода.

Дан изключи фаровете и мотора, после се обърна към Фриман:

— Виждаш ли онази тръба? Измий си лицето. Наплискай се със студена вода, та да се освежиш.

— Свеж съм като краставичка — заяви Били.

— Така си мислиш. Гледай да не си намокриш ризата. После си среши косата и вече ще си като за пред хората.

— Къде сме?

— Във Върмонт.

— Къде е онзи, който ме отвлече?

— Мъртъв е.

— Хак му е! — възкликна Били, позамисли се и попита: — А трупът? Къде е?

Уместен въпрос, но Дан нямаше време за обяснения. Искаше му се тази история вече да приключи. Откъдето и да я погледнеш, беше изтощителна и объркваща.

— Няма го. Толкова ти стига.

— Ама…

— Не сега. Измий си лицето, след това се разходи по пътя. Прави гимнастика, дишай дълбоко и гледай да ти се проясни главата.

— Какво ти проясняване, имам адско главоболие…

Естествено — помисли си Дан и продължи инструктажа:

— Когато се върнеш, вероятно момичето отново ще си е момиче, тоест ще трябва ти да шофираш. Ако прецениш, че изглеждаш нормално, спри в първия град с мотел и вземи стая. Пътуваш с внучката си, ясно?

— Аха — потвърди Били. — Внучката ми Аби Фрийман.

— След като се настаните, ми се обади по мобилния.

— Понеже ще бъдеш при… при другата си част.

— Правилно.

— Тая работа е лайняна отвсякъде, драги.

— Да. Определено. Нашата задача е да изринем лайната.

— Добре. Кой е следващият град?

— Нямам представа. Не ми се иска да катастрофираш, Били. Ако не се оправиш достатъчно, за да караш трийсет-четирийсет километра и да се регистрираш в мотел, без да накараш човека на рецепцията да повика ченгетата, ще се наложи с Абра да пренощувате в пикапа. Няма да ви е удобно, но ще сте в безопасност.

Били отвори задната врата:

— Дай ми десет минути. Ще успея да мина за нормален клиент. Колко пъти съм го правил. — Той смигна на момичето зад волана. — Работя за Кейси Кингсли. Смърт на алкохола — помниш ли?

Дан го проследи с поглед, изчака го да коленичи до тръбата и затвори очите на Абра.

На паркинга пред „Фокс Рън“ Абра затвори очите на Дан.

(Абра)

(ето ме)

(будна си)

(горе-долу)

(налага се пак да завъртим колелото можеш ли да ми помогнеш)

Този път тя можеше.

12.

— Пуснете ме, момчета — обади се Дан. Гласът отново си беше неговият. — Добре съм. Така мисля.

Джон и Дейв го пуснаха, готови да го подхванат, ако се олюлее, но той не залитна. Заопипва косата, лицето, гърдите, краката си. Накрая кимна.

— Да-а. Тук съм. — Огледа се. — И къде е това „тук“?

— Търговски център „Фокс Рън“ — отговори Джон. — На стотина километра от Бостън.

— Добре, да тръгваме.

— Абра — намеси се Дейв. — Какво става с Абра?

— Тя е добре. На мястото си.

— Мястото й е у дома — гневно се сопна Дейв. — Трябва да е в стаята си, да си чати на компютъра с приятелките си или да слуша на айпода си глупавите момчета от „Раунд Хиър“.

Тя е у дома — помисли си Дан. — Ако тялото на човека е неговият дом, значи Абра си е вкъщи.

— С Били е. Той ще се погрижи за нея.

— А какво стана с похитителя й? С онзи Гарван?

Дан спря до задната врата на събърбъна:

— Не го мисли. Сега Роуз е голямата опасност.

13.

Мотел „Краун“ се намираше на границата между двата щата в Краунвил, Ню Йорк. Беше съборетина с мигаща реклама отпред: „С ОБОДНИ С АИ и НОГО КАБЕ НИ КАН ЛИ!“ Само четири автомобила бяха спрели на паркинга за трийсет места. Човекът на рецепцията приличаше на голяма топка сланина с проскубана конска опашка, която стигаше до средата на гърба му. Прие кредитната карта на Били и му даде ключовете за две бунгала, без да откъсва очи от екрана на телевизора, където две жени, изтегнати на червен кадифен диван, страстно се целуваха.

— Свързани ли са? — попита Били и поглеждайки жените, уточни: — Бунгалата де.

— Да, да, всички са свързани, само отворете вратата.

— Благодаря.

Той подкара покрай бунгалата и паркира пред двете, обозначени с номера двайсет и три и двайсет и четири. Абра се беше свила на седалката, облегнала беше глава на ръката си и спеше дълбоко. Били отключи бунгалата, светна лампите и отвори вратата между двете помещения. Бяха запуснати, но не и мизерни. Не го беше грижа. Искаше само да си легне и да спи. Поне десет часа. Рядко се чувстваше стар и грохнал, обаче тази вечер се усещаше като развалина.

Абра се поразбуди, докато я слагаше на леглото.

— Къде сме?

— В Краунвил, Ню Йорк. В безопасност сме. Ще бъда в съседната стая.

— Искам при татко. И при Дан.

— Скоро. — Надяваше се, че не я лъже.

Тя стисна клепачи, после пак отвори очи:

— Говорих с онази жена. С онази мръсница.

— Така ли? — Били нямаше представа за какво му говори.

— Знае какво направихме. Усети го. И я заболя. — За миг пламъче проблесна в очите й. Били си помисли, че е като слънчев лъч, проникнал през гъстите облаци в края на студен февруарски ден. — Радвам се.

— Заспивай, миличко.

Онази студена зимна светлина още грееше от бледото, уморено лице на Абра.

— Знае, че отивам при нея.

Били понечи да отметне косата от очите й, но се разколеба — ами ако го ухапе? Вероятно беше глупаво, обаче… пламъчето в очите й. Понякога майка му гледаше така, преди да кипне и да натупа някое от децата.

— На сутринта ще си по-добре. Да можехме да се върнем още сега — сигурен съм, че и баща ти мисли същото, — но не съм в състояние да карам. Пак късмет, че стигнахме дотук без произшествия.

— Как ми се иска да си поговоря с мама и с татко!

Майката и бащата на Били, които дори в най-хубавите си моменти не биха спечелили наградата за родители на годината, отдавна бяха покойници и той искаше само да поспи. С копнеж погледна през отворената врата към леглото в другата стая. И това щеше да стане, но след малко. Извади мобилния си и го отвори. След две позвънявания вече говореше с Дан. След малко подаде телефона на Абра.

— Баща ти. Давай — говори колкото искаш.

Абра сграбчи телефона.

— Татко? Татко? — Сълзи закапаха от очите й. — Да, аз… недей, татко, добре съм. Но така ми се спи, че направо не… — Тя се ококори, сякаш внезапно се сети за нещо. — Ти добре ли си?

Заслуша се. Клепачите на Били се спускаха; той с усилие примигна и отвори очи. Малката вече ридаеше, но това го зарадва. Сълзите гасяха злото пламъче в погледа й.

Тя му подаде телефона:

— Дан е. Иска пак да те чуе.

Той го взе, заслуша се и каза:

— Абра, Дан пита има ли още лоши. Лоши, които са наблизо и могат да довтасат тук.

— Не. Мисля, че Гарвана щеше да се среща с някакви други, но те са много далеч. Освен това не могат да научат къде сме… — тя се прозина, — защото вече няма кой да им каже. Предай на Дан, че сме в безопасност. И му заръчай непременно да го обясни на татко.

Били предаде съобщението. Когато приключи разговора, Абра вече се беше свила на леглото и тихо похъркваше. Зави я с одеяло от гардероба, после сложи верижката на вратата. Позамисли се и подпря стола под бравата — за всеки случай. Както обичаше да казва баща му, от повечко предпазливост глава не боли.

14.

Роуз отвори металния сейф под седалката на шофьора и извади единия контейнер. Разпечата го и долепи устни до съскащата дюза. Раззина уста и лицето й се превърна в мрачна бездна, от която стърчеше един-единствен зъб. Леко дръпнатите й очи потъмняха и от тях рукна кръв. Лицето й се превърна в скръбна посмъртна маска, прилепнала към черепа.

Вдишваше еманация.

Нахрани се, върна контейнера на мястото му и седна зад волана на ърткрузъра, загледана в предното стъкло. Не си правете труд, Роуз — аз идвам при вас. Така беше казала гадинката. Беше дръзнала да държи такъв тон на нея, Роуз О’Хара, Роуз Капелата. Значи не беше просто силна, а силна и отмъстителна. Гневна.

— Идвай, скъпа — изсъска Роуз. — Харесва ми, че си вбесена, защото ще си по-безразсъдна. Ела при леля Роузи.

Нещо изщрака. Роуз видя, че е отчупила долната част на кормилото. Еманацията даваше сила. Дланите й кървяха. Тя захвърли нащърбеното парче пластмаса, вдигна дланите си и ги заоблизва.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

ЗАБРАВЕНОТО

1.

Веднага щом Дан затвори телефона, Дейв каза:

— Вземаме Луси и отиваме при Абра.

Дан поклати глава:

— Твърди, че са добре, и аз й вярвам.

— Имай предвид, че е била упоена — предупреди го Джон. — Може би умът й още е замъглен.

— Явно не е, щом тя ми помогна да се справя с онзи, когото нарича Гарвана — възрази Дан. — Нека се наспят и да се очистят от гадостта, с която негодникът ги е инжектирал. Имаме друга работа. Важна работа. Иска ми се да ми имате повече доверие. Потърпи, Дейвид, скоро ще си при дъщеря си. Сега обаче слушай внимателно. Ще те оставим в апартамента на тъща ти. Ти ще доведеш жена си в болницата.

— Кой знае дали ще ми повярва, когато й разкажа за днешния ден. Не знам как ще я убедя, след като самият аз още не мога да повярвам.

— Кажи й, че обясненията ще почакат, докато се съберем заедно. Заедно включва и момо.

— Съмнявам се, че ще те пуснат при нея. — Дейв си погледна часовника. — Времето за свиждане отдавна е изтекло, а тя е много болна.

— Персоналът не спазва стриктно правилата за свиждане, когато пациентът наближава края си — каза Дан.

Бащата на Абра погледна Джон, който сви рамене:

— Човекът работи в хоспис. Разбира от тези неща.

— Нищо чудно Кончета да е в безсъзнание — промърмори Дейв.

— Тогава ще му мислим.

— Впрочем какво общо има тя? Нищичко не знае!

— Мисля, че знае повече, отколкото предполагаш — въздъхна Дан.

2.

Оставиха Дейв пред жилищната сграда на Марлборо Стрийт и от колата го загледаха как се изкачи по стъпалата и позвъни.

— Прилича на момченце, което знае, че ще отнесе здрав пердах за някоя пакост — отбеляза Джон. — Независимо как ще се развият нещата, това ще е голямо изпитание за брака му.

— В случаи на природно бедствие виновни няма.

— Опитай се да го обясниш на Луси Стоун. Тя ще си помисли: „Зарязал е дъщеря ни сама и някакъв побъркан я е отвлякъл.“ Няма да го признае, но ще си го мисли и трудно ще прости на мъжа си.

— Може би Абра ще я накара да промени мнението си. За днес свършихме каквото ни е по силите и резултатът е добър.

— Обаче не сме приключили.

— Изобщо.

Тъкмо когато Дейв отново натисна звънеца и надникна през остъклената врата, асансьорът се отвори и Луси Стоун изскочи от кабината. Лицето й беше изтерзано и пребледняло. Отвори вратата и двамата заговориха едновременно. Тя го хвана за раменете и го дръпна във фоайето.

— Майко мила — прошепна Джон. — Навява ми спомени за многото нощи, когато се прибирах пиян в три сутринта.

— Той или ще я убеди, или няма — отбеляза Дан. — Ние си имаме друга работа.

3.

Малко след десет и половина Дан Торънс и Джон Далтън спряха пред масачузетската Окръжна болница. В интензивното отделение беше спокойно. Издишащ балон, на който с разноцветни букви беше написано „ОЗДРАВЯВАЙ БЪРЗО“, апатично се носеше над коридора, хвърляйки сянка, напомняща медуза. Дан отиде в сестринската стая, легитимира се като служител на хоспис „Хелън Ривингтон“, където госпожа Рейнолдс трябвало да се премести, и представи Джон Далтън като семейния лекар (преувеличение, но не и лъжа).

— Държим да проверим какво е състоянието на пациентката преди преместването й в хосписа — обясни Дан — и двама от семейството пожелаха да присъстват — внучката на госпожа Рейнолдс заедно със съпруга си. Моля да ни извините за късния час, но така се получи. Роднините скоро ще бъдат тук.

— Познавам семейство Стоун — каза старшата сестра. — Прекрасни хора. А от Луси съм възхитена: старае се нищо да не липсва на баба й. Кончета е забележителна личност. Четох стихотворенията й, чудесни са. Но ако очаквате да ви каже как е, господа, ще останете разочаровани. Тя изпадна в кома.

Ще видим — помисли си Дан.

— Освен това… — Сестрата недоверчиво погледна Джон. — Ами… не че ми е работа да го изтъквам…

— Кажете — насърчи я Джон. — Досега не съм срещал старша сестра, която да не знае повече от лекарите.

Тя му се усмихна и отново заговори на Дан:

— Чувала съм прекрасни неща за хоспис „Хелън Ривингтон“, но се съмнявам, че Кончета ще постъпи там. Дори да изкара до понеделник, надали има смисъл да я премествате. Може би ще е по-милостиво да я оставите да завърши тук житейския си път. Простете, ако се бъркам в чужди работи.

— Напротив, благодарни сме ви — отвърна Дан. — Ще имаме предвид мнението ви. Джон, ще изчакаш ли във фоайето, докато пристигнат семейство Стоун? Мога да започна без теб.

— Сигурен ли си…

— Да. — Дан го погледна в очите. — Сигурен съм.

— Тя е в стая номер девет — обясни сестрата. — Единичната в дъното на коридора. Позвънете, ако ви потрябвам.

4.

Името на Кончета беше на вратата на стая №9, обаче джобът лекарските предписания, прикрепен към леглото, беше празен и на мониторите не се виждаше нищо обнадеждаващо. Миризмите в стаята бяха добре познати на Дан: миришеше на ароматизатор за въздух и на антисептици, усещаше се и мирис на смъртоносна болест. Тежък мирис, който отекна в главата му като цигулка, от която се изтръгва само един пронизителен тон. На стените бяха окачени много фотографии, най-вече на Абра — от бебе до младо момиче. На една снимка куп дечица гледаха със зяпнали уста как фокусник вади заек от шапка. Дан беше сигурен, че тя е от прословутия рожден ден, по-известен като „Денят на лъжиците“.

Заобиколена от тези снимки, една жена, подобна на скелет и увила броеница около пръстите си, спеше с отворена уста. Малкото й останала коса беше толкова тънка, че сякаш беше невидима. Кожата й, някога с маслинов тен, сега беше жълтеникава. Мършавите гърди едва-едва се повдигаха и отпускаха. От пръв поглед Дан разбра, че старшата сестра е била права. Ако Ази беше тук, щеше да се свие на кълбо до жената и да зачака идването на доктор Сън, за да продължи нощното си патрулиране по празните болнични коридори — празни с изключение на онова, което виждат само котките.

Дан седна на леглото и понеже имаше набито око за тези подробности, забеляза, че единствената система, свързана с ръката на Кончета, съдържа физиологичен разтвор. Само едно лекарство можеше да й помогне сега, но то не се продаваше в аптеките. Катетърът се беше изкривил. Дан го оправи, хвана ръката на спящата старица и впери поглед в лицето й.

(Кончета)

Тя сякаш престана да диша.

(Кончета върни се)

Очите под тънките синкави клепачи се раздвижиха. Може би тя го чуваше, може би сънуваше последните си сънища. За Италия, навярно. Навежда се над кладенеца в двора на семейната къща и изважда ведро със студена вода. Горещото лятно слънце напича приведения й гръб…

(искам да се върнеш заради Абра и заради мен)

Друго не можеше да направи и не знаеше дали е било достатъчно, докато очите й не се отвориха — бавно, много бавно. Отначало погледът й беше празен, но скоро в очите й просветна разбиране. Дан и преди беше ставал свидетел на чудото на връщащото се съзнание. И преди се беше питал откъде идва то и къде изчезва. Смъртта е не по-малко чудо от раждането.

Ръката, която държеше, стисна по-здраво дланта му. Очите на Кончета се впериха в неговите, тя се усмихна. Едва, едва, но се усмихна.

— Oh mio caro! Sei tu? Sei tu? Come e possible? Sei morto? Sono morta anch’io?… Siamo fantasmi?

Дан не говореше италиански, но и не беше нужно. Кристално ясно чуваше думите в главата си.

О, любими, ти ли си? Как е възможно? Мъртъв ли си? И аз ли съм мъртва?… Призраци ли сме?

Дан се наведе и допря страната си до нейната.

Прошепна нещо в ухото й.

След малко тя му отговори — шепнешком.

5.

Разговорът им беше кратък, но изясни доста неща. Кончета говореше предимно на италиански. Накрая с върховно усилие вдигна ръка и погали брадясалата страна на Дан. Усмихваше се.

— Готова ли си? — попита я той.

— Si. Готова.

— Няма от какво да се боиш.

— Si, знам. Толкова се радвам, че дойде. Как ти беше името, signor?

— Даниел Торънс.

— Si. Ти си дар Божи, Даниел Торънс. Sei un dono di Dio.

Дан се надяваше, че е вярно.

— Ще ми разкажеш ли?

— Si, разбира се. Каквото е нужно per Абра.

— И аз ще ти разкажа много неща, Чета. Ще пием от един и същ кладенец.

Тя затвори очи.

(знам)

— Ще заспиш, а щом се събудиш…

(ще ти е по-добре)

Енергията беше дори по-силна, отколкото в нощта, когато Чарли Хейс почина. Чувстваше я как тече помежду им, докато стискаше ръцете на старицата и гладките мъниста на броеницата се впиваха в дланите му. Някъде някой гасеше лампите една след друга, но това нямаше значение. В Италия едно момиченце с кафява рокличка и по сандали вадеше вода от прохладния кладенец. Приличаше на Абра. Лаеше куче. Il cane. Ginata. Il cane si rotolava sull’erba. Лаеше и се търкаляше в тревата. Глупавата Джината!

Кончета беше на шестнайсет и беше влюбена, беше на трийсет и пишеше стихове на кухненската маса в задушния апартамент в Куинс, надавайки ухо към детската глъчка от улицата. Беше на шейсет, стоеше под дъжда, беше вдигнала глава и съзерцаваше стотиците хиляди нишки чисто сребро, падащо от небето. Беше и майка си, и правнучката си — настъпваше времето за голямата промяна, за голямото пътуване. Джината се търкаляше в тревата, а лампите

(побързай моля те)

угасваха една по една. Отваряше се врата

(побързай моля те време е)

двамата усещат тайнственото, благоуханно дихание на нощта отвъд. Небосводът беше обсипан с всички звезди, съществували някога.

Дан целуна студеното чело на старицата.

— Всичко е наред, cara. Сега ще заспиш. Сънят ще ти помогне.

Зачака сетния й дъх.

И го дочака.

6.

Още седеше на леглото и държеше ръцете на мъртвата Кончета, когато Луси Стоун нахълта в стаята. Последваха я мъжът й и педиатърът на дъщеря й, които се движеха на известно разстояние от нея, сякаш се страхуваха да не ги опарят страхът, яростта и налудничавото й настървение, обкръжаващи я с наелектризирана аура — толкова силна, че беше почти осезаема.

Тя сграбчи Дан за рамото и ноктите й се впиха в плътта му като нокти на хищна птица.

— Махайте се! Не я познавате! Нямате работа нито с баба ми, нито с дъще…

— Шшшшт — прошепна Дан, без да се обърне. — Почитайте мъртвите.

Гневът, който я държеше на крака и й вдъхваше сили, се изпари. Тя също седна на леглото и се взря в лицето на баба си, напомнящо на восъчна маска. Сетне погледна изтощения, брадясал мъж, хванал пръстите на мъртвата, около които беше усукана броеницата. И дори не забеляза, че по страните й текат едри, прозрачни сълзи.

— Не разбрах и половината от онова, което се опитваха да ми втълпят. Знам само, че Абра е била отвлечена, но сега е добре (уж добре), намира се в мотел с някой си Били, сега и двамата спели.

— Самата истина — кимна Дан.

— В такъв случай не ми шъткайте и не ме учете на почит към мъртвите. Ще оплаквам момо, но след като видя Абра. След като я прегърна. Сега държа да науча… искам… — Тя млъкна, поглеждайки ту Дан, ту покойната си баба. Съпругът й стоеше зад нея. Джон беше затворил вратата на стая №9 и се беше облегнал на нея. — Името ви Торънс ли е? Даниел Торънс?

— Да.

Погледът й отново се плъзна от застиналия профил на баба й към човека, присъствал на кончината й.

— Кой сте вие, господин Торънс?

Дан пусна ръцете на Чета и хвана дланите на Луси:

— Ела с мен. Няма да те бавя.

Тя се подчини, без да откъсва очи от лицето му. Дан я поведе към отворената врата на тоалетната. Влязоха, той включи лампата и посочи огледалото над умивалника, в което отразените им лица бяха като на рамкирана снимка. Вече почти нямаше място за съмнения. Всъщност и дума не можеше да става.

— Баща ми е бил и твой баща, Луси. Аз съм несъщият ти брат.

7.

Уведомиха старшата сестра за смъртния случай в отделението и отидоха в малкия болничен параклис. Луси знаеше пътя. Въпреки че не беше много религиозна, беше прекарала там дълги часове в размисли и спомени. Хубаво й беше там, сякаш получаваше утеха, така важна за всеки, чийто близък човек е на прага на смъртта. В този час в параклиса бяха само двамата с Дан.

— Първо най-важното — заговори той. — Вярваш ли ми? Ще направим ДНК тест, ако желаеш, само че… необходимо ли е?

Луси замаяно поклати глава, без да откъсва очи от лицето му. Сякаш се опитваше да запамети всяка черта.

— Господи! Още не мога да дойда на себе си!

Дейв се обърна към Дан:

— Първия път, когато те видях, си помислих, че си приличате. Сега знам защо. Май щях да направя връзката по-рано, ако не беше… как да го кажа…

— Ако не беше толкова явно, че да ти избоде очите — довърши Джон. — Дан, Абра знае ли?

— Да — усмихна се Дан, спомняйки си нейната теория на относителността.

— Мислите ти ли е прочела? — запита Луси. — Телепатия ли е използвала?

— Не, защото аз не знаех. Дори с таланта на Абра не можеш да прочетеш в мислите нещо, което го няма. Но дълбоко в себе си и двамата се досещахме. Дори си го казахме на глас. Уговорихме се, че ако някой ни попита защо се срещаме, да отговорим, че съм й чичо. И наистина сме кръвни роднини, само дето не съм й чичо, а вуйчо. Как не се досетих по-рано?

— Невероятно, немислимо съвпадение — поклати глава Дейв.

— Не е съвпадение. Луси, разбирам, че си объркана и ядосана. Ще ти разкажа всичко, но ще ми отнеме време. С което за щастие разполагаме благодарение на Джон, на съпруга ти и на Абра…

— По пътя — прекъсна го Луси. — Ще ми разкажеш по пътя за мотела, където е Абра.

— Добре. Но първо ще поспиш поне три часа.

Тя поклати глава:

— Не! Искам да я видя час по-скоро. Не разбираш ли? Дъщеря ми е била отвлечена и аз искам да я видя!

— Била е отвлечена, но сега е в безопасност — възрази Дан.

— Така твърдиш, обаче няма как да знаеш.

— Абра го твърди. А тя знае. Виж, Луси, дъщеря ти е заспала — да я оставим да се наспи. Аз също искам да подремна. Предстои ми дълго и вероятно трудно пътуване. Много трудно.

Луси се вгледа в него:

— Добре ли си?

— Поуморен съм.

— Всички сме уморени — намеси се Джон. — Денят беше… напрегнат. — Изсмя се, после притисна длан до устата си като дете, изрекло забранена думичка.

— Дори не мога да й се обадя и да чуя гласа й — промълви Луси. Говореше бавно, сякаш се опитваше да изрече правилно сложен юридически термин. — Понеже ги е упоил онзи мъж… когото нарича Гарвана… и тя трябва да си отспи.

— Скоро ще я видиш — успокои я Дейвид. — Скоро. — Стисна дланта й. Тя сякаш се изкушаваше да се отскубне, но след секунда се вкопчи в ръката му.

— Ето какво ще направим — предложи Дан. — Ще започна разказа, докато пътуваме към жилището на баба ти. Изправи се и усети, че е капнал от умора.

— Да вървим.

8.

Успя да разкаже как един пропаднал мъж се качил на автобус, пътуващ на север от Масачузетс, и как точно след границата с Ню Хемпшир изхвърлил последната си бутилка с алкохол в голям контейнер с надпис „ПУСНИ ВЪТРЕ, АКО ВЕЧЕ НЕ ТИ ТРЯБВА“. Разказа как когато автобусът спрял във Фрейзиър, приятелят му от детинство Тони му се обадил за пръв път от години и му казал: Остани тук.

После се върна много назад във времето, когато беше Дани, а не Дан, и не можеше да живее без въображаемия си приятел Тони. Озарението беше само част от бремето, което Тони му помагаше да носи, при това не най-тежката. Най-тежката беше бащата-алкохолик — психично разстроен и твърде опасен човек, когото Дани и майка му много обичаха — въпреки пороците му и заради тях.

— Беше ужасно сприхав и без да е телепат, човек разбираше кога той излиза от релси: най-вече когато се напиеше. Зная, че беше пиян, когато ме хвана да ровя в книжата му. Счупи ми ръката.

— На колко години беше? — попита Дейв, който беше на задната седалка с жена си.

— Май на четири. Може и да съм бил по-малък. Имаше навика да потърква устата си ето така — Дан показа, — когато го прихванеха лудите. Да познавате едно момиче, което прави същото, когато е развълнувано?

— Абра — промълви Луси. — Мислех, че го е наследила от мен. — Притисна длан до устните си, отмести я с другата си ръка и я върна на скута си. Дан беше видял Абра да прави същото в деня, в който за пръв път се срещнаха истински. — Мислех, че и сприхавият й характер е от мен. Понякога ставам… опасно избухлива.

— Още щом я видях да прави така, се сетих се за баща си — промърмори Дан, — но тогава други неща ми бяха на главата, а после забравих странно познатия жест.

Внезапно си спомни Уотсън, работникът по поддръжка на инсталациите в хотел „Панорама“, който пръв беше посочил на баща му опасния парен котел.

— Трябва редовно да следиш стрелката — беше казал Уотсън. — Защото пълзи. Само че накрая Джак Торънс беше забравил котела. Тъкмо заради това Дан още беше жив.

— Да не ми казваш, че си открил роднинската ни връзка заради някакъв тик? Доста смело предположение, като се има предвид, че с теб си приличаме, но не и вие с Абра — тя е одрала кожата на баща си. — Луси се замисли. — Разбира се, имате още една семейна черта — Дейв казва, че я наричаш „озарение“. То ти е подсказало истината, нали?

Дан поклати глава:

— В годината, когато баща ми загина, се сприятелих с един човек. Казваше се Дик Халоран и беше готвач в „Панорама“. Той също притежаваше озарение и ми обясни, че мнозина имат мъничко от тази дарба. Оказа се прав. Срещал съм много хора, които в по-голяма или по-малка степен са озарени. Да речем, Били Фрийман. Затова той е с Абра в момента.

Джон спря събърбана на малкия паркинг зад блока на Кончета, но никой не слезе. Въпреки притеснението за дъщеря си Луси беше запленена от тази история. Дан го разбра, без дори да я погледне.

— Щом не е било озарението, тогава какво?

— Докато пътувахме с влакчето към Клауд Гап, Дейв спомена, че си намерила куфар, който момо държала в мазето си.

— Да. Куфарът на майка ми. Нямах представа, че момо е запазила някои нейни вещи.

— Дейв обясни на двама ни с Джон, че навремето Алесандра не пропускала забава. — Всъщност Дейвид го беше разказал на Абра посредством телепатична връзка, но Дан прецени, че е по-разумно сестра му да не го научава… поне на този етап.

Луси стрелна Дейв с укорителния поглед, предназначен за съпрузи, които разказват наляво и надясно за недотам приличните семейни тайни, но не го скастри.

— Спомена, че като завършила „Олбъни“, Алесандра изкарала половината си стаж в училище във Върмонт или в Масачузетс. Баща ми преподавал английски във Върмонт, докато не го уволнили, защото ударил ученик. В училище „Стовингтън“. Според майка ми по онова време той бил голям купонджия. Щом се уверих, че Абра и Били са в безопасност, пресметнах наум това-онова. Всичко се връзваше, но си казах, че ако някой знае със сигурност, то това е майката на Алесандра Андерсън.

— Знаеше ли! — попита Луси. Беше се привела и се облягаше на конзолата между предните седалки.

— Не всичко, пък и бяхме заедно за кратко, но беше достатъчно. Не помнеше името на училището, където майка ти стажувала, обаче знаеше, че е във Върмонт. Както и че тя имала мимолетна връзка с учителя, определен за неин ръководител. Той бил писател и негови творби вече били публикувани. — Дан замълча, после отново заговори: — Работите на баща ми са били издавани. Само няколко разказа, но някои са били публикувани в доста престижни списания, например в „Атлантик Мантли“. Кончета никога не я попитала за името му, нито Алесандра й го казала, но ако досието й от колежа е в онзи куфар, наставникът й сто на сто ще се окаже Джон Едуард Торънс. — Той се прозина и си погледна часовника. — Това е засега. Да се качим в апартамента. Три часа сън, после потегляме. Движението няма да е натоварено и вероятно ще стигнем бързо.

— Заклеваш ли се, че тя е в безопасност? — попита Луси.

Дан кимна.

— Добре тогава, ще изчакам. Но само три часа. Колкото до съня… — Тя се засмя. Невесело.

9.

Щом влязоха в апартамента на Кончета, Луси отиде право в кухнята, нагласи таймера на микровълновата фурна и го показа на Дан. Той кимна и пак се прозина.

— В три и трийсет потегляме.

Тя намръщено го изгледа:

— Да знаеш, че ми идва да тръгна без вас. Още сега, на минутата.

Дан се поусмихна:

— Мисля, че е по-добре първо да чуеш края на историята.

Луси неохотно кимна:

— Само това ме задържа. И това, че дъщеря ми трябва да се наспи, организмът й да се прочисти от гадостта, която са й инжектирали. Лягай си, че като те гледам, малко остава да се строполиш на пода.

Дан и Джон се настаниха в стаята за гости. По тапетите и по мебелировката личеше, че помещението е било предназначено за едно момиченце, но от време на време Чета сигурно е имала други гости, защото леглата бяха две. Докато лежаха в тъмното, Джон промърмори:

— Не е съвпадение, че хотелът, в който си живял като малък, също е в Колорадо, нали?

— Не.

— „Верни на възела“ в същия град ли са?

— Да.

— И хотелът е бил обитаван от привидения, така ли?

Призраците — помисли си Дан.

— Да.

Джон каза нещо, което изненада Дан и временно го разсъни. Дейв беше прав: най-често пропускаш това, което ще ти избоде очите.

— Общо взето, има логика… ако приемеш идеята, че на света има свръхестествени същества, които се хранят с енергията ни. Злото място би привлякло зли създания. Там ще се чувстват като у дома си. Как мислиш, дали този „Възел“ притежава още подобни места в други щати? Още… как да се изразя… неатрактивни дестинации?

— Сигурен съм. — Дан притисна длан до очите си. Тялото го болеше, главоболието му беше непоносимо. — Джони, с удоволствие бих си бъбрил с теб, обаче трябва да подремна.

— Добре, само че… — Джон се подпря на лакът. — Ако не умираше за сън, и ти като Луси щеше да настояваш да потеглим незабавно. Защото обичаш Абра почти колкото тях. Смяташ, че момичето е в безопасност, но е възможно да грешиш.

— Не греша. — Надяваше се, че е истина. Само това му оставаше, след като не можеше да пътува в това състояние. Трябваше да се наспи. Организмът му отчаяно го искаше.

— Какво ти е, Дан? Защото изглеждаш ужасно.

— Нищо. Уморен съм.

След малко се унесе — първо настъпи мрак, после той попадна в несвързан кошмар: тичаше по безкрайни коридори, някаква сянка го гонеше, размахвайки дървен чук, с който съдираше тапетите и вдигаше прахоляк от мазилката. Само да ми паднеш, непрокопсанико! — крещеше сянката. — Покажи се, презряно псе, ела да си получиш заслуженото!

После Абра се озова при него. Седяха на пейката пред обществената библиотека в Анистън, огрявани от лъчите на късното лятно слънце. Тя държеше ръката му. Не бой се, вуйчо Дан. Няма страшно. Преди да умре, баща ти прогони тази сянка. Не се…

Вратата с трясък се отвори и от библиотеката излезе някаква жена. Буйната й черна коса, напомняща тъмен облак, се развяваше около главата й, но кокетно накривеният й цилиндър не падаше. Крепеше се като по магия.

— Кого виждат очите ми? Дан Торънс — човекът, който след бурна любовна нощ открадна парите на една спяща наркоманка и остави вуйчото да пребие до смърт детето й. — Тя се усмихна на Абра. Отгоре имаше само един зъб — дълъг и остър като щик. — А с теб какво ще направи, кукло? А?

10.

Луси го събуди точно в три и половина, но поклати глава, когато той понечи да събуди Джон:

— Да поспи още малко. Мъжът ми хърка на дивана. — Неочаквано тя се усмихна. — Сетих за случилото се в Гетсиманската градина. Исус укорява Петър с думите „Значи дори час не можеш да бдиш с мен?“ или нещо подобно. Но вероятно не бива да укорявам Дейвид — той също го видя. Ела. Приготвих бъркани яйца. Като те гледам, добре ще ти дойдат. Приличаш на скелет. — Замълча, после добави: — Братко.

Дан не беше гладен, но я последва в кухнята.

— Какво е видял Дейв?

— Тъкмо когато преглеждах документите на момо, за да убия времето, пък и да се занимавам с нещо, чух дрънчене в кухнята.

Хвана го за ръка и го поведе към плота между печката и хладилника, където бяха наредени старовремски аптекарски стъкленици. Тази със захарта беше съборена. В разсипаната захар беше написано съобщение:

ОК СЪМ

ПАК ЩЕ СИ ЛЕГНА.

ОБИЧАМ ВИ ☺

Въпреки че не беше добре, Дан неволно се усмихна, като си спомни черната дъска в стаята си в хосписа. Абра прибягваше до обичайните прийоми.

— Сигурно се е събудила само за да напише съобщението — предположи Луси.

— Не мисля.

Луси, която прехвърляше в чинии бърканите яйца, се обърна да го погледне.

— Ти си я събудила — поясни Дан. — Почувствала е твоето безпокойство.

— Наистина ли го вярваш?

— Да.

— Седни… — Поколеба се и повтори: Седни, Дан. Май ще трябва да свикна да те наричам по малко име. Седни и се нахрани.

Той не беше гладен, но ако не хапнеше, нямаше да му дойдат сили. Затова се подчини.

11.

Луси седеше срещу него и пиеше от сока, който за последен път в живота си Кончета Рейнолдс беше поръчала от „Дийн енд Делука“.

— Мъж алкохолик на средна възраст и много по-млада жена, лудо влюбена в него — предполагам, че тъкмо това се е случило.

— И аз. — Дан тъпчеше яйцата в устата си, без да усеща вкуса им.

— Кафе, господин… Дан?

— Да, ако обичаш.

Луси заобиколи плота с разсипаната захар и се приближи до кафемашината.

— Той е женен, но заради работата си присъства на много студентски купони, посещавани от хубавки млади момичета. А либидото му нараства с намаляването на деня и с усилването на музиката.

— Описанието ми се струва точно — кимна Дан. — Може и мама да е ходила на тези купони, после съм се родил, а те не са имали пари за детегледачки. — Тя му подаде кафето. Дан отпи от чашата, преди Луси да му предложи захар или мляко. — Благодаря. Така или иначе, имали са връзка. Може би са се срещали в някой местен мотел. Със сигурност не са се любили на задната седалка на колата му — имахме „Фолксваген костенурка“. Даже двойка похотливи акробати не биха се решили на такъв подвиг.

— Танци там, танци тук, после — чук-чук! — каза Джон, влизайки в кухнята. — Така му викахме едно време. Има ли още яйца?

— Колкото искаш — отвърна Луси. — Абра изпрати съобщение. На онзи плот е.

— Сериозно? — Джон отиде да го разгледа. — От нея ли е?

— Да. Познавам почерка й.

— Мамка му, това може да изхвърли „Веризон“ от бизнеса с телекомуникациите.

Луси не се усмихна.

— Седни да хапнеш, Джон. Имаш десет минути, после ще събудя Спящата красавица, хъркаща на дивана. — Тя също седна. — Продължавай, Дан.

— Не зная дали си е мислела, че баща ми ще остави майка ми заради нея, но се съмнявам, че ще намериш отговора в куфара. Освен ако не си е водила дневник. Знам само — от казаното от Дейв и по-късно от Кончета, — че тя не е напуснала веднага. Може би се е надявала, може би го е ударила на живот, може би и двете. Но когато е разбрала, че е бременна, се е предала. По това време сигурно вече сме били в Колорадо.

— Мислиш ли, че майка се е досещала?

— Нямам представа, но сигурно се е питала доколко й е верен, особено когато се е връщал нощем пиян до козирката. Сто на сто е знаела, че алкохолиците имат и други слабости, освен да залагат на конни надбягвания и да пъхат петдоларови банкноти в деколтетата на сервитьорките в „Туист енд Шаут“.

Тя сложи ръка на рамото му:

— Как си? Изглеждаш изтощен.

— Добре съм. Само че и на мен тези разкрития ми дойдоха в повече.

— Загинала е при катастрофа — промълви Луси. Беше се извърнала и втренчено гледаше таблото за бележки на хладилника. По средата беше забодена снимка на Кончета с Абра, които вървяха, хванати за ръка, през поляна с маргаритки.

— Мъжът с нея бил много по-възрастен. И пиян. Колата се движела с прекалено висока скорост. Момо не желаеше да ми каже, но на осемнайсет ме обзе любопитство и започнах да я тормозя за подробности. Когато я попитах дали и мама е била пияна, Чета отговори, че не знае. Каза, че от полицията не правят тест за алкохол на пътниците, загинали при подобни злополуки, а само на шофьора. — Тя въздъхна. — Все едно. Да оставим за друг ден семейните истории. Разкажи ми какво се е случило с дъщеря ми.

Дан й разказа. По някое време се обърна и установи, че Дейв Стоун стои на прага на кухнята, напъхва ризата си в панталона и не откъсва поглед от него.

12.

Дан първо описа как Абра се е свързала с него, използвайки Тони като своеобразен посредник, после — как открила „Верни на възела“: чрез кошмарно видение за Брадли, когото тя нарекла „бейзболното момче“.

— Спомням си онази нощ — промърмори Луси. — Абра ме събуди с писъците си. И преди се беше случвало, но от две-три години беше престанала да сънува кошмари.

Дейв се намръщи:

— Кога е било, че не го помня?

— Ти беше на конференция в Бостън. — Тя отново се обърна към Дан: — Да видим правилно ли съм разбрала: тези хора не са хора, а… какво? Нещо като вампири ли?

— В известен смисъл. Денем не спят в ковчези, на лунна светлина не се превръщат в прилепи и се съмнявам, че кръстове и чесън биха подействали срещу тях, обаче са паразити и със сигурност не са хора.

— Човешките същества не изчезват след смъртта си — изтъкна Джон.

— Наистина ли ги видяхте да изчезват?

— Да. И тримата.

— Така или иначе — продължи Дан — „Верни на възела“ не се интересуват от обикновени деца, а само от озарените.

— Деца като Абра — уточни Луси.

— Да. Изтезават ги, преди да ги убият — според Абра за да пречистят еманацията им. Представям си ги като онези типове, дето варят уиски в нелегални спиртоварни.

— Те искат да я… вдишат! — ахна Луси, която още се опитваше да осмисли чутото. — Защото тя е озарена?

— Не просто озарена, а много озарена. Аз съм фенерче. Тя е маяк. Освен това знае за тях. Знае какво представляват.

— Има още — намеси се Джон. — Саморазправата ни с онази групичка на Клауд Гап… Роуз обвинява Абра, макар че не тя уби хората й.

— А тя какво друго е очаквала? — възмути се Луси. — Не знаят ли какво е самоотбрана? Инстинкт за оцеляване?

— Роуз знае само едно — че едно момиче й е отправило предизвикателство.

— Предизвикателство ли?

— Абра проникна в съзнанието й. Каза й, че ще отиде при нея, че ще я преследва до дупка.

— Моля?!

— Пословичната й избухливост — промълви Дейв. — Сто пъти съм й казвал, че ще си докара беля с този неин характер.

— Тя няма да припари до онази жена, нито до приятелите й, които убиват деца — отсече Луси.

Дан си помисли: „Така е и не е така.“ Хвана ръката й. Тя понечи да я издърпа, но се отказа.

— Искам да проумееш нещо много важно. Те никога няма да се откажат.

— Но…

— Няма „но“, Луси. При други обстоятелства Роуз може би щеше да се откаже — тя е стара лисица, — обаче има още един фактор, и то много важен.

— Какъв?

— Те са болни — обясни Джон. — Абра твърди, че са заразени с морбили. Нищо чудно да са се заразили от Брадли Тревър. Питам се как да го нарека: Божие възмездие или ирония на съдбата.

— Морбили ли?

— Наглед безобидно заболяване, но повярвай, че не е шега работа. Нали знаеш как едно време шарката е покосявала всички деца в семейството? Ако епидемия от морбили се е разразила сред тези Верни, като нищо може да ги унищожи до крак.

— Чудесно! — възкликна Луси и злобно се усмихна. Дан много добре познаваше тази жестока, неприятна усмивка.

— Не е толкова чудесно, скъпа, защото те си въобразяват, че еманацията на Абра ще ги излекува — отвърна Дейв. — Разбери, мила. Не е просто някаква си битка. За онази жена въпросът е на живот и смърт. — Той се насили да изрече останалото. Понеже трябваше да бъде изречено. — Ако й се удаде, Роуз ще изяде дъщеря ни жива.

13.

— Къде са те? — попита Луси. — Къде са тези „Верни на възела“?

— В Колорадо — отвърна Дан. — В къмпинг „Блубел“ край градчето Сайдуиндър. — Реши да не споделя, че тъкмо там едва не загина от ръката на баща си, защото това щеше да породи още въпроси и още възклицания по повод невероятното съвпадение. Беше сигурен само в едно: че съвпадения няма.

— В Сайдуиндър сигурно има полицейски участък — предположи Луси. — Ще им позвъним, за да се намесят.

— И какво ще им кажем? — Тонът на Джон беше спокоен, незаядлив.

— Ами… че…

— Ако наистина накараш ченгетата да отидат в къмпинга — намеси се Дан, — ще открият само група американци на средна възраст, че и отгоре. Безобидни туристи с кемпери — от онези, които винаги показват снимки на внуците си. Документите им ще са изрядни — като се започне от платената такса за кучето и се свърши с нотариалния акт за собственост. Ченгетата няма да намерят оръжие, ако се сдобият със заповед за обиск (което така или иначе няма да се случи поради липса на законен повод), защото „Верни на възела“ не се нуждаят от оръжие. Тяхното оръжие е тук. — Дан се почука по челото. — Ще те обявят за лудата от Ню Хемпшир, Абра — за побърканата ти дъщеря, която е избягала от къщи, а ние ще бъдем смахнатите ти приятели.

Луси притисна длани към слепоочията си:

— Не… Не може да бъде…

— Ако се разровиш в архивите, вероятно ще установиш, че „Верни на възела“ — под каквото и наименование да са регистрирани — са проявили голяма щедрост тъкмо към това колорадско градче. Не цвъкаш в гнезденцето си, а го постилаш с меки пера, казано метафорично. Ако после настъпят лоши времена, ще имаш много приятели.

— Извергите не са вчерашни — отбеляза Джон. — Нали така? Защото основното, което си набавят чрез еманацията, е дълголетие.

— Убеден съм, че е точно така — кимна Дан. — И сигурно като типични американци се стараят да трупат пари. Достатъчно, за да смажат далеч по-важни механизми от онези в Сайдуиндър. Механизмът на щатската машина. На държавната машина.

— А тази Роуз… тя никога няма да се откаже.

— Не. — Дан мислеше за пророческия си сън. За цилиндъра, килнат под невъзможен ъгъл. За зейналата паст, от която стърчи един-единствен зъб, подобен на бивна. — Обсебена е от мисълта за дъщеря ти. Само това желание бушува в душата й.

— Жена, която оцелява, убивайки дечица, няма душа — намеси се Дейв.

— О, има си — възрази Дан. — Само че е черна.

Луси стана:

— Край на разговорите. Искам час по-скоро да съм при Абра. Преди да потеглим, използвайте тоалетната, защото няма да спираме, докато не стигнем до мотела.

— Кончета има ли компютър? — попита Дан. — Ако има, искам набързо да проверя нещо.

Луси въздъхна:

— Компютърът е в кабинета й, лесно ще отгатнеш паролата. Но ако се забавиш повече от пет минути, тръгваме без теб.

14.

Роуз лежеше будна, изпъната като струна, и трепереше от приетата енергия и от гняв. Когато един двигател запали в два и петнайсет, тя го чу. Вятърничавия Стив и Мама Рускиня. Когато втори запали в четири без двайсет, чу и него. Този път бяха малките близнаци Грахчо и Шушулка. Сладураната Тери Пикфорд беше с тях и без съмнение страхливо се оглеждаше за Роуз през задното стъкло. Голямата Мо беше поискала — всъщност ги беше умолявала — да я вземат, но те отказаха, защото беше заразена.

Роуз можеше да ги спре, но защо? Нека открият какво представлява животът в Америка, когато разчиташ само на себе си и когато „Верни на възела“ не те охраняват в къмпинга и не ти пазят гърба, докато си на път. Особено когато наредя на Мазния Жабок да анулира кредитните им карти и да изпразни тлъстите им банкови сметки — помисли си тя.

Жабока не беше компютърен гений като Джими Калкулатора, но все пак можеше да уреди въпроса с натискане на един клавиш. И нямаше да я изостави. Както и всички читави Верни… или почти всички. Мърльото Фил, Ани Престилката и Дъг Дизела не пътуваха обратно. С общо гласуване бяха решили да не се връщат и да потеглят на юг. Диз им каза, че вече не може да се разчита на Роуз, пък и било крайно време да разрежат Възела.

Прав ти път, готин — помисли си тя, свивайки и разпускайки юмруци.

Мисълта за разцепването на Верните я ужасяваше, но нямаше нищо против разреждането на стадото. Нека слабаците бягат, а болните да мрат. След като убиеха гадинката и погълнеха еманацията й (Роуз вече не си правеше илюзии, че ще я държи в плен), близо двайсет и петимата останали щяха да са по-силни от всякога. Скърбеше за Гарвана и знаеше, че никой не може да го замени, обаче Чарли Жетона щеше да направи каквото може. Както и Сам Арфиста… Любовчията Дик… Дебеланата Фани и Пол Дългуча… както и Лакомата Джи — може би не много умна, но лоялна и безропотна.

Освен това, щом лошите се пръждосаха, еманацията, която все още бе останала на склад, щеше да им стигне за по-дълго и да ги направи по-силни. Силата щеше да им е нужна.

Ела при мен, гадинке — помисли си Роуз. — Я да те видим колко си силна, като се изправиш срещу две дузини. Я да те видим сама срещу Верните. Ще изсмучем енергията ти и ще излочим кръвта ти. Но първо ще изпием писъците ти.

Тя се взираше в мрака, чувайки заглъхващите гласове на дезертьорите, на изменилите на вярата си.

На вратата плахо се почука. Роуз се позамисли, после се провикна:

— Влез.

Беше гола, но не направи опит да се прикрие, когато Мълчаливата Сари (беше по развлечена нощница и мишавосивата й коса падаше в очите й) се промъкна в кемпера. Както обикновено не се набиваше на очи и присъствието й беше незабележимо.

— Тъжна съм, Лоуз.

— Знам. И аз съм тъжна.

Всъщност беше бясна, но „тъжна“ звучеше някак благородно.

— Анди ми липсва.

Да, Анди — с човешко име Андрея Стайнър, чийто баща беше убил всичко човешко в нея много преди „Верни на възела“ да я намерят. Роуз си спомни онзи ден в киносалона и как после Анди беше преминала Прехода с воля и с кураж. Змията Анди щеше да е лоялна. Щеше да мине през огън, ако Роуз й наредеше и ако беше за каузата на Верните.

Тя протегна ръце. Сари се хвърли в обятията й и отпусна глава на гърдите й.

— Беш нея ишкам да умла.

— Не, миличка, недей така. — Роуз придърпа дребосъчката в леглото и здраво я прегърна. Беше само кожа и кости. — Кажи ми какво наистина искаш.

Очите на Сари зловещо блеснаха изпод дългия бретон.

— Леванш.

Роуз я целуна първо по едната страна, после по другата, сетне по тънките, сухи устни. Поотдръпна се и промълви:

— Да. Ще го уредим. Отвори уста, Сари.

Сари се подчини. Устните им отново се сляха. Роуз Капелата, все още пълна с еманация, вдъхна малко в гърлото на Сари.

15.

Стените в кабинета на Кончета бяха окичени с бележки, откъси от стихотворения и писма, на които тя никога нямаше да отговори. Дан въведе четирибуквената парола, пусна браузъра „Файърфокс“ и написа „Къмпинг Блубел“ в търсачката на Гугъл. „Блубел“ си имаше сайт, който не беше особено информативен, може би защото собствениците не се стараеха да привличат гости; къмпинг като къмпинг. Затова пък имаше снимки на имота и Дан ги разгледа с интереса, с който хората разглеждат наскоро открити стари семейни албуми.

Хотел „Панорама“ отдавна го нямаше, но той позна местността. Навремето, точно преди първата зимна виелица, която ги откъсна от света, той стоеше с родителите си на предната веранда (която изглеждаше по-широка, защото люлките и мебелите от ракита бяха прибрани в склада) и гледаше дългата, полегата морава. В долния й край, където често идваха да лудуват антилопи и елени, се виждаше дълга постройка в стил рустик, наречена „Малката Панорама“. Рекламният надпис на таблото гласеше, че тук гостите могат да вечерят и да поиграят бинго, а в петък и събота да потанцуват на жива музика. През неделните дни в хижата се провеждала църковната служба, ръководена от духовни лица от Сайдуиндър — мъже и жени, — избирани на ротационен принцип.

До първия сняг баща ми косеше поляната и подрязваше живия плет, за да се запазят фигурите. Разправяше, че навремето е окосил поляните на доста жени. Не разбирах шегата, но мама се смееше.

— Хубава шега, няма що — промърмори той.

Видя редици от нови-новенички съоръжения за кемпери: луксозни и скъпи агрегати, които захранваха домовете-фургони с газ и с електричество. Дамските и мъжки бани бяха толкова големи, че можеха да обслужват мегакъмпинги като „Литъл Америка“ или „Саут ъф дъ Бордър“. За малчуганите имаше детска площадка. (Дан се питаше дали дечицата, които си играят там, не виждат или не усещат смущаващи неща като онези, които навремето Дани Торънс беше видял на детската площадка в хотел „Панорама“.) Имаше игрище за софтбол, поле за шафълборд, няколко тенискорта и даже игрище за боче[1].

Обаче няма игрище за роук. Вече няма.

Нагоре по склона, където навремето се бяха събрали животните-храсти, се виждаше редица от бели сателитни чинии. На билото на хълма на мястото на някогашния хотел „Панорама“ се издигаше дървена платформа, до която се стигаше по дълга стълба. Наблюдателницата, понастоящем притежавана и стопанисвана от щата Колорадо, официално се наричаше „Покривът на света“. Гостите на къмпинг „Блубел“ имаха право безплатно да се качват на платформата или да се разхождат по пътеките зад нея. Пътеките се препоръчват на по-опитните планинари — продължаваше рекламният текст, — но „Покривът на света“ е за всеки го. Гледките са фантастични!

Сигурно. Гледката от трапезарията и от балната зала на „Панорама“ наистина беше зашеметяваща… докато равномерно трупащият се сняг не покри догоре прозорците. На запад най-високите върхове на Скалистите планини пронизваха небето като копия. На изток се виждаше чак до Боулдър. Какъв ти Боулдър, виждаше се чак до Денвър и Арведа през малкото дни, когато смогът не беше много гъст.

Щатът беше закупил земята и Дан никак не се учудваше. Та кой ли би искал да строи там? Мястото беше проклето и това се усещаше дори без човек да е телепат. Верните обаче се бяха устроили в къмпинга и според Дан случайните посетители — нормалните хора — рядко идваха втори път, нито препоръчваха „Блубел“ на приятели. Злото място привлича зли създания — беше казал Джон. Ако беше прав, обратното също беше в сила: то би отблъснало добрите същества.

— Дан? — провикна се Дейвид. — Автобусът потегля.

— Минутка!

Дан затвори очи и притисна длан до челото си.

(Абра)

Гласът му веднага я събуди.

[1] Боче — вид стратегическа игра с малки метални или пластмасови топки, която се играе на естествен терен или на специално асфалтирано игрище и води началото си от Древния Рим. — Б.пр. ↑

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ГАДИНКАТА

1.

Още по тъмно (до развиделяване оставаше около час, че и повече) едно момиче излезе от бунгало №24 в мотел „Краун“. Беше паднала толкова гъста мъгла, че светът сякаш се беше стопил в нея. Момичето носеше черен панталон и бяла блуза, косата му беше вързана на две плитчици и то изглеждаше на не повече от седем години. Дълбоко си пое въздух — предутринната прохлада и влагата почти веднага облекчиха главоболието му, но не и болката в сърцето. Момо вече я нямаше.

Но… ако твърденията на чичо Дан бяха верни, прабаба й не беше умряла, а се беше преселила другаде. Може би вече беше призрак, може би — не. Така или иначе сега нямаше време за размишления за този свят или за отвъдния. Може би по-късно.

Дан я попита дали Били спи и тя отговори утвърдително. През отворената врата виждаше краката му, щръкнали изпод одеялото, и чуваше хъркането му, напомнящо звука на двигател, работещ на празни обороти.

Попита я още дали Роуз или някой друг от Верните се е опитал да проникне в ума й. Тя отвърна, че не се е случило, иначе щеше да усети. Капаните й вече бяха заложени и Роуз навярно щеше да ги очаква — беше извратена и луда, но не и глупава.

После Дан се поинтересува има ли телефон в стаята й и като разбра, че има, й каза какво иска от нея. Не беше трудно. Най-страшно беше онова, което трябваше да съобщи на непознатата жена в Колорадо. Да, беше страшно, но тя искаше да го стори. Искаше го, откакто чу смразяващите кръвта писъци на бейзболното момче.

(запомни ли думата която трябва да повтаряш?)

Разбира се.

(защото искам да я извадиш от равновесие знаеш ли какво означава)

(знам)

Да я вбеся.

Абра стоеше сред гъстата, почти непрогледна мъгла. Пътят, по който бяха дошли дотук, приличаше на едва забележима диря, дърветата от другата му страна сякаш бяха изчезнали. Също и канцеларията на мотела. Понякога на Абра й се искаше да е бяла отвътре, бяла като гъстата мъгла. Но само понякога. Дълбоко в душата си не съжаляваше, задето е по-различна от другите хора.

Най-накрая реши, че е готова… доколкото можеше. Върна се в бунгалото, отиде в стаята си и затвори вратата, за да не събуди Били, ако се наложи да говори високо. Прочете указанията за използване на телефона, натисна 9 за външна линия, свърза се със „Справки“ и поиска номера на хижа „Панорама“ в къмпинг „Блубел“ край Сайдуиндър, Колорадо. Дан предложи да й даде номера на централата, но я предупреди, че щяла да попадне на телефонен секретар.

Телефонът в общото помещение на „Малката Панорама“, където гостите се хранеха и се забавляваха с различни игри, звъня дълго. Дан я беше предупредил, че вероятно ще й се наложи да почака — в Сайдуиндър бяха с два часа назад от тукашното време.

Накрая някой вдигна и избуча ядосано:

— Ало? Ако търсите канцеларията, сбъркали сте…

— Тъкмо този номер търся — прекъсна го Абра. Надяваше се от другата страна на линията да не се чува бумтенето на сърцето й. — Дайте ми Роуз Капелата.

Мърморкото смаяно замълча. След няколко секунди попита:

— Кой се обажда?

— Абра Стоун. Знаете коя съм, нали? Момичето, което Роуз търси. Предайте й, че ще позвъня след пет минути, за да си поговорим. Майната й, ако не благоволи да се обади. Повече няма да я търся.

Затвори телефона, наведе глава, притисна длани към пламтящото си лице и задиша дълбоко.

2.

Роуз седеше зад волана на кемпера си, стъпила на тайника със скъпоценните контейнери, и пиеше кафе; намръщи се, като чу почукването на вратата. Посещение в този ранен час не предвещаваше нищо добро.

— Влез! — извика.

На вратата застана Дългуча Пол — беше наметнал халат над идиотската си детинска пижама с щамповани състезателни автомобили.

— Телефонът в хижата зазвъня — каза без излишни предисловия. — Отначало не вдигнах, защото реших, че някой е сгрешил номера, пък и варях кафе в кухнята. Обаче проклетникът продължи да дрънчи, затуй се обадих. Беше онова момиче. Иска да говори с теб. Ще позвъни отново след пет минути.

Мълчаливата Сари седна в леглото, наметна се със завивката и запремигва под дългия си бретон.

— Върви си! — заповяда й Капелата.

Сари безропотно се подчини. През предното стъкло Роуз я загледа как върви боса към баундъра, който споделяше със Змията Анди.

Онова момиче!

Вместо да избяга и да се скрие, гадинката се обажда! Какво нахалство! Какви железни нерви! Сама ли го е измислила? Надали.

— Защо си се въртял в кухнята толкова рано?

— Не можах да заспя.

Роуз се обърна и го изгледа: висок възрастен мъж с оредяваща коса и с бифокални очила, кацнали на върха на носа му. Човеците можеха години наред да се разминават с него по улицата, без да го забележат, но той притежаваше някои умения. Не владееше телепатията като Змията Анди, не можеше да открива хора като Дядо Кино, но го биваше по внушенията. Ако внушеше на някой левак да зашлеви или жена си, или дори непознат човек, онзи веднага щеше да се подчини. Всеки от Верните притежаваше някакъв скромен талант, затова взаимно се допълваха.

— Покажи ми ръцете си, Поли.

Той въздъхна и нави ръкавите на халата и на пижамата чак до сбръчканите си лакти. По кожата му бяха избили безброй червени петънца.

— Кога се изрина?

— Вчера следобед.

— Вдигнал ли си температура?

— Да, но не е много висока.

Тя се вгледа в честните му, доверчиви очи и й се прииска да го прегърне. Някои бяха избягали, но Дългуча Пол беше останал. И повечето от другите. Накратко, хората й бяха достатъчно, за да се справят с малката гадина, ако тя сглупеше да се появи. Като нищо щеше да го направи! Всички тринайсетгодишни момичета са глупави.

— Ще оздравееш, Поли.

Той отново въздъхна:

— Дано. Но и да не прескоча трапа, добре си поживях.

— Да не съм те чула да говориш така! Всички, които останаха, ще оздравеят. Давам дума и ще я удържа. А сега да чуем какво ще каже малката ни приятелка от Ню Хемпшир.

3.

Само секунди след като Роуз седна до сферата за бинго и сложи до себе си чашата с изстиващото кафе, телефонният автомат, реликва от двайсети век, зазвъня като на пожар и Капелата неволно подскочи. Изчака още две позвънявания, после откачи слушалката от вилката и каза с престорено равнодушие:

— Здравей, милинка. Да беше се свързала с мен мислено — тъкмо щеше да си спестиш парите за междуградски разговор.

Ех, как й се искаше гадинката да направи тъкмо това! Защото не само Абра Стоун умееше да залага капани.

— Няма какво да говорим — чакай ме, идвам. И тогава…

Гласът на хлапачката беше толкова свеж! Роуз си помисли каква жизнена енергия ще извлекат от това младо същество и внезапно усети глад, непоносим като неутолена жажда.

— Вече ме предупреди. Наистина ли го искаш, съкровище?

— Да речем, че го искам. Ще бъдеш ли там, или ще заваря само дресираните ти плъхове?

Капелата започна да се ядосва. Знаеше, че гневът е лош съветник, но сутрин винаги беше в лошо настроение.

— Защо да не бъда, миличка? — Роуз се стараеше да говори спокойно и малко снизходително, както майката говори (разбира се, само предполагаше какъв е тонът — все пак имаше още много време, докато стане майка) на инатливо и сприхаво детенце.

— Защото си страхливка!

— Любопитно ми е какво те наведе на тази мисъл — подхвърли Роуз все така невъзмутимо и снизходително, но се вкопчи в слушалката и още по-силно я притисна до ухото си. — Та ти дори не ме познаваш! Не си ме виждала.

— Грешиш — видях те. Беше в главата ми и аз те накарах да избягаш с подвита опашка. Освен това убиваш деца. Само страхливците убиват деца.

Не си длъжна да се оправдаваш пред някакво дете, и то човешко дете — помисли Капелата, но неочаквано за самата себе си каза:

— Нищичко не знаеш за нас! Не знаеш нито какви сме, нито какво ни се налага да правим, за да оцелеем…

— Ооо, ясно ми е какви сте — шайка страхливци — прекъсна я малката гадина. — Въобразявате си, че сте свръхталантливи и свръхсилни, обаче ви бива само за едно: да се храните и да живеете дълго. Вие сте като хиените. Убивате по-слабите от вас и бягате. Да, вие сте подлеци и страхливци, нищо повече.

Презрението в гласа й подейства като киселина на слуха на Роуз.

— Не е вярно!

— А ти си най-голямата шубелийка! Не посмя да се включиш в издирването ми и изпрати онези нещастници.

— Виж какво, или ще разговаряме цивилизовано, или…

— Цивилизовано ли е да убивате деца, за да им откраднете озарението и да се храните с енергията им. Какво му е цивилизованото, дърта, страхлива пачавро? Изпрати хората си да ти свършат твоята мръсната работа, скри се зад гърбовете им и постъпи хитро, защото всички са мъртви.

— Тъпа малка пикла, нищичко не знаеш! — избухна Роуз и скочи на крака. Блъсна се в масата, кафето се разля и се стече под сферата за бинго. Дългуча Пол надникна през открехнатата врата на кухнята, но щом видя изражението на Капелата, като ужилен отскочи назад и се скри. — Мен ли наричаш страхливка? Мен ли? Куражлия си по телефона, ама не ти стиска да застанеш лице срещу лице с мен!

— С колко души ще се обградиш, като дойда? — присмехулно подхвърли Абра. — С колко, грозна кучко?

Роуз не отговори. Даваше си сметка, че на всяка цена трябва да се овладее, но да търпи да я обижда някаква си пикла, която използва каруцарски език… пък и малката знаеше много. Прекалено много.

— Ще се осмелиш ли да застанеш срещу мен сама? — добави гадинката.

— Само ми ела! — процеди Роуз.

Малката помълча, после заговори бавно, сякаш размишляваше:

— Нееее, не ти стиска, защото си голямо шубе. Няма да посмееш да се изправиш сама дори срещу хлапе като мен. Ти си измамница и лъжкиня. Понякога си красива, но аз видях истинското ти лице. Знаеш ли какво си в действителност? Дърта, страхлива пачавра!

— Ти… ти… — Роуз млъкна, защото гневът вкопчи пръсти около шията й и я задуши. Това не се издържаше: да я надговори някаква си пикла, която още се придвижва с велосипед и която допреди седмица вероятно се е вълнувала само как да си уголеми циците, дето приличат на пъпки на ребра.

— Обаче… може да размисля и да ти дам шанс — снизходително добави гадинката. Самоувереността и нахалството й бяха влудяващи. — Разбира се, ако приемеш предизвикателството, ще те смажа от бой. Няма да си цапам ръцете с другите, и без това скоро ще пукнат. — Тя се засмя. — Браво на бейзболното момче — хубав номер ви погоди!

— Само ела и ще те убия — изсъска Роуз, вкопчи се в гърлото си и започна да свива и да разпуска пръсти, все едно душеше някого. По-късно щеше да види грозните черно-сини петна. — Ако избягаш, ще те намеря и ти обещавам, че преди да умреш, ще пищиш с часове.

— Няма да избягам. И ще видим кой ще пищи.

— С колко души ще дойдеш… съкровище?

— С николко. Ще съм сама.

— Да, бе! Не ти вярвам.

— Ами, прочети мислите ми. А може би те е шубе и от това, а?

Роуз не отговори.

— Да, страх те е. Помниш какво стана при предишния ти опит: с твоите камъни — по твоята глава, както се казва. Заболя те, нали? Хиена! Детеубийца! Страхливка!

— Млъкни! Не… ме наричай… така.

— Намираш се близо до хълм, а на билото му има наблюдателница, наречена „Покривът на света“. Намерих я в интернет. Ще те чакам там в пет следобед в понеделник. Ела сама. Ако другите хиени от глутницата напуснат хижата, докато се разправям с теб, ще разбера. И повече няма да ме видиш.

— Ще те намеря — повтори Роуз.

— Мислиш ли? — подигравателно подхвърли гадинката.

Роуз затвори очи и я видя. Видя я как се гърчи на земята — устата й е натъпкана с жилещи оси, от очите й стърчат нажежени пръти. Никой няма право да ми говори така. Никой и никога!

— Да речем, че ме откриеш, само че колко от скапаните ти Верни ще са останали дотогава, че да те подкрепят? Дузина? Десетима? Или само трима-четирима?

Същата мисъл вече беше хрумнала на Капелата, но най-вбесяващото беше, че е хрумнала и на някаква си малка никаквица.

— Гарвана харесваше Шекспир и знаеше наизуст произведенията му — продължи малката никаквица. — Цитира ми това-онова, преди да го убия. И аз поназнайвам нещичко, защото в училище имахме няколко часа за Шекспир. Четохме само „Ромео и Жулиета“, но госпожица Франклин ни раздаде разпечатки на прочути цитати от други пиеси. Например „Да бъдеш или не“ и „За мен беше непонятно като гръцкия език“. Знаеш ли, че са от Шекспир? Аз не знаех. Нали е много интересно?

Роуз не продума.

— Ама ти не мислиш за Шекспир! — възкликна гадинката. — Представяш си колко ще ти е хубаво, когато ме убиеш. Знам го и без да ти чета мислите.

— На твое място щях да избягам — замислено каза Капелата. — Щях да си плюя на петите и да тичам, колкото ме държат кльощавите крачета. Няма да се спасиш, но ще поживееш още малко.

Малката пикла не се стресна, а продължи да бръщолеви:

— Сещам се за още един цитат… гласеше нещо от този род: „Много е забавно да гледаш как майстор на петарди гръмва от своя взрив.“ Госпожица Франклин ни обясни, че петардата е бомба на пръчка. Според мен тъкмо това се случва с твоята банда от страхливци. Погълнали сте заразена енергия, набучили сте се на пръчка и сега бомбата е избухнала. — Замълча за миг, после попита: — Още ли си там, Роуз, или вече избяга?

— Чакам те, миличка — каза Капелата — вече се беше взела в ръце. — Щом искаш да се срещнем на наблюдателницата, така да бъде. Заедно ще се полюбуваме на гледката, нали? И ще видим коя от двете е по-силна.

Затвори, за да не даде възможност на гадинката да отговори. Да, беше си изпуснала нервите, макар да се беше зарекла да се сдържа, но поне последната дума беше нейна.

А може би не, защото една дума, повтаряна от нахалната пикла, непрестанно се въртеше в главата й като повредена грамофонна плоча.

Страхливка. Страхливка. Страхливка.

4.

Абра върна слушалката на вилката. Погледна я, даже погали пластмасовата й повърхност, затоплена от ръката й и влажна от потта й. Преди да осъзнае какво ще се случи, зарида — толкова силно, че й прилоша и цялото й тяло се разтресе. Изтича в банята, коленичи пред тоалетната и повърна.

Като се върна, завари Били Фрийман на вратата между стаите им — ризата му се беше измъкнала от панталона, косата му беше разрошена.

— Какво ти е, Абра? От инжекцията ли ти прилоша?

— Не, от друго.

Той застана до прозореца и се загледа в гъстата мъгла, която сякаш искаше да влезе през стъклото:

— Те ли са? Идват да се разправят с нас ли?

Абра, за миг загубила способността да говори, само поклати глава — толкова отривисто, че плитките й подскочиха. Тя отиваше да се разправи с лошите и това я плашеше.

Страхуваше се не само за себе си.

5.

Роуз няколко пъти дълбоко си пое въздух. Едва след като се поуспокои, повика Дългуча Пол. След малко той предпазливо надникна от кухнята. Изглеждаше толкова изплашен, че Капелата неволно се усмихна:

— Ела де, няма да те изям.

Той влезе и като видя разляното кафе, побърза да каже:

— Аз ще почистя.

— После. Първо ми кажи кой е най-добрият ни радар.

— Ти, разбира се — отвърна Дългуча, без да се поколебае нито за миг.

Роуз нямаше намерение да прониква в ума на гадинката — никога повече, дори и когато е въпрос на живот и смърт.

— Освен мен.

— Ами… Дядо Кино и Бари вече ги няма… — Той се замисли. — Сю и Лакомата Джи донякъде притежават тази дарба… но май Чарли Жетона е по-надарен.

— Болен ли е?

— До вчера не беше.

— Иди да го повикаш. Докато чакам, ще избърша пода. Защото — запомни го от мен, Поли, — който направи мазало, сам си го чисти.

Дългуча излезе, но Роуз не се захвана веднага с чистенето, а поседя още малко, подпирайки брадичка на сключените си пръсти. Вече мислеше трезво и си беше възвърнала способността да съставя планове. Изглежда, днешното хранене с енергия се отлагаше. Няма значение — можеше да почака до понеделник сутринта.

После стана и отиде в кухнята да вземе ролка домакинска хартия, за да почисти мазалото, което беше направила.

6.

— Дан! — Този път говореше Джон. — Време е да тръгваме.

— Ей-сега. Само да се наплискам със студена вода. — Тръгна по коридора и заслуша какво му говори Абра — понякога кимаше, сякаш тя беше там.

(господин Фрийман пита защо плача и защо повърнах какво да му кажа)

(засега само това че като пристигнем при вас ще го помоля да ми отстъпи пикапа)

(защото ще пътуваме ще пътуваме на запад)

(… ами…)

Беше сложно, но тя го разбра — разбирането не се крие и не бива да се крие в думите.

На полицата до умивалника в банята имаше поставка с няколко четки за зъби. На дръжката на най-малката (незапечатаната) с разноцветни букви беше написано АБРА. На едната стена беше прикрепена табелка със следния текст: „ЖИВОТ БЕЗ ЛЮБОВ Е КАТО ДЪРВО БЕЗ ПЛОДОВЕ“. Дан се загледа в нея и се запита дали в програмата на Анонимните алкохолици нямаше подобен цитат. Хрумна му само фразата „Ако днес не можеш да обичаш някого, поне се опитай да не причиниш зло никому.“ Само че не беше същото. Завъртя крана за студената вода и си наплиска лицето. Взе хавлиена кърпа и вдигна ръка. Този път Луси я нямаше; на портрета в рамка беше само той, Дан Торънс, синът на Джак и Уенди, който доскоро мислеше, че няма братя или сестри.

По лицето му пъплеха безброй мухи.

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

ПОКРИВЪТ НА СВЕТА

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ПЪТУВАНЕ НА ЗАПАД

1.

В спомените на Дан за този съботен ден пътуването от Бостън до мотел „Краун“ щеше да се заличи бързо, защото четиримата души в джипа на Джон Далтън почти не продумваха. Мълчанието не беше нито напрегнато, нито враждебно, а предизвикано от умора — мълчание на хора, които имат върху какво да размишляват, но не и какво да кажат. Той обаче нямаше да забрави какво се случи след пристигането им.

Знаеше, че Абра ги чака, защото по време на пътуването непрекъснато беше във връзка с нея по обичайния начин, удобен и за двама им — отчасти с думи, отчасти с образи. Завариха я седнала на задната броня на раздрънкания пикап на Били. Щом ги видя, тя скочи и замаха. В същия момент облачната пелена, която вече изтъняваше, се разкъса и слънчев лъч освети Абра. Сякаш самият Господ Бог окуражаващо я потупа по рамото.

Луси нададе вик, освободи се от колана и отвори вратата още преди доктор Джон да спре събърбана. Изтича до дъщеря си, прегърна я и я зацелува по косата, защото Абра притисна лице до гърдите й. Слънцето вече осветяваше и двете.

Майката и дъщерята отново са заедно. Колко хубаво! — помисли си Дан и се усмихна. Толкова отдавна не го беше правил, че усмивката сякаш не пасваше на лицето му.

2.

Луси и Дейвид настояха да заведат Абра обратно в Ню Хемпшир. Дан нямаше нищо против, но след като се бяха събрали и шестимата, искаше първо да поговорят. Шишкото с конската опашка пак беше на смяна, само че днес вместо порно гледаше шампионат по бойни изкуства. На драго сърце им удължи престоя в стая 24 — пет пари не даваше дали ще пренощуват там или не. Били отскочи до Краунвил и купи пици, после Дан и Абра, редувайки се, осведомиха другите за всичко, което се беше случило и което предстоеше. Разбира се, ако нещата вървяха по план.

— Не! — възрази Луси. — Прекалено е опасно! И за двама ви!

Джон невесело се усмихна:

— Още по-опасно ще е да приемем с лека ръка тези… тези същества. Роуз заплашва, че ако Абра не отиде при нея, тя ще дойде при Абра.

— На това му се вика вманиачаване — отбеляза Били и си избра парче пица с наденица и с гъби. — Често се случва с откачените. Знам го от предаванията на доктор Фил.

Луси с упрек погледна дъщеря си:

— Предизвикала си я. Било е като да си играеш с огъня. Само че когато онази жена се вземе в ръце… — Тя млъкна, въпреки че никой не я прекъсна.

Може би като го каза на глас, разбра колко е невероятно — помисли си Дан.

— Няма да се спрат пред нищо, мамо — промълви Абра. — Тя няма да се спре.

— Абра ще е в безопасност — намеси се Дан. — Има едно нещо като колело или като въртящ се диск… не се сещам за по-подходящо сравнение. Ако стане напечено, Абра ще го използва, за да се изплъзне. Обеща ми, че ще го стори.

— Да, обещах — кимна тя.

Дан строго я изгледа:

— И ще си изпълниш обещанието, нали?

— Да — отвърна тя без колебание, макар и неохотно.

— Да не забравяме и другите хлапета — обади се Джон. — Никога няма да разберем колко са били похитени от „Верни на възела“. Може би стотици.

Дан си помисли, че ако предположението на Абра за дълголетието на Верните беше вярно, то жертвите им сигурно бяха хиляди.

— Да помислим и колко ще отвлекат, дори ако се случи чудо и оставят Абра на мира — промърмори.

— Дали пък преди това морбилите няма да погуби всички? — обнадеждено подхвърли Дейв. — Джон, нали каза, че може да се случи?

— Искат ме, защото вярват, че ще ги излекувам от шарката — намеси се Абра. — Олигофрени!

— Не използвай такива думи, госпожице — укори я Луси, но някак разсеяно. Взе последното парче пица, разгледа го и го върна в кутията. — Не ме е грижа за другите деца. Интересува ме само дъщеря ми. Сигурно ще ме помислите за безсърдечна, но не мога да се преструвам.

— Нямаше да говориш така, ако беше видяла снимките във вестника — промълви Абра. — Непрекъснато ги виждам, понякога дори ги сънувам.

— Ако на онази ненормалница й е останала капчица мозък, ще се досети, че нашето момиче не може да отиде само — заяви Дейвид. — Как да се добере до Денвър? Да наеме частен самолет и после да вземе кола под наем ли? Та Абра е само на тринайсет! — Изгледа дъщеря си, поусмихна се и добави: — Ако го вярват, значи са олигофрени!

— След случилото се на Клауд Гап Роуз вече е наясно, че Абра има приятели. Обаче не знае, че най-малко един от тях притежава озарение — отбеляза Дан и погледна Абра, сякаш я подканяше да потвърди думите му. Малката кимна. — Чуйте ме, Луси, Дейв: мисля, че с вашата дъщеря можем да сложим край на…

— Той затърси най-подходящата дума. — На тази напаст. Всеки от нас притежава достатъчно сила, за да я унищожи.

— Освен това — намеси се Абра — няма начин вие с татко да ме спрете. Дори да ме заключите в стаята, няма как да ми заключите главата.

Луси й хвърли убийствения поглед, с който майките сплашват непокорните си дъщери тийнейджърки. Открай време този поглед респектираше Абра, но този път тя не се стресна, само изгледа майка си. В очите й се четеше тъга, която вледени сърцето на Луси.

Дейв хвана ръката на жена си:

— Мисля, че трябва да го направят.

Всички замълчаха. След няколко секунди Абра се обади:

— Ако никой не иска последното парче пица, значи остава за мен. Гладна съм като вълк.

3.

Обсъдиха плана още няколко пъти; по една-две точки възникнаха разногласия, но най-важното беше, че нищо не остана недоизказано. С едно изключение, както се разбра по-късно. Като излязоха от мотела, Били отказа да се качи на събърбана на Джон и отсече:

— Идвам с теб, Дан.

— Били, благодаря за предложението, но не бива.

— В моя пикап важат моите правила. Пък и нима смяташ в понеделник следобед сам да се изкатериш на онази планина в Колорадо? Не ме разсмивай. Изглеждаш като сдъвкан и изплют.

— Тези дни го чух от няколко души, но нито един не се изрази така изящно.

Били не се усмихна.

— Ще съм ти от помощ, Дан. Може да съм стар, но още не съм с единия крак в гроба.

— Вземи го — намеси се Абра. — Има право.

Дан я изгледа.

(знаеш ли нещо Абра)

Отговорът дойде след секунда.

(не обаче усещам нещо)

Дан не я разпитва повече. Разпери ръце, тя го прегърна и притисна лице до гърдите му. Искаше му се завинаги да я държи в обятията си, но неохотно я пусна и отстъпи назад.

(кажи ми като наближиш вуйчо Дан и ще дойда)

Вместо думи Абра му изпрати образ: детектор за дим, който пиука, все едно предупреждава, че батерията му е за смяна. Не беше забравила.

Докато с баща й вървяха към колата, тя промърмори:

— Искам да спрем някъде, за да купя картичка — от онези, с които се пожелава бързо оздравяване. Джули Крос си е счупила китката на вчерашната тренировка по футбол.

Дейвид се навъси:

— Откъде знаеш?

— Знам.

Той шеговито подръпна плитката й:

— Никога не си губила дарбата си, нали? Защо не ни каза, Аба-Ду?

Дан, който беше израснал с озарението, можеше да отговори на този въпрос.

Понякога се налага да щадиш родителите си.

4.

Разделиха се. Събърбанът на Джон потегли на изток, пикапът на Били — на запад. Когато Фрийман седна зад волана, Дан подхвърли:

— Смяташ ли, че е безопасно да шофираш, Били?

— И още как! След като му ударих толкова дълъг сън, мога да карам чак до Калифорния, красавецо.

— Знаеш ли къде отиваме?

— В града си купих пътен атлас, докато чаках за пиците.

— Браво на теб! Значи още тогава си го решил. Знаел си какво замисляме с Абра.

— Да… в общи линии.

— Свиркай, като се умориш, за да те сменя — промърмори Дан, облегна глава на страничното стъкло и заспа на секундата. Запотъва все по-дълбоко в океан от неприятни, дори кошмарни картини. Първо се появиха животните-храсти край „Панорама“, движещи се, когато никой не ги гледа. Последва ги госпожа Маси от стая 217, която сега носеше кокетно накривен цилиндър. По-надолу той отново участва в битката при Клауд Гап, само че този път като се втурна в уинебагото, Абра лежеше с прерязано гърло, а Роуз стоеше над нея и държеше бръснач, от който капеше кръв. Като видя него, Дан, устните й се разтегнаха в противна усмивка, единственият й дълъг зъб проблесна.

— Предупредих я какво ще й се случи, но тя не ме послуша — промърмори. — Такива са си децата — непослушни.

По-надолу имаше само мрак.

Събуди се и видя здрач, разсичан от пресечена бяла линия. Пътуваха по междущатска магистрала.

— Колко време спах?

Били си погледна часовника:

— Доста. По-добре ли си?

— Да. — Не беше съвсем вярно. Главата му се беше прояснила, но стомашните болки бяха нетърпими. Сети се какво беше видял сутринта в огледалото и си каза, че състоянието му не е изненадващо. — Къде сме?

— На около двеста и четирийсет километра от Синсинати. На два пъти спирах да заредя бензин, но ти спеше като заклан. И хъркаше.

Дан се сепна:

— В Охайо ли сме? Господи! Колко е часът?

Били си погледна часовника:

— Шест и петнайсет. Не се уморих, честно. Движението не беше натоварено, не валеше дъжд. Май някой ангел е наш спътник.

— Ще спрем на първия мотел. Трябва да се наспиш. А на мен ще ми се пръсне мехурът…

— Нищо чудно.

Били зави на следващата отбивка, където имаше табели, указващи наличието на бензиностанция, закусвални и мотели. Спря пред „Уендис“ и купи сандвичи, а Дан изтича в тоалетната. Щом отново седнаха в пикапа, Дан отхапа от двойния бургер, върна го в плика и предпазливо отпи от млечния шейк с кафе. Стомахът му не се разбунтува.

Фрийман се намръщи:

— Ей, младеж, изяж си сандвича! Какво ти е?

— Май не биваше да закусвам с пица — промърмори Дан и добави, за да успокои спътника си, който разтревожено го наблюдаваше: — Ще си изпия шейка — чудесен е. А ти не гледай мен, а къде караш. Няма как да помогнем на Абра, ако се озовем в спешното отделение на някоя болница.

След пет минути Били спря под платнения навес на мотел от веригата „Феърфийлд“ с мигащ светлинен надпис над вратата, оповестяващ, че има свободни стаи. Изключи двигателя, но не слезе от пикапа, а отново се обърна към Дан:

— Слушай, малкия, след като заради теб си слагам главата в торбата, държа да ми кажеш какво те мъчи.

Дан се изкушаваше да изтъкне, че никой не го е карал да рискува, но се въздържа, защото не беше честно. Обясни какво му е. Фрийман го слушаше, без да продума, и смаяно се кокореше. Накрая възкликна:

— Исусе, Спасителю наш! И това ако не е гадост…

— Не богохулствай, драги. Спасителят е правил чудеса, а не гадости — така пише в Библията. Ще ни регистрираш ли, или аз да отида на рецепцията?

Били не помръдна.

— Абра знае ли? — промълви.

Дан поклати глава.

— Може да узнае.

— Може, но няма. Знае, че не бива да надниква в ума на хората — особено на онези, които я обичат. Все едно да шпионира родителите си, когато се любят.

— От малък ли постъпваш така?

— Да. Случва се неволно да зърнеш нещо, но веднага се обръщаш на другата страна, образно казано.

— Какво ще стане сега, Дани?

— Още не съм умрял — промърмори Дан и си спомни как противните мухи бавно пъплеха по устните, по страните и по челото му. — Надявам се да остана жив, докато приключим с тази история.

— А после?

— После ще му мисля. Да си вземем стая, че утре ще ставаме много рано.

— Чул ли си се с Абра?

Дан се усмихна:

— Всичко е наред с нея.

Поне засега.

5.

Само че не беше наред.

Абра седеше до бюрото, държеше недочетената книга от Бърнард Маламъд и се стараеше да не поглежда прозореца на спалнята от страх да не види кой наднича през стъклото. Нещо лошо се случваше с Дан, който не искаше тя да разбере; изкушаваше се да надникне в главата му, макар че през изминалите години се беше научила да не си пъха носа в ЛЖНВ — личния живот на възрастните. И все пак не го стори. Първо, защото си даваше сметка, че независимо дали й харесва или не, в момента не може да му помогне. Второ (този аргумент беше решаващият), имаше опасност той да усети присъствието й и да се разочарова от нея.

Предполагам, че си е заключил съзнанието — помисли си. — Владее това умение. И притежава голяма сила.

Но не колкото нея… тоест озарението му не беше могъщо като нейното. Тя можеше да разбие металните кутии в главата му и да разгледа съдържанието им, обаче предполагаше, че ще е опасно и за двамата. Предположението й не се основаваше на някаква логика, а на предчувствие (същото, което й подсказа, че господин Фрийман трябва да придружи Дан). А може би тъкмо озарението й щеше да им помогне… надяваше се да им помогне. „Силната надежда лети бързо на лястовичи криле“ — още един цитат от Шекспир.

Не поглеждай и към прозореца. Да не си посмяла!

Не. Няма, За нищо на света — зарече се… и погледна. Роуз беше отвън и злорадо се усмихваше. Идиотски цилиндър, закрепен на главата й под невъзможен ъгъл, разкошна черна коса, бяло като порцелан лице, тъмни безумни очи и плътни червени устни, скриващи един-единствен щръкнал зъб. Не зъб, а бивна.

Ще пукнеш в адски мъки, гадинке! Ох, как ще пищиш, като умираш!

Абра стисна клепачи, изстреля мисъл, летяща като торпедо,

(няма те няма те няма те няма те)

и отвори очи. Ухиленото лице зад прозореца беше изчезнало. Но само наглед. Някъде високо в планината, на покрива на света, Роуз мислеше за нея. И я чакаше.

6.

Мотелът предлагаше закуска и понеже Дан знаеше, че Били го наблюдава, насила хапна малко мюсли с йогурт, за да го успокои. Изчака го да отиде на рецепцията да уреди сметката, и изтича в мъжката тоалетна. Заключи се в кабинката, коленичи и повърна. Несмляната храна заплува като червена пяна по повърхността на водата в чинията.

— Добре ли си? — попита го Били на излизане от мотела.

— Бива. Да тръгваме.

7.

Според пътния атлас разстоянието между Синсинати и Денвър беше хиляда деветстотин и двайсет километра. Сайдуиндър се намираше на още сто и двайсет километра на запад и пътят дотам беше с множество остри завои. Дан се опита да шофира, но бързо се умори, преотстъпи волана на Били. Заспа веднага и се събуди при залез-слънце. Вече бяха в Айова, където беше живял горкият Брад Тревър.

(Абра?)

Боеше се, че поради голямото разстояние мислената комуникация ще е затруднена или дори невъзможна, но малката отвори веднага и все така силно; ако беше радиостанция, щеше да предава с мощност сто мегавата. Беше в стаята си и пишеше на компютъра някакво домашно. С умиление и с тъга Дан забеляза, че плюшеният заек Скокльо е на скута й. Под въздействието на стреса от скорошните събития се беше върнала в ранното си детство… поне по отношение на емоциите.

Тя улови мисълта му.

(не се безпокой добре съм)

(чудесно защото искам да се обадиш на някого)

(дадено ти как си)

(нормално)

Тя знаеше, че я лъже, но не започна да го разпитва, което му беше добре дошло.

(купи ли)

Абра нарисува картина.

(още не съм в неделя магазините са затворени)

Тя изпрати още една картина и Дан се усмихна. Магазин на „Уолмарт“, само че на табелата над входа пишеше „СУПЕРМАРКЕТ НА АБРА“.

(няма да ни продадат каквото ни трябва ще потърсим друг магазин)

(ами добре)

(знаеш ли какво да й кажеш?)

(да)

(ще се опита да те въвлече в дълъг разговор, за да надникне в ума ти не й позволявай)

(няма)

(после се свържи с мен за да не се тревожа)

Разбира се, че щеше да се тревожи.

(непременно обичам те вуйчо Дан)

(и аз те обичам)

Дан нарисува целувка, Абра му изпрати друга рисунка: карикатурни червени устни. Стори му се, че усеща как се допират до страната му. После тя изчезна. Били се извърна и го изгледа:

— Разговаряше с нея, нали?

— Позна. Гледай пътя, приятел.

— Добре де. Опяваш ми като бившата ми.

Даде мигач, зави вляво и задмина грамаден „Флитуд Пейс Ароу“. Дан се загледа в кемпера и се запита кой пътува с него и кой гледа през затъмнените стъкла.

— Иска ми се изминем още около двеста километра, преди да спрем за нощувка — каза Били. — Така както съм планирал утрешния ден, ще имаш един час да си свършиш работата и ще сме в планината тъкмо навреме за последната схватка. Само че трябва да потеглим преди зазоряване.

— Добре. Разбираш ли какво ще се случи?

— Разбирам какъв план сте измислили с Абра. — Били го погледна. — Да се надяваме, че ако онези имат бинокли, няма да ги използват. Мислиш ли, че имаме шанс да отървем кожите? Отговори ми честно. Ако смяташ, че ще загинем, довечера ще си поръчам най-голямата пържола на света. Нека онези от банката погнат роднините ми да плащат по кредитната ми карта. Само че ги очаква изненада, щото всичките ми близки са измрели. С изключение на бившата ми, дето няма да ми протегне ръка даже ако види да се давя.

— Няма да загинем — каза Дан, но доста неубедително. Толкова му беше зле, че нямаше сили да се преструва.

— Мислиш ли? Все едно, пак ще си поръчам пържола. А ти?

— Ще хапна само някакъв бульон — промърмори Дан. Пригади му се само като си помисли за гъста доматена или гъбена супа.

— Както кажеш. Хайде, поспи още малко.

Макар да беше капнал от умора и да му беше зле, Дан не можеше да заспи дълбоко, докато Абра си разчистваше сметките с древното зло, приело образа на красива жена, но все пак подремна — неспокойно и сънувайки кошмари: първо видя „Панорама“ (сега в хотела имаше асансьор, който посред нощ заработи, без някой да го повика), после Абра. Този път беше удушена с жица. Изцъклените й очи обвиняващо се взираха в него, сякаш казваха: Обеща да ми помагаш. Обеща да бдиш над мен. Къде беше?

8.

Абра отлага неприятното обаждане, докато не се сети, че скоро майка й ще я накара да си легне. Нямаше да ходи на училище, но се очертаваше много тежък ден. Вероятно и нощта нямаше да е лека.

„Отлагането само влошава нещата, cara mia“ — това беше Евангелието на момо. Абра погледна прозореца — ах, как й се искаше да види зад стъклото прабаба си вместо Роуз! Щеше да е чудесно.

— Момо, много ме е страх — прошепна. После два пъти дълбоко си пое въздух, за да се успокои, взе айфона си и набра номера на хижата в къмпинг „Блубел“. Вдигна някакъв мъж и когато Абра каза, че иска да говори с Роуз, той я попита коя е.

— Много добре знаеш коя съм! — тросна се тя и злобно добави: — Да не си болен, господине?

Човекът от другата страна на линията (беше Мазния Жабок) не отговори, а зашепна на някого. След секунда се обади Роуз, която вече си беше възвърнала душевното равновесие:

— Здравей, съкровище. Къде си?

— Пътувам към теб.

— Сериозно? Много се радвам, миличка. Обаче ако проследя разговора, дали няма да видя кода на Ню Хемпшир?

— Естествено, че ще го видиш! — тросна се Абра. — Обаждам се по мобилния си телефона. Ей, тъпачко, вече сме двайсет и първи век.

— Какво искаш? — лаконично попита Роуз — явно беше раздразнена и вече не й беше до шегички.

— Да се уверя, че си наясно с правилата. Ще съм там утре в пет. Пътувам със стар червен пикап.

— Кой шофира?

— Моят чичо Били.

— И той ли беше сред онези, които спретнаха засада на хората ми?

— Беше с мен и с Гарвана. Престани да ме разпитваш. Млъкни и слушай.

— Колко си груба — огорчено промърмори Роуз.

— Ще спре в дъното на паркинга край табелата с надпис „ТУК ДЕЦАТА СЕ ХРАНЯТ БЕЗПЛАТНО, КОГАТО ПРОФЕСИОНАЛНИТЕ ОТБОРИ НА КОЛОРАДО ПОБЕЖДАВАТ.“

— Ооо, явно си посетила нашия сайт. Колко мило. Или пък твоят чичо е полюбопитствал, а? Какъв смелчага е той, щом е решил да ти стане шофьор. По каква линия сте роднини — по майчина или по бащина? Интересувам се от фамилните истории. Хобито ми е да съставям родословни дървета.

Ще се опита да проточи разговора, за да надникне в главата ти — беше казал Дан. И беше познал.

— Ти май наистина си тъпа. Да ти нарисувам ли какво означава „Млъкни и слушай“? Искаш ли да се срещнем, или вече те хвана шубето?

Роуз чакаше и мълчеше. Мълчание, от което човек го побиваха тръпки.

— От паркинга всичко ще е като на длан пред нас: къмпингът, хижата и наблюдателницата на хълма. С чичо ми очакваме да видим само теб и нито един от твоята шайка. Хората ти ще останат в хижата, докато с теб си уредим отношенията. Ще останат в общото помещение, ясно? Чичо Били няма да разбере, ако не се подчинят, обаче аз ще узная. Ще си тръгнем веднага, ако усетя, че някой ми хитрее.

— Чичо ти в пикапа ли ще остане?

— Не. Аз ще остана в колата, докато не се уверим, че исканията ми са изпълнени. После той ще се качи и ще чака в пикапа, а аз ще дойда на срещата ни. Не искам чичо ми да припарва до теб.

— Добре, съкровище. Както кажеш — слушам и изпълнявам.

Да, бе. Лъжеш! — помисли си Абра. — После си каза: — И аз лъжа, значи сме квит.

— Само още един въпрос, миличка. Важно е — любезно каза Роуз.

Абра за малко да попита какъв е този важен въпрос, после се сети за предупреждението на вуйчо Дан. Само един въпрос — друг път! Щеше да последва втори, трети, четвърти…

— Наври си го някъде — процеди и затвори. Ръцете й се разтрепериха. После цялата затрепери като лист.

— Абра?

Мама! Вика от стълбището. Чувства, че с мен става нещо. Дали е майчина интуиция или нещо като озарение?

— Добре ли си, миличка?

— Да, мамо. Приготвям се да си легна.

— След десет минути ще дойдем да те целунем за лека нощ — да си вече по пижама.

— Дадено.

Само ако знаех с кого разговарям… — помисли си. За щастие не знаеха, само си въобразяваха, че са наясно какво се случва. Тя беше в стаята си, прозорците и вратите в цялата къща бяха здраво залостени и родителите й се заблуждаваха, че тя е в безопасност. Заблуждаваше се дори баща й, който беше видял на какво са способни Верните.

Дан обаче знаеше. Тя затвори очи и се свърза с него.

9.

Дан и Били стояха пред друг хотел. От Абра още нямаше ни вест, ни кост, което беше притеснително.

— Хайде, шефе. — Били понечи да хване под ръка Дан. — Да влезем и да…

В същия момент Дан усети присъствието й. Направи знак на спътника си да млъкне и се заслуша. След няколко минути се усмихна и Били си помисли, че заради тази усмивка той най-после отново е предишният Дан Торънс.

— Тя ли беше?

— Да.

— Как е минал разговорът?

— Според нея — добре. Даваме ход на плана.

— Онази не е ли питала за мен?

— Само дали си роднина на Абра по майчина или по бащина линия. Май сгрешихме, като те обявихме за неин чичо — твърде си стар, за да си брат на майка й или на баща й. Утре ще си купиш тъмни очила и няма да ги сваляш. Искам и хубавичко да нахлупиш глупавата бейзболна шапка, та да не се вижда побелялата ти коса.

— Може да си боядисам косата — има една експресна боя, нарича се „Само за мъже“…

— Не ме предизвиквай, дъртако!

Били се ухили:

— Да се регистрираме и да хапнем нещо. Изглеждаш много по-добре. Мисля, че и апетитът ти ще се върне.

— Засега ще хапна само супа. Не бива да рискувам.

— Добре, както кажеш.

Дан си изяде супата и, напомняйки си, че след по-малко от двайсет и четири часа всичко ще свърши по един или по друг начин, успя да се сдържи да не повърне. После легна на мокета в стаята на Били, където бяха седнали да вечерят. Струваше му се, че така болката в корема поотслабва.

— Какво правиш? — учуди се Били. — Йогийски маймунджилъци ли?

— Позна. Научих упражненията от анимационното филмче за мечето Йоги. Повтори отново плана.

— Не съм толкова изкуфял, шефе. Взе да говориш като Кейси Кингсли.

— Не ме стряскай. Хайде, слушам.

— След Денвър Абра ще започне да излъчва сигнали. Ако сред онези изроди е останал някой, способен да прихваща тези сигнали, съучастниците му ще разберат, че тя вече е наблизо. Ще бъдем в Сайдуиндър по-рано от предвиденото — да речем, в четири часа вместо в пет — и ще минем край пътя за къмпинга. Онези няма да видят пикапа. Освен ако не оставят часовой на шосето, разбира се.

— Едва ли. — Дан си спомни още един афоризъм на Анонимните алкохолици: „Нямаме власт над хората, местата и предметите.“ И в този бисер на пияниците се съдържаха седемдесет процента истина и трийсет процента празни приказки. — Така или иначе не можем да държим под контрол всичко. Продължавай.

— Ако човек тръгне по този път, след около километър и половина ще стигне до поляна за пикник. Ти си ходил там няколко пъти с майка си, преди да падне дълбок сняг и да откъсне хотела от света… — Били се позамисли. — Само вие двамата ли сте ходили на пикник? А баща ти?

— Той беше зает — пишеше пиеса. Давай нататък.

Били се подчини. Дан внимателно го изслуша, после кимна:

— Браво на теб. Запомнил си всичко.

— Нали ти казах? Може ли да те питам нещо?

— Разбира се.

— Интересува ме дали и утре вечер ще можеш да изминеш пеш километър и половина.

— Да — отговори Дан и наум добави: Надявам се.

10.

Дан Торънс и Били Фрийман потеглиха още в четири сутринта и малко след девет видяха в далечината синьо-сив облак, разпростиращ се докъдето поглед стига. Час по-късно, когато облакът се превърна в планинска верига, те спряха в Мартенсвил, Колорадо. Дан огледа късата (и доста безлюдна) главна улица: не видя каквото търсеше, но зърна нещо по-хубаво — магазин за детски облекла. Наблизо имаше дрогерия, притисната между заложна къща с прашна витрина и магазин за видеокасети, на чиято врата се мъдреше надпис: „ПОРАДИ ЗАКРИВАНЕ ВСИЧКИ СТОКИ СЕ ПРОДАВАТ С ГОЛЯМА ОТСТЪПКА“. Той изпрати Били да си купи тъмни очила от дрогерията и влезе в детския магазин, където беше единственият клиент.

Каква безнадеждност и униние царяха тук! Магазинчето олицетворяваше нечия чудесна идея, може би провалена от големите търговски центрове в Стърлинг или във Форт Морган. Защо да купуваш от местния магазин, като хем ще се поразходиш с колата, хем ще купиш за децата по-евтини панталони и рокли за новата учебна година? На кого му пука, че са ушити в Мексико или в Коста Рика? Унила продавачка с унила прическа излезе иззад щанда, унило се усмихна и попита Дан с какво да му услужи. Той й каза и жената се ококори.

— Знам, че е необичайно — добави Дан, — но ще ви бъда много признателен. И ще платя в брой.

Получи каквото искаше. В малките магазинчета, които са далеч от магистралата и са изправени пред фалит, „Ще платя в брой“ е магическа фраза.

11.

Малко преди Денвър Дан се свърза с Абра. Стисна клепачи и си представи въртящия се диск, за който и двамата знаеха. В Анистън Абра стори същото. Този път стана по-лесно. Той отвори очи и видя задния двор на семейство Стоун и река Сако, блещукаща под следобедното слънце. Тя зърна Скалистите планини.

— Боже, чичо Били! Колко са красиви!

Били погледна спътника си. Дан беше кръстосал крак върху крак, сякаш беше жена, и игриво поклащаше едното си стъпало. Страните му отново бяха румени, очите му си бяха възвърнали блясъка, изчезнал по време на пътуването на запад.

— Тъй си е, миличка.

Дан се усмихна и пак затвори очи. При следващото му „завръщане“ здравето, донесено му от Абра, вече го напускаше. Все едно е увяхваща роза, оставена без вода — помисли си Били.

— Какво става?

— Чух сигнал. — Дан отново се усмихна, но този път насила. — Като от детектор за дим с изтощена батерия.

— А те дали са го чули?

— Надявам се.

12.

Роуз, която нервно крачеше напред-назад пред кемпера си, видя как Чарли Жетона тича към нея. Сутринта Верните се бяха нахранили до насита със съдържанието на предпоследния контейнер (сега в скривалището беше останал само един). След сутрешното „зареждане“, плюс енергията, която Роуз тайно беше вдишвала през последните дни, тя беше толкова превъзбудена, че не я сдържаше на едно място.

— Какво има, Чарли? — попита. — Кажи ми нещо обнадеждаващо.

— Засякох я. Достатъчно ли е обнадеждаващо? — Чарли, който също беше превъзбуден, хвана Роуз под мишниците и така я завъртя, че косата й се разпиля. — Засякох я! Само за няколко секунди, но беше тя!

— Видя ли чичо й?

— Не. Тя гледаше планините през предното стъкло. Каза, че са красиви.

— Вярно е. — Капелата победоносно се усмихна. — Нали, Чарли?

— И чичото каза същото. Идват, Роузи! Идват!

— Гадинката усети ли те?

Той я пусна и се намръщи:

— Не съм сигурен… Може би Дядо Кино щеше…

— Ти какво мислиш — нетърпеливо го прекъсна Роуз.

— Вероятно не.

— Устройва ме. Сега искам да се усамотиш на някое тихо място. Съсредоточи се и си наостри ушите. Ако… когато я чуеш отново, ела да ми кажеш. Не искам да й губим следите. Почувстваш ли, че губиш много енергия, ще получиш. Запазих мъничко.

— Засега не ми трябва. Ще слушам, ще слушам с двете уши! — Чарли налудничаво се изкиска и се затича. Според Роуз той не знаеше къде отива, обаче не й пукаше. Важното беше да се ослушва за малката гадина.

13.

Към обяд Дан и Били вече бяха в подножието на Флетайронс. Дан гледаше приближаващите се Скалисти планини и мислеше колко години се беше скитал къде ли не, за да не припарва тук. В паметта му изникна стихотворение — не си го спомняше дословно, но в общи линии ставаше дума за това, че дори дълги години да бягаш от нещо, накрая пак ще се озовеш в хотелска стая с гола крушка на тавана и до ръката ти ще стои револвер.

Бяха подранили, затова напуснаха магистралата и се отбиха в Боулдър. Били беше гладен. Дан не изпитваше глад, само любопитство, затова като спряха пред магазин на „Събуей“ и Фрийман го попита иска ли сандвич, поклати глава.

— Сигурен ли си? Трудни мигове те очакват — настоя Били.

— Ще се нахраня, когато приключим с тази история.

— Е, както кажеш…

Били влезе да си купи сандвич с пилешко от онези, наричани „футлонг“, защото бяха дълги точно един фут. Дан се свърза с Абра. Дискът се завъртя.

Бип.

Дан изчака Фрийман да излезе от закусвалнята и кимна към сандвича:

— Изчакай малко с това чудо. Така и така сме в Боулдър, искам да проверя нещо.

След пет минути бяха на Арапахо Стрийт. Дан помоли Били да спре на две пресечки от квартала с долнопробните барове и кафенета:

— Хапни си сега и да ти е сладко. Няма да се бавя.

Слезе от пикапа, застана на напукания тротоар и се загледа в неугледната триетажна сграда с обява на партерния прозорец: „АПАРТАМЕНТИ ПОД НАЕМ НА ИЗГОДНА ЦЕНА“. Моравата отпред беше като оплешивяла, в пукнатините в асфалта бяха поникнали плевели. Допреди малко Дан се съмняваше, че ще види някогашната къща: предполагаше, че отдавна е съборена и улицата е застроена с модерни жилищни сгради, обитавани от заможни безделници, които пият лате от „Старбъкс“, поне дузина пъти дневно проверяват страницата си във фейсбук и пускат безброй туитове. Само че къщата си беше на мястото и изглеждаше непроменена.

Били също слезе, застана до него и каза:

— Остават ни още сто и двайсет километра, Дано. Да вдигаме гълъбите, а?

— Да, тръгваме — промърмори Дан, но продължи да се взира в къщата с олющена зелена боя. Навремето тук живееше момченце; навремето то седеше на същия напукан тротоар и на същото място, на което сега стоеше Били Фрийман и лакомо отхапваше от великанския си сандвич. Момченцето чакаше баща си да се върне от събеседването за работата в хотел „Панорама“. Чакаше го, защото крилото на дървения делтапланер се беше счупило, но татко щеше да го залепи и да го укрепи с тиксо. Дали пък после нямаше да се съгласи да го пуснат заедно? Бащата беше страшен човек, но момченцето го обичаше, ах, как го обичаше!

— Навремето живеех тук с нашите. Преди да отидем в „Панорама“ — промълви. — Каква мизерия, нали?

Фрийман сви рамене:

— Виждал съм и по-мизерни жилища.

И Дан беше виждал, докато се скиташе из страната — например жилището на Дийни в Уилмингтън. Посочи вляво:

— Наблизо имаше няколко бара, единият се наричаше „Спуканият барабан“. Изглежда, градската управа нехае за обновяването на този квартал — нищо чудно кръчмата още да е там. Случеше ли се с татко да минем край нея, той се спираше и се заглеждаше през витрината, а пък аз усещах как жаждата го подтиква да влезе. Беше толкова силна, че и на мен ми се допиваше. Години наред се наливах с алкохол, но разбрах, че тази жажда е неутолима. Баща ми също го знаеше.

— Въпреки всичко си го обичал, нали?

— Да. — Дан не откъсваше поглед от неугледната жилищна сграда. Да, беше мизерна, да, нямаха пари, но… какъв ли щеше да е животът им, ако бяха останали тук? Ако не бяха попаднали в капана на „Панорама“? — Беше и добродушен, и зъл, обаче аз го обичах. Още го обичам.

— Така е с повечето деца — мъдро отбеляза Били. — Обичаш родителите си и се надяваш всичко да се подреди — какво друго ти остава? Да тръгваме, Дан. Крайно време е.

След половин час Боулдър остана зад тях и пикапът вече се движеше по стръмното шосе към върховете на Скалистите планини.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ПРИЗРАЧНИ ХОРА

1.

Макар че скоро щеше да се стъмни (поне в Ню Хемпшир), — Абра още седеше на задните стъпала на верандата и гледаше реката. Скокльо беше наблизо, на капака на компостера. Луси и Дейвид излязоха и седнаха от двете й страни. Джон Далтън ги наблюдаваше от кухнята и сякаш не забелязваше, че кафето в чашата му е изстинало. Лекарската му чанта беше на плота, само че нищо в нея нямаше да му свърши работа тази вечер.

— Влез да хапнеш нещо — предложи Луси, макар да знаеше, че Абра не иска… не може да сложи дори залък в устата, докато всичко не приключи. Но човек се вкопчва в привичното, в обичайните ежедневни „ритуали“. Всичко изглеждаше както трябва и опасността беше на хиляда и петстотин километра, затова на Луси й беше по-лесно да се държи нормално, отколкото на дъщеря й. Преди Абра имаше безупречната кожа на новородено, а сега около ноздрите й беше избило акне, а на брадичката — няколко гнойни пъпки. Бушуващи хормони, които известяват прехода към съзряването — искаше й се да е така, защото беше нормално. Но стресът също причинява акне. Причинява бледност, тъмни кръгове под очите. Абра изглеждаше зле почти колкото Дан, когато тя го видя последния път — качваше се в пикапа на господин Фрийман, движейки се бавно и с усилие като много болен човек.

— Не ме карай да се храня, мамо. Няма време. Пък и бездруго ще повърна.

— След колко време ще се случи, Аби? — попита Дейвид.

Тя не ги погледна, а продължи да се взира в реката, обаче Луси се досещаше, че дъщеря й не вижда мудно течащата вода. Беше се пренесла някъде далеч, където никой не можеше да й помогне.

— Скоро. Целунете ме и се върнете вкъщи.

— Но… — Луси не довърши, защото Дейв поклати глава. Само веднъж, но посланието беше ясно. Тя въздъхна, хвана Абра за ръката (студена като лед) и я целуна по страната. Дейвид целуна дъщеря си по другата страна.

— Не забравяй какво каза Дан. Ако нещо се обърка… — Луси млъкна.

— Хайде, прибирайте се. Започне ли, ще сложа Скокльо на скута си. Ще е нещо като сигнал да не ме прекъсвате. За нищо на света. Иначе ще изложите на опасност живота на вуйчо Дан и вероятно на Били. Може да се просна на земята, все едно съм изпаднала в несвяст, само че няма да е припадък, затова не ме докосвайте, не позволявайте и на доктор Джон да ме премести. Оставете ме, докато тази история приключи. Струва ми се, че Дан знае място, на което ще сме заедно.

— Главата ми не го побира — промърмори Дейв. — Питам се как ще го направите. Онази Роуз ще види, че те няма, и…

— Върнете се вкъщи. Още сега! — прекъсна го Абра.

Подчиниха се. Тримата застанаха до прозореца на кухнята; Луси умоляващо погледна Джон, който само сви рамене и поклати глава. Загледаха се в момиченцето на верандата, което беше обвило с ръце коленете си. Нямаше видима опасност, всичко изглеждаше спокойно. Но Луси изстена, когато дъщеричката й сложи на скута си вехтия плюшен заек Скокльо. Джон я стисна за рамото. Дейвид я хвана по-здраво през кръста и тя се вкопчи в ръката му. Моля те, господи, нека дъщеря ми да остане жива и здрава. Ако нещо има да става… нещо лошо… да се случи на брат ми, за чието съществуване доскоро не подозирах. Не и с нея.

— Всичко ще е наред — промълви Дейвид.

Тя кимна:

— Разбира се. Няма как иначе.

Наблюдаваха Абра. Луси знаеше, че ако я повика, тя няма да отговори. Защото беше другаде.

2.

В четири без двайсет местно време Били и Дан стигнаха до отбивката за базата на Верните в Колорадо; бяха подранили, което им даваше известно предимство. В края на павирания път се издигаше дървена арка, типична за всяко ранчо, на която беше пирографирано следното: „ДОБРЕ ДОШЛИ В КЪМПИНГ БЛУБЕЛ! ОСТАНИ ПОВЕЧКО, ДРУЖЕ!“ За разлика от това любезно приветствие надписът на крайпътната табела „ЗАТВОРЕНО ДО ВТОРО НАРЕЖДАНЕ“ никак не беше гостоприемен.

Били подмина табелата, без да намали скоростта, но очите му тревожно шареха във всички посоки.

— Никого не виждам. Даже на поляните, макар че можеше да оставят някой да дебне до оня кич, приветствената арка. Леле, Дани, изглеждаш кошмарно.

— Слава богу, че конкурсът за „Мистър Америка“ няма да е скоро — озъби му се Дан. — Остава около километър и половина, даже май няма и толкова. На крайпътната табела пише: „Панорамен изглед и зона за пикници“.

— Ами ако са сложили пост?

— Не са.

— Откъде знаеш?

— Знам, защото нито Абра, нито чичо й Били са идвали тук, следователно не знаят за съществуването на това място. А пък Верните не знаят за мен.

— Дано.

— Абра твърди, че всеки от тях е където очакваме. Проверила е. Сега млъкни за малко, че ми пречиш да се съсредоточа.

Той извика в спомените си Халоран. Няколко години след кошмарната зима в хотел „Панорама“ малкият Дани Торънс и готвачът от изгорелия хотел „Панорама“ често общуваха помежду си. Понякога разговаряха нормално, друг път — чрез телепатия. Дани обичаше майка си, но някои неща тя не би могла да разбере. Например какво представляват сейфовете, в които заключваш опасните неща, привлечени от озарението. При това трикът невинаги се получаваше. Един-два пъти Дан се опита да заключи в сейф пристрастеността си към алкохола, но се провали с гръм и трясък (може би защото тъкмо това му се искаше). За сметка на което госпожа Маси… и Хорас Дъруент…

Сега на полицата в дълбините на съзнанието му стоеше трети сейф, само че не така солиден като онези, които беше измайсторил като малък. Каква беше причината? Нима силата му беше намаляла? Или нещото, заключено в третата метална кутия, се различаваше от оживелите мъртъвци, имали неблагоразумието да го открият и да го навестят? А може би и двете предположения бяха верни… Не знаеше. Знаеше само, че сейфът не е солиден. Когато го отвореше, заключеното вътре можеше да го убие. Обаче…

— Това пък какво беше? — ококори се Били.

— А? — Дан се сепна. Притискаше ръка до корема си, сякаш така щеше да облекчи нетърпимата болка.

— Току-що каза: „Нямам избор.“ Какво означава?

— Нищо. — Бяха стигнали до зоната за пикници и Били завиваше, за да паркира край поляната с пейки и с малки ями за барбекю. Всичко тук беше почти като на Клауд Гап, само реката я нямаше. — Слушай внимателно — ако нещо се обърка, искам да се качиш в пикапа и да отпрашиш от тук!

— Смяташ ли, че ще се спася?

Дан не отговори. Болката се усилваше и пареше, ах, как пареше…

3.

Малко преди четири следобед през този понеделник в края на септември Роуз, придружавана от Мълчаливата Сари, се изкачи на „Покрива на света“.

Носеше прилепнали джинси, подчертаващи дългите й стройни бедра. Макар че беше хладно, Мълчаливата Сари беше само по неугледна синя домашна рокля, която се развяваше около дебелите й крака, стегнати в медицински чорапи. Капелата се спря до табелата на гранитната колона в подножието на трийсетината стъпала, водещи към наблюдателницата. Надписът гласеше, че някога на същото място се издигал прочутият хотел „Панорама“, който преди трийсет и пет години изгорял до основи.

— Усещам силни чувства, незнайни сили, Сари. — Мълчаливата кимна и Роуз продължи: — Знаеш ли, че съществуват подземни минерални извори — водата е гореща и парата излиза през пукнатините.

— Ъхъ.

— И на това място има подземен извор. — Капелата се наведе и помириса тревата и полските цветя. Ароматът им се смесваше с мириса на желязо от отдавна пролята кръв. — Долавям омраза, страх, предразсъдъци, похот. Ехо от убийство. Няма да ни нахрани, защото се е случило много отдавна, обаче ободрява. Какъв опияняващ букет!

Сари мълчеше, но не откъсваше поглед от нея.

— Погледни! — Роуз махна към стръмната дървена стълба към наблюдателницата. — Същинска бесилка, нали? Липсва само люкът.

Сари отново не продума. На глас. Мисълта й обаче

(няма възе)

беше ясна.

— Да, няма въже, любов моя, но една от нас ще увисне на това бесило. Или аз, или гадинката, която си напъха носа в живота ни. — Виждаш ли онова? — Капелата посочи боядисана в зелено барачка на около пет метра встрани.

Сари кимна. Роуз дръпна ципа на чантичката, закачена на колана й, порови вътре, извади ключ и го подаде на Мълчаливата. Сари тръгна към бараката; високата трева шумолеше в дебелите й чорапи с телесен цвят. Тя отключи катинара и отвори вратата; лъчите на залязващото слънце осветиха помещение, което беше малко по-голямо от дворен клозет. Близо до вратата стояха малка моторна косачка, пластмасова кофа, сърп и гребло. На задната стена бяха облегнати лопата и мотика. Човек нямаше зад какво да се скрие в малката барачка.

— Влез! — заповяда й Роуз. — Да видим как ще се справиш. И като знам колко енергия погълна, очаквам от теб чудеса.

Също като другите Верни и Мълчаливата Сари притежаваше мъничка дарба. Влезе в бараката, задуши като куче и обяви:

— Прасно.

— Майната му на праха. Искам да видя как ще направиш онзи номер. По-точно да не видя.

Сари не притежаваше способността да става невидима (никой от Верните не я притежаваше), обаче умееше да се размива и да се слива с околната среда, което не беше никак трудно предвид невзрачната й външност. Обърна се към Роуз, после наведе глава. Направи крачка встрани и сянката й се сля със сянката от дръжката на косачката. После застина… и изчезна.

Роуз затвори очи, отвори ги и видя Сари: стоеше до косачката и беше скръстила ръце на корема си като свенлива девойка, която гледа как другите се забавляват на вечеринката и се надява някой младеж да я покани да танцуват. Капелата се обърна към планините, а когато отново надникна в бараката, видя само малък склад, в който няма къде да се скриеш. Нямаше дори сенки, освен онази от дръжката на косачката. Всъщност…

— Лакътят ти стърчи — промърмори. — Виждам го.

Мълчаливата Сари притисна лакът до тялото си и за миг стана невидима… докато Роуз не се съсредоточи — тогава отново я зърна. Разбира се, защото знаеше, че Сари е там. Обаче появеше ли се гадинката (което щеше да е много скоро), нямаше да види нищичко.

— Браво, Сари — похвали я, опитвайки се да говори сърдечно. — Може да не ми потрябва помощта ти. Но ако се наложи, използвай сърпа. И тогава мисли за Анди. Разбра ли ме?

Като чу името на Анди, Сари се натъжи, лицето й помръкна, устните й затрепериха. Загледа се в сърпа и кимна.

Роуз се приближи до вратата и взе катинара:

— Ще те заключа отвън. Малката пикла може да прочете мислите на онези в хижата, но не и твоите. Защото се реят и почти ги няма. Ти си нашата мълчаливка, нали?

Сари отново кимна. Така си беше — открай време си мълчеше.

(ами)

Роуз се усмихна:

— Ключалката ли? Не я мисли. Мисли само как да не помръдваш. И да не гъкваш. Разбра ли ме?

— Ъхъ.

— А за сърпа разбра ли? — Роуз не би й дала пистолет дори ако Верните притежаваха оръжия.

— Сълп. Ъхъ.

— Ще се справя с гадинката — погълнах енергия и сега съм всесилна. Та като я надвия, ще отключа катинара и ще те пусна. Обаче ако ме чуеш да викам… чакай да си помисля… ако извикам: Не ме принуждавай да те накажа!, ще означава, че искам помощ. Ще се постарая малката да е с гръб към теб. Знаеш какво трябва да направиш, нали?

(ше се изкатея по стъубата и)

Роуз поклати глава:

— Не, Сари, няма да ти се наложи. Гадинката няма да стигне до платформата. Щеше да е жалко да изпусне такъв приток на енергия, а още по-жалко щеше да е, че няма да убие със собствените си ръце гадинката, след като дълго, дълго я изтезава. Обаче не биваше да рискува. Малката притежаваше много голяма сила.

— Да видим дали си запомнила, Сари: какъв сигнал от мен чакаш?

— Не ме фринуждавай да те накажа.

— За какво ще мислиш?

Очите на Мълчаливата, почти скрити под дългия й бретон, проблеснаха:

— Леванш.

— Правилно. Реванш за Анди, която беше убита от приятелите на гадинката. Обаче това ще стане само в краен случай, защото искам със собствените си ръце да се разправя с малката. — Тя стисна юмруци и ноктите й се забиха в кървавите полумесеци, които вече бяха издълбали в дланите й. — Но не забравяй — повикам ли те, ще дотичаш веднага. Не се колебай нито за секунда и не спирай, докато не забиеш сърпа в шията на проклетницата така, че да излезе през гърлото й.

Очите на Сари отново проблеснаха:

— Ъхъ.

— Браво, така те искам. — Роуз я целуна, затвори бараката и щракна катинара. Върна ключа в чантичката си и се облегна на вратата. — И още нещо, мила: ако всичко мине добре, първата порция еманация ще е за теб. Ще е най-апетитната, която си вкусвала.

Тя се върна при наблюдателницата, няколко пъти дълбоко си пое въздух и се заизкачва по стълбата.

4.

Дан беше опрял длани на една маса за пикник и стоеше с наведена глава и със затворени очи.

— Не знам какви са тия твои методи, ама им нямам доверие — промърмори Били. — Ще остана с теб.

— Не бива. И ти си имаш задача.

— Ами ако на половината път изгубиш съзнание? Дори да не припаднеш, как ще заловиш цялата шайка, а? Като гледам колко си зле, и петгодишно хлапе ще те надвие, и то с една ръка.

— Мисля, че скоро ще се оправя. И ще добия сили. Тръгвай, Били. Помниш ли къде да спреш пикапа?

— В дъното на паркинга при табелата, на която пише, че децата получават безплатна храна, когато колорадските отбори побеждават.

— Точно така. — Дан вдигна глава и видя, че Фрийман си е сложил големи тъмни очила. — Нахлупи си шапката, драги. Дръж се като младеж.

— Абе, сещам се за един номер, дето подмладява. Само че не знам дали още го мога…

Дан сякаш не го чу.

— Искам от теб още нещо — промърмори.

Изправи се и разпери ръце. Били пристъпи към него. Искаше му се да го стисне в мечешка прегръдка, но не посмя.

— Изборът на Абра беше правилен. Без теб сега нямаше да съм тук. А сега върви да си свършиш работата.

— И ти свърши своята, младежо. Разчитам на теб да караш влакчето до Кпауд Гап на Деня на благодарността.

— С удоволствие — кимна Дан. — Нито едно момче не е имало толкова хубаво влакче-играчка.

Обърна се и притискайки с длани корема си, бавно се затътри към стълба в другия край на поляната, на който бяха прикрепени две дървени стрелки. Едната посочваше на запад към наблюдателницата Пауни. Другата беше обърната на изток, към подножието на планината. На нея беше написано:

КЪМПИНГ „БЛУБЕЛ“.

Дан тръгна по пътеката за къмпинга. Били го проследи с поглед; известно време го виждаше през пожълтелите листа на трепетликите — приятелят му вървеше бавно, беше навел глава и си гледаше в краката. После се скри сред дърветата.

— Пази момчето ми — промълви Били. Не знаеше дали се обръща към Господ или към Абра, пък и едва ли имаше значение: този следобед и двамата бяха прекалено заети, за да се вслушат в молбата на такива като него.

Върна се при пикапа и взе нещо, което досега беше отзад, на мястото за товарите: момиченце с ококорени сини очи и с къдрава руса коса. Не тежеше — сигурно беше кухо.

— Как си, Абра? Дано не те е друсало много по пътя.

Русокоската носеше тениска на колорадските „Рокис“ и къси сини панталонки, но беше боса. И защо не? Момиченцето (което всъщност беше манекен, купен от изправен пред фалит детски магазин в Мартенсвил) не беше направило нито една крачка през живота си. Обаче коленете му се сгъваха и Били с лекота го настани на дясната седалка. Сложи му предпазния колан, понечи да затвори вратата, но му хрумна нещо и докосна шията на манекена, която също се огъна, макар и не много. Той отстъпи назад, за да види какво се е получило. Никак не беше зле: момичето сякаш гледаше нещо на скута си. Или молеше Всевишния да му даде сила за предстоящата битка. Не, никак не беше зле. Разбира се, ако онези типове нямаха бинокли.

Седна зад волана и изчака, за да даде преднина на Дан. Надяваше се приятелят му да не е припаднал по пътя към къмпинг „Блубел“.

В пет без четвърт включи двигателя и потегли обратно по пътя, по който бяха дошли.

5.

Дан крачеше с равномерно темпо въпреки горещината, разпростираща се в стомаха му — сякаш вътре имаше горящ плъх, който гризеше вътрешностите му, опитвайки се да излезе. За щастие вървеше нагоре — ако пътеката се спускаше по стръмното, нямаше да стигне до края й.

След десет минути стигна до завой и спря. Малко по-нататък трепетликите отстъпваха място на добре поддържана полегата морава, спускаща се към два тенискорта. Зад тях се виждаха паркинг за кемпери и дълга сграда, изградена от дървени трупи — хижа „Панорама“. Отвъд нея склонът отново се втурваше нагоре. На мястото на някогашния хотел на фона на яркосиньото небе се извисяваше дървена площадка, напомняща на платформа на кулокран:

Покривът на света. Щом Дан я зърна, си помисли

(бесилка)

също като Роуз Капелата. До перилото откъм паркинга за приходящи посетители стоеше жена с килнат назад цилиндър.

(Абра къде си)

(тук съм Дан)

Беше спокойна, ако се съдеше по гласа й. Браво на нея.

(те чуват ли те)

Нещо го погъделичка — усмивката й. Онази, злата.

(ако не ме чуват значи са глухи)

Чудесно.

(ела при мен но помни че ако ти кажа да си вървиш ЩЕ СИ ТРЪГНЕШ)

Абра не отговори и преди Дан да повтори казаното, тя беше до него.

6.

Съпрузите Стоун и Джон Далтън безпомощно гледаха как Абра се наклони и се просна така, че главата й се облегна на дъсчения под на верандата, а разперените й крака се отпуснаха на стъпалата. Скокльо се изплъзна от безжизнените й пръсти. Тя не изглеждаше нито заспала, нито припаднала — все едно беше изпаднала в кома или беше мъртва. Луси понечи да изтича при нея, но Дейв и Джон я задържаха.

Тя се опита да се изтръгне:

— Пуснете ме! Оставете ме да помогна на детето си!

— Не можеш — промълви Далтън. — Сега може да й помогне само Дан. Взаимно ще си помагат.

Луси впери в него обезумелите си от страх очи:

— Поне диша ли? Кажи ми, диша ли?

Дейв отговори вместо Далтън:

— Да, диша. — Само че дори той долови неувереността в гласа си.

7.

Щом Абра се появи, болката отслабна за пръв път, откакто се беше вкопчила в него в Бостън. Само че той не изпита облекчение, защото ужасното усещане се беше прехвърлило и върху Абра. Разбра го по изражението й, но забеляза и възхитата й, докато тя оглеждаше стаята, в която се беше озовала. Легло на два етажа, чамова ламперия и килим с избродирани кактуси и пелинови храсти. На килима и на долното легло бяха разхвърляни евтини играчки. На малкото бюро стояха няколко книги и пъзел с големи елементи. Радиаторът в другия край на стаята дрънчеше и съскаше.

Абра отиде до бюрото и взе една книга. На корицата беше нарисувано момиченце на велосипед с три колела, след който тичаше кученце. Заглавието гласеше „Да четем с Дик и с Джейн“.

Дан се приближи до нея и тъжно се усмихна:

— Момиченцето на корицата е Сали. Дик и Джейн са брат и сестра. Кучето се казва Джип. В един период от живота ми те бяха най-добрите ми приятели. Всъщност единствените ми приятели. И Тони, разбира се.

Абра остави книгата и се обърна към него:

— Каква е тази стая, Дан?

— Спомен. Преди много години тук имаше хотел и това беше моята стая. А сега е място, на което с теб можем да се срещаме. Знаеш ли за колелото, което се завърта, когато проникнеш в някого?

— Да.

— Тук е центърът му. Неговата ос.

— Как ми се иска да не си тръгваме! Чувствам се… в безопасност. Притеснява ме само… — Абра посочи големия френски прозорец. — Боде очите, сякаш не му е тук мястото. — Почти обвиняващо изгледа Дан и добави: — Нямало го е в детството ти. Признай, че е така.

— Признавам. Стаята ми беше без прозорци и от нея се излизаше в коридора към другите помещения в жилището на пазача. Аз я промених. Налагаше се. Знаеш ли защо?

Абра замислено го изгледа и промълви:

— Защото с миналото е свършено, въпреки че определя настоящето.

Той се усмихна:

— Взе ми думите от устата.

— Не, прочетох мислите ти.

Дан я заведе до френския прозорец, който не беше съществувал и който гледаше към моравата, тенискортовете, малката „Панорама“ и „Покривът на света“.

— Виждам я — прошепна Абра. — Горе е и не гледа насам, нали?

— Дано не гледа — промърмори Дан. — Много ли те боли, мило?

— Да, много. Обаче не ми пука. Защото…

Не довърши фразата, защото не беше необходимо. Дан знаеше какво иска да му каже. Бяха едно цяло и въпреки болката — физическа и душевна — чувството беше хубаво. Беше прекрасно.

— Дан?

— Да, слънце?

— Знаеш ли, че има призрачни хора? Не ги виждам, но ги усещам. А ти?

— И аз. — Призраците го съпровождаха от години. Защото миналото определя настоящето. Прегърна Абра през раменете, а тя го прегърна през кръста.

— Какво ще правим?

— Ще чакаме Били. Дано не закъснее. После… после всичко ще се случи много бързо.

— Вуйчо Дан?

— Да, Абра?

— Какво има в теб? Не е призрак. Струва ми се, че е… — Тя потрепери. — Прилича на чудовище.

Дан не отговори.

Абра отдръпна ръката си и отстъпи встрани:

— Ура! Виж кой идва!

Раздрънкан, неугледен пикап „Форд“ зави към паркинга за гости.

8.

Роуз се беше облакътила на перилото на наблюдателницата и гледаше пикапа, който тъкмо влизаше в паркинга. Еманацията беше изострила зрението й, но въпреки това тя съжали, че не е взела бинокъл. Сигурно в склада имаше поне няколко за гостите, които искаха да наблюдават птиците. Защо не се беше сетила да вземе?

Защото много неприятности ми се стовариха на главата. Болестта, плъховете, напускащи кораба, смъртта на Гарвана, причинена от гадин…

Да, да, така беше, но все пак трябваше да се сети. Запита се какво ли още е забравила, обаче бързо прогони тази мисъл. Още командваше парада, играта още се играеше по нейните правила. Всичко вървеше по план. Скоро момичето щеше да се качи на платформата, понеже притежаваше типичната за възрастта си глупава самоувереност и си въобразяваше, че заради дарбата си е неуязвимо.

Обаче аз те превъзхождам във всяко отношение, миличка. Ако сама не си разчистя сметките с теб, ще почерпя сила от другите Верни. Събрали са се в хижата, защото ти реши, че така ще е най-изгодно за теб. Само дето пропусна нещо важно: всички заедно образуваме възел, който никой не може да разсече и който ни превръща в грамаден акумулатор, от който при необходимост ще се заредя с енергия.

В краен случай имаше и резервен вариант — Мълчаливата Сари. Сари вече държеше сърпа. Не беше наред с главата, но пък беше безмилостна, кръвожадна и след като вникнеше какво се иска от нея, го изпълняваше безпрекословно. Освен това имаше зъб на гадинката и жадуваше за мъст. Сигурно изгаряше от желание да забие сърпа в гърба й.

(Чарли)

Чарли Жетона откликна на мига; въпреки че телепатичната му дарба беше нищожна в сравнение с тази на Гарвана, сега „предавателят“ му беше зареден от енергията на другите в хижата и менталният му глас беше отчетлив, силен и развълнуван.

(сигналът й е силен сигурно е наблизо би трябвало и ти да я усещаш)

Да, Роуз я усещаше, макар че се стараеше умът й да е затворен, та гадинката да не проникне вътре и да направи поразии.

(няма значение кажи на другите да са готови да ми се притекат на помощ)

В главата й прозвучаха множество гласове, които се надпреварваха да я уверяват, че са на нейно разположение. Дори болните заявиха, че ще направят каквото могат, и Роуз се трогна от жертвоготовността им.

Взря се в русокосото момиче в пикапа. Гледаше надолу. Четеше ли нещо? Събираше смелост? Или се молеше на Бога на човеците? Всъщност не я интересуваше.

Ела ми, гадинке. Ела при леля Роуз.

Само че от пикапа не слезе гадинката, а чичо й. Бавно заобиколи колата, като непрекъснато се оглеждаше. Разузнаваше, както се беше заканила малката пикла. Наведе се през спуснатото стъкло, каза нещо на момичето и отстъпи няколко крачи назад. Загледа се в хижата, после се обърна към наблюдателницата, открояваща се на фона на небето, и… помаха. Наглият пръдльо й помаха!!!

Роуз не се помръдна. Човъркаше я тревожна мисъл. Хм, чичо! Защо родителите на гадинката са възложили на чичото да я придружи, вместо сами да я доведат? Всъщност защо са й разрешили да дойде?

Убедила ги е, че няма друг изход. Че ако не дойде при мен, аз ще отида при нея. Логично е.

Да, беше логично, ала защо червеят на безпокойството я гризеше все по-настойчиво? Беше разрешила на гадинката да диктува правилата на играта. Което означаваше, че е допуснала да я манипулират. Защо? Защото схватката щеше да е на нейна територия и понеже беше взела предпазни мерки, но най-вече защото беше разгневена. Не, вбесена.

Отново се загледа в човека на паркинга. Пак вървеше напред-назад и се оглеждаше, сякаш да се увери, че не идват други Верни. На негово място и тя щеше да прави същото, обаче някакво гласче (може би интуицията) й нашепваше, че незнайно защо чичото се опитва да спечели време.

Имаше нещо гнило… Тя отново се втренчи в непознатия и този път забеляза, че не е толкова млад, както й се беше сторило отначало. Походката му беше на възрастен човек, при това измъчван от ревматизъм. А и момичето… защо не помръдваше?

За пръв път я жегна тревога.

Нещо не беше наред.

9.

— Тя гледа господин Фрийман! — възкликна Абра. — Да вървим.

Дан отвори френския прозорец, но се поколеба. Беше доловил тревожни нотки в гласа й.

— Нещо безпокои ли те, Абра?

— Ами… Може би си въобразявам, обаче се тревожа. Мръсницата не откъсва поглед от Били. Да тръгваме, моля те.

— Само минутка да свърша нещо. Подготви се и не се бой от нищо.

Дан затвори очи и отиде при металните кутии в най-отдалеченото кътче на съзнанието си. След толкова много години истинските сейфове щяха да са покрити с дебел слой прах, но двата, които той беше скрил още в детството си, бяха като нови. И защо да не са, след като бяха изработени от чисто въображение? Около третия, добавен наскоро, се виждаше тъмна аура и Дан си каза: Нищо чудно, че ми е зле.

Само че сега нямаше време тъкмо за тази метална кутия — тя щеше да почака. Отвори най-отдавнашния сейф; очакваше какво ли не… само че вътре нямаше нищо. Или почти нищо. В металната кутия, в която преди трийсет и две години беше заключил госпожа Маси, имаше шепа сивкав прах. Обаче в другата… Внезапно осъзна колко лекомислено е посъветвал Абра да не се страхува.

Тя запищя.

10.

На задната веранда на къщата в Анистън Абра затрепери. Краката й се загърчиха, петите й забарабаниха по дървените стъпала, ръката й, мятаща се като риба на сухо, изпусна горкия оръфан Скокльо.

— Какво й е? — изкрещя Луси и се спусна към вратата. Дейв се взираше като хипнотизиран в дъщеря си, гърчеща се като епилептичка, но Джон реагира светкавично и хвана Луси през кръста. Тя се задърпа и завика:

— Пусни ме! Отивам при нея!

— Не! — кресна Далтън. — Не бива, Луси!

Тя отново се замята и щеше да се освободи, ако и Дейвид вече не я държеше. След малко се поукроти и изсъска на Джон:

— Да знаеш, че ако дъщеря ми умре, ще те вкарам в затвора. — После злобно изгледа съпруга си: — А на теб няма да простя, докато съм жива.

— Погледни, тя се успокоява — посочи Далтън.

Абра вече не трепереше толкова силно, след малко гърчовете й престанаха. Страните й обаче бяха мокри, изпод стиснатите й клепачи се процеждаха сълзи и под светлината на залязващото слънце висяха на миглите й като диаманти.

11.

В някогашната стая на малкия Дани Торънс (сега изградена само от спомените) Абра се беше вкопчила в Дан и притискаше лице до гърдите му. Ето защо когато заговори, гласът й беше приглушен:

— Чудовището… няма ли го вече?

— Няма го.

— Закълни се в майка си.

— Заклевам се — каза Дан.

Абра вдигна глава и го погледна, за да се увери, че й казва истината, и чак после се осмели да огледа стаята.

— Как се усмихваше… — прошепна и потрепери.

— Да… Мисля, че се радваше на завръщането си у дома. Абра, посъвзе ли се? Защото трябва да го направим веднага. Времето ни изтече.

— Готова съм. Ами ако… ако то се върне?

Дан се замисли за сейфа. Беше отворен, но той можеше отново да го заключи, особено ако Абра му помогнеше.

— Мисля, че той… че то… не се интересува от нас, мило. Да тръгваме. Повтарям: ако ти кажа да се върнеш в Ню Хемпшир, веднага ще се подчиниш.

И този път Абра не отговори, обаче нямаше време за спорове. Дан прекрачи през перваза на френския прозорец и стъпи на пътеката. Абра вървеше редом с него, но вече не беше почти осезаема като в стаята на спомените, а отново замъждука.

Извън стаята самата тя е почти призрак — каза си Дан и едва в този момент си даде сметка на какъв риск се излага Абра. Не му се мислеше колко тънка е нишката, която я придържа към собственото й тяло.

Движейки се бързо, но без да тичат (иначе щяха да привлекат вниманието на Роуз, а им предстоеше да изминат седемдесетината метра до хижата и вече да не се виждат от наблюдателницата), Дан и призрачната му спътница прекосиха моравата и тръгнаха по павираната пътека между тенискортовете. Стигнаха до задната врата на „Малката Панорама“ и хижата вече ги скриваше от наблюдателницата. Чуваше се равномерното бучене на абсорбатор, от кофите за смет вонеше на развалено месо. Дан завъртя валчестата дръжка; вратата се оказа отключена, но той не я отвори веднага.

(всички ли са вътре)

(да всички освен Роуз побързай Дан трябва да побързаш защото)

Очите на Абра (те ту се появяваха, ту изчезваха, сякаш тя беше дете-актьор в архивен черно-бял филм) се ококориха:

— Онази е разбрала, че има нещо гнило.

12.

Роуз отново се загледа в пикапа: гадинката седеше с наведена глава и не помръдваше. Не поглеждаше чичо си (ако изобщо й беше чичо), нито се опитваше да слезе. Стрелката на индикатора в главата на Роуз премина от жълтото поле — „евентуална опасност“, в червеното — „тревога“.

— Хей! — провикна се някой. — Хей, дърта кранто! Я ме погледни!

Капелата извърна очи към човека на паркинга и смаяно ахна, защото онзи вдигна ръце и тромаво направи „циганско колело“. Роуз очакваше той да падне по задник, само че падна само шапката му. Отдолу се показа оредялата побеляла коса на седемдесет-осемдесетгодишен старец.

Роуз пак погледна пикапа: момичето седеше все така неподвижно и с наведена глава, без да прояви интерес към лудориите на чичо си. Внезапно всичко си дойде на мястото и тя осъзна онова, което щеше да проумее веднага, ако трикът не беше толкова изкусен: в кабината седеше манекен.

Но… малката пикла е тук! Чарли Жетона и другите в хижата усещат присъствието й; всички са заедно и знаят…

Роуз се хвърли към стълбата.

13.

Другите Верни се бяха скупчили до двата прозореца откъм паркинга и гледаха как Били Фрийман прави циганско колело… за пръв път от четирийсет години (при това предпоследното му изпълнение беше в нетрезво състояние). Пети Китайката се засмя:

— Да му се не види, какво прави тоя…

Не видяха как Дан влезе откъм кухнята, съпровождан от мъждукащото момиче. Той зърна двете купчини дрехи на пода и се досети, че шарката, с която Брадли Тревър беше заразил Верните, продължаваше да вилнее сред тях и да ги покосява. После се върна в дълбините на съзнанието си и намери третата метална кутия — онази, която пропускаше. Отвори я.

(Дан какво правиш)

Той се приведе, опря длани на бедрата си (болката продължаваше да го прогаря като нажежено желязо) и вдиша последното издихание на възрастната поетеса, което тя му беше дарила с предсмъртната си целувка. От устата му като дълга лента се проточи розова мъглица и при съприкосновението с въздуха доби тъмночервен цвят. В първия момент усети само блаженство — болката започна да стихва, докато стомахът му се освобождаваше от отровните останки на Кончета Рейнолдс.

— Момо! — извика Абра.

14.

Роуз стреснато се ококори. Гадинката беше в хижата!

И не беше сама.

Машинално проникна в новия ум и го заизследва. Да, тук имаше озарение, но то не я интересуваше тъкмо сега; сега най-важното беше да попречи на този човек да изпълни намеренията си. Тя прогони предателската мисъл, че може би е закъсняла.

15.

Верните се обърнаха, когато Абра извика. Някой прошепна:

— Това пък какво е, мамка му?

Облачето от червена мъгла доби формата на жена. Само за миг Дан надникна във водовъртежа в очите на Кончета и видя, че са младежки. Дотолкова беше завладян от видението, че не усети как някой проникна в ума му.

— Момо! — отново извика Абра и протегна ръце.

Жената може би я погледна. Може би дори се усмихна. После Кончета Рейнолдс изчезна, а тъмночервената мъгла се спусна над Верните, мнозина от които трепереха от страх и се бяха вкопчили един в друг. На Дан му хрумна, че сякаш вижда кръв, която се размива във вода.

— Нарича се еманация, жизнена енергия — каза на Верните. — Хранехте се с нея, смахнати изверги, а сега ще я погълнете и ще умрете.

Още докато обмисляше плана, си даваше сметка, че ако не действа мълниеносно, няма да доживее да се порадва на успеха си, обаче не предвиждаше, че ще се случи толкова бързо. Навярно и болестта си казваше думата, защото някои от Възела издържаха повече. Така или иначе всичко свърши за броени секунди.

Съществата… нечовеците… виеха в главата му като умиращи вълци. Воят им ужаси Дан, но не и спътницата му.

— Ох, че хубаво! — изкрещя Абра и размаха юмруци. — Вкусно ли е, а? Вкусна ли е момо? Яжте до насита! ИЗЯЖТЕ ВСИЧКО!

Те започнаха да се изпаряват. През тъмночервената мъгла Дан видя как мъж и жена се прегърнаха и допряха челата си едно до друго… и гледката го трогна, макар да знаеше за ужасните им престъпления. Видя как Малчото Еди безмълвно изрече „Обичам те“ и как Голямата Мо понечи да му отговори, после двамата се изпариха и дрехите им се спуснаха на пода.

Дан се обърна към Абра, за да й каже да побърза, но в този миг Роуз Капелата закрещя и през секундите, преди малката да я блокира, виковете на ярост и на безумна скръб изместиха всичко друго, дори блаженството от липсата на болка. И от липсата на рак в стомаха — обнадеждено си помисли Дан. Разбира се, щеше да е сигурен едва когато се видеше в огледало.

16.

Миг преди Роуз да заслиза по стълбите на наблюдателницата, смъртоносната мъгла от останките на момо обгърна Верните и ги унищожи за секунди.

Тя усети разкъсваща болка, напомняща бяла светлина. Писъци се забиваха в главата й като шрапнели. В сравнение с тези предсмъртни викове крясъците на Верните, загиващи при Клауд Гап, и на Гарвана, умиращ в Ню Йорк, бяха като немощно скимтене. Роуз залитна назад, сякаш я бяха ударили с тояга. Блъсна се в перилото, отскочи и се просна на дъсчената платформа. Някъде далеч жена, вероятно старица, ако се съдеше по немощния й глас, монотонно повтаряше:

— Не, не, не, не.

Това съм аз. Защото само аз останах.

Не момичето, а тя, Роуз, беше подведена от самоувереността си. Спомни си нещо

(много е забавно да гледаш как майстор на петарди гръмва от своя взрив)

казано от гадинката, и усети и гняв, и почуда. Верните й приятели и дългогодишни спътници вече ги нямаше. Бяха погубени от отрова. С изключение на страхливците, които бяха избягали, Роуз беше последната от „Верни на възела“.

Не, грешка! И Сари беше останала.

Роуз, трепереща като лист под притъмняващото небе, изпрати сигнал

(Сари жива ли си)

Мълчаливата моментално отговори — мислите й бяха объркани, изпълнени с ужас.

(да Роуз ама другите те са)

(остави другите не забравяй какво ти казах)

(не ме принуждавай да те накажа)

(браво Сари браво)

Ако гадинката не избяга, ако сглупи и се опита да довърши смъртоносното си дело…

Разбира се, че щеше да се опита, а Роуз беше събрала достатъчно информация от ума на спътника й и вече знаеше как заговорниците са избили Верните и как може да използва срещу връзката помежду им.

Гневът е могъщо оръжие.

Както и спомените от детството.

С усилие се изправи, машинално килна цилиндъра си под обичайния ъгъл и се приближи до перилото. Старецът от пикапа я зяпаше, но тя не му обърна внимание: беше извършил предателското си дело. По-късно щеше да се разправи с него, сега обаче погледът й беше отправен към „Малката Панорама“. Гадинката беше там… същевременно не беше. В къмпинга по-скоро присъстваше духът й. Обаче спътникът й — левак, когото виждаше за пръв път, беше тук и телом, и духом. И беше пълен с вкусна, питателна еманация.

Суровият му глас прозвуча в главата й.

(здрасти Роуз)

Наблизо имаше място, на което гадинката щеше да престане да мъждука и да се върне в тялото си. Чак тогава ще може да бъде убита. Нека Сари се погрижи за левака, но чак след като той се погрижи за малката пикла.

(привет Дани, момчето ми)

Роуз, кипяща от енергия благодарение на погълнатата еманация, сграбчи Дан, запрати го в центъра на диска и тръгна натам, без да обръща внимание на ужасените викове на Абра.

И когато натрапникът, зашеметен от изненадата и неспособен да се съпротивлява, се озова там, където го искаше, тя изпразни в него цялата си ярост. Вля му я като еманация.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

ЦЕНТЪРЪТ НА ДИСКА, ПОКРИВЪТ НА СВЕТА

1.

Дан Торънс отвори очи. Слънцето проникна през тях в главата му, пулсираща от болка, заплашвайки да прогори мозъка му. През пиянските години често го мъчеха главоболие и махмурлук, но никога толкова убийствени. До него някой хъркаше — противен, дразнещ и много познат звук. Така хъркаха гаджетата след тежък запой. Обърна глава и видя до себе легнала по гръб жена. Стори му се позната. Тъмната й коса беше като ореол, облечена беше с прекалено широка фланелка на „Индианците“ от Атланта.

Не е истина. Не съм тук. Аз съм в Колорадо, на „Покрива на света“ и трябва да приключа тази история.

Жената се претърколи, отвори очи и ги впери в него.

— Олеле, главата ми ще се пръсне! — изстена. — Донеси ми малко кока, татенце. В дневната е.

Той изумено я изгледа, внезапно го връхлетя гняв и се разпали; появи се от нищото, но нали открай време гневните му изблици бяха непредсказуеми и безпричинни — загадка, забулена в дълбока тайна.

— Кока ли? Кой я е купил?

Жената се усмихна и от устата й щръкна един-единствен пожълтял зъб. В този миг той се досети коя е.

— Ти я купи, татенце. Хайде, донеси ми. Като ми мине главата, хубавичко ще те изчукам.

Някак си се беше пренесъл в мизерното жилище в Уилмингтън и лежеше гол до Роуз Капелата.

— Какво си ми направила? Как се озовах тук?

Тя отметна глава и се засмя:

— Не ти ли харесва апартаментчето? А би трябвало, защото го извадих от спомените ти. Бягай да ми донесеш коката, задник! И по-живичко!

— Къде е Абра? Какво си и сторила?

— Убих я — равнодушно отговори Роуз. — От тревога за теб забрави да се пази и я изкормих като риба. Не можах да изсмуча цялата й енергия, но…

Пред очите на Дан се спусна червена пелена. Вкопчи се в гърлото на чернокосата жена и започна да я души. В главата му пулсираше само една мисъл: Никаквица, долна мръсница, никаквица, долна мръсница, аз пък ще убия теб, ще те убия, ще те убия…

2.

Мъжът ставаше за донор, но жизнената му сила не можеше да се сравни с тази на момичето. Стоеше приведен и леко разкрачен, с вдигнати юмруци — поза, типична за всеки мъж, обхванат от убийствена ярост. Разгневените мъже бяха лесна плячка.

Не можеше да чете мислите му, защото бяха закрити от червена пелена, но какво от това? Важното беше, че гадинката се намира тъкмо там, където я искаше. Малката пикла беше толкова изненадана и потресена, че машинално последва мъжа до центъра на диска. Така или иначе изненадата и потресът й нямаше да са за дълго: вече се задушаваше и скоро щеше да е мъртва, взривена от собствената си петарда.

(вуйчо Дан не, не, спри не е тя, не е тя)

Тя е! — помисли си Роуз и стисна още по-силно. Зъбът-бивна се заби в долната й устна. По брадичката й се стече кръв и намокри фланелката й. Роуз не усети болката, както не усещаше планинския вятър, развяващ буйната й черна коса.

— Аз съм! Ти беше моето татенце, татенцето от бара. Накарах те да си дадеш мангизите за доза кофти кока, а сега си искам обещаното. Тъкмо това ти се искаше да направиш, когато се събуди до оная пияна пачавра в Уилмингтън; тъкмо това щеше да направиш с нея и с кретенчето й, ако беше мъж и ти стискаше. Баща ти знаеше как да се оправя с тъпи, непокорни жени, баща му също е знаел. Понякога жената иска само своето. Иска си…

Забуча мотор на приближаващ се автомобил. Не я беше грижа. Не усещаше болката в устната и кръвта, изпълваща устата й. Момичето се задушаваше и се гърчеше. Внезапно в главата на Роуз избухна оглушителна мисъл, рев на ранено същество:

(БАЩА МИ НЕ ЗНАЕШЕ!)

Тя се помъчи да я прогони, да освободи съзнанието си… в този момент пикапът на Били Фрийман се блъсна в подпорите на наблюдателницата и Роуз се просна на дъските. Шапката й отхвръкна.

3.

Не се намираше в мизерното апартаментче в Уилмингтън, а в някогашната си отдавна изчезнала стая в хотел „Панорама“ — в центъра на диска. До него не беше нито Дийни, до която се беше събудил в онзи апартамент, нито Роуз.

Беше Абра. Той я душеше и очите й сякаш щяха да изскочат от орбитите си.

Малката отново започна да се променя, защото Роуз се опита да се вмъкне в главата му, вдъхвайки му яростта си и подсилвайки неговата. Внезапно нещо се случи и Капелата изчезна. Само че щеше да се върне.

Абра се държеше за врата, кашляше и се взираше в него. Изглеждаше съвсем спокойна, което беше необичайно за момиче, което за малко не е било удушено.

(какво пък… знаехме че няма да е лесно)

— Не съм като баща ми! — извика Дан. — Не съм!

— И слава богу — отбеляза Абра и дори се усмихна. — Кибритлия си, вуйчо Дан — още едно доказателство, че сме родственици.

— Не го обръщай на шега! — намръщи се той. — Едва не те убих. Край! Веднага се връщай в Ню Хемпшир!

Тя поклати глава:

— Да, налага се да се върна за малко, но не тъкмо сега, защото съм ти необходима.

— Заповядвам ти! Изчезвай незабавно!

Тя скръсти ръце и не помръдна.

— Да му се не види! — Дан прокара пръсти през косата си. — Голям инат си!

Абра посегна към дланта му:

— Заедно ще довършим тази… работа. Да тръгваме. Тук вече не ми харесва. Хванаха се за ръце и стаята, в която беше живял малкият Дани Торънс, се разпадна във въздуха.

4.

Преди онова, което последва, Дан успя да види превърната в хармоника предница на пикапа, който се беше ударил в една от подпорите на наблюдателницата и от радиатора излизаше пара. Видя как куклата-двойничка на Абра, се подава през спуснатото стъкло и как пластмасовата й ръка се е извила под неестествен ъгъл. И как Били, по чието лице се стичаше кръв, се мъчи да отвори предната врата.

После някой хвана главата му и я завъртя, опитвайки се да му прекърши шията. Само след секунда Абра отблъсна ръцете на Роуз, погледна нагоре и злобно подхвърли:

— Май силите не ти достигат, дърта страхливке! Кофти опит!

Роуз застана до перилата, нагласи грозната си капела и просъска на момичето:

— Я кажи, хубаво ли ти беше, когато вуйчо ти те душеше? Още ли го обичаш?

— Не той, а ти се опитваше да ме убиеш!

Окървавените устни на Роуз се разтеглиха в грозна гримаса, минаваща за усмивка:

— Грешиш, съкровище. Само се възползвах от онова, което се таи в него. Би трябвало да го знаеш, защото двамата си приличате.

Опитва се да ни отвлече вниманието — каза си Дан. — От какво? От това ли? — Загледа се в малката постройка, боядисана в зелено — дворен клозет или склад за инструменти.

(можеш ли)

Не се наложи да довърши мисълта си. Абра се обърна и се втренчи в бараката. Катинарът изскърца, счупи се и падна в тревата. Вратата зейна. В малкото помещение имаше само няколко сечива и старомодна моторна косачка. На Дан му се стори, че усеща някакво присъствие, но сигурно си въобразяваше, защото нервите му бяха опънати. Двамата отново погледнаха нагоре, обаче Роуз вече не стоеше до перилото.

Били най-после отвори вратата на пикапа. Слезе, олюля се, но запази равновесие.

— Дани, добре ли си? А това… Това Абра ли е? Боже, едва се вижда!

— Слушай, Били. Ще имаш ли сили да отидеш до хижата?

— Май да. А онези, дето са вътре?

— Вече ги няма. Тръгвай веднага.

Старецът безропотно се подчини и тръгна надолу по склона, залитайки, сякаш беше пиян. Дан посочи стълбата към платформата и въпросително повдигна вежди. Абра поклати глава

(не тя иска тъкмо това)

и го накара заедно да заобиколят наблюдателницата, докато се озоваха на място, от което се виждаше малко от цилиндъра на Роуз. Сега бяха с гръб към бараката, обаче Дан не се тревожеше, защото се беше уверил, че там няма никого.

(Дан налага се да се върна за малко за да заредя)

Тя му изпрати картинка: безкрайно поле със слънчогледи, които едновременно се отварят към слънцето. Ясно — трябваше да се погрижи за физическото си тяло. Правилно.

(тръгвай)

(ще се върна веднага щом…)

(тръгвай не се тревожи за мен)

С малко повече късмет при завръщането й всичко тук вече щеше да е приключило.

5.

В Анистън Джон Далтън и съпрузите Стоун видяха как Абра дълбоко си пое въздух и отвори очи.

— Скъпа! — извика Луси. — Свърши ли се?

— Малко остава.

— От какво са тези синини на шията ти? Да не би…

— Мамо, стой там. Бързам да се върна, за да помогна на Дан. — Пресегна се за Скокльо, но преди да вземе опърпания плюшен заек, очите й се затвориха и тя се вцепени.

6.

Роуз предпазливо надникна иззад перилото и видя как Абра изчезна. Ама разбира се! Времето на гадинката тук беше ограничено, налагаше й се да се връща, за да си почине и да се зареди с енергия. Присъствието й в къмпинг „Блубел“ почти не се различаваше от присъствието й преди време в супермаркета, само че този път беше по-силно. Защо? Защото онзи човек й помагаше, все едно подсилваше мотора й. Ако той умре, преди малката пикла да се върне…

Роуз застана до перилото, погледна надолу и се провикна:

— На твое място щях да избягам, докато още мога, Дани. Не ме принуждавай да те накажа.

7.

Мълчаливата Сари се беше съсредоточила в случващото се на „Покрива на света“ (беше наострила уши, слушаше и чрез несъмнено ограничения си ум) и в първия момент не разбра, че вече не е сама в бараката. Сепна се едва когато долови миризмата. Миришеше на нещо гнило. Не посмя да се обърне, защото вратата беше отворена и човекът отвън можеше да я види. Стоеше неподвижно и държеше сърпа.

Чу как Роуз каза на непознатия да си върви, докато не е станало твърде късно, и в същия момент вратата започна да се затваря сама.

— Не ме принуждавай да те накажа! — провикна се Роуз. Сигнал, приканващ Сари да изтича навън и да забие сърпа в шията на нахалната гадинка; обаче гадинката я нямаше, значи трябваше да се пререже гърлото на непознатия.

Преди Сари да направи и крачка, леденостудени пръсти се вкопчиха в ръката й, държаща сърпа.

Тя се обърна (сега нямаше опасност да я видят, защото вратата беше затворена) и на оскъдната светлина, проникваща през пролуките в дъсчените стени, зърна нещо. Нещо, заради което от мълчаливата й уста се изтръгна писък. Докато захласнато наблюдаваше случващото се на „Покрива на света“, в бараката се беше появил мъртвец. Хищното му, покрито със слуз лице, беше белезникавозелено като гнило авокадо, очите му сякаш висяха от орбитите. Отдавнашни петна от плесен покриваха костюма му, но разноцветните конфети по раменете му бяха нови-новенички.

— Чудесно празненство, а? — Той се ухили и устните му се разкъсаха.

Сари отново изпищя и замахна със сърпа към лявото му слепоочие. Извитото острие се заби дълбоко, само че не потече кръв.

— Дай ми целувчица, красавице — каза Хорас Дъруент и полуразложеният му език се стрелна навън. — Отдавна не съм бил с жена. — Притисна разкъсаните си, загниващи устни до устните на Сари и я стисна за гърлото.

8.

Роуз видя как вратата на бараката се затвори, чу писъка и разбра, че вече няма кой да й помогне. След няколко секунди гадинката щеше да се върне и тогава тя щеше да е сама срещу двама противници. Не биваше да го допусне. Втренчи се в човека в центъра на диска и събра цялата си мощ, подсилена от вдишаната еманация.

(удуши се сам ВЕДНАГА)

Той протегна ръце към шията си, но бавно, много бавно. Съпротивляваше се, и то успешно, което я вбеси. Роуз очакваше момичето да не се предаде без бой, обаче онзи левак долу беше възрастен, следователно би трябвало да отблъсне с лекота нищожната му енергия.

Така или иначе постепенно го надвиваше.

Ръцете му стигнаха до гърдите… до раменете и накрая до гърлото, но там се спряха — Роуз чуваше как онзи се задъхва от усилието. Тя натисна още малко и ръцете стиснаха гърлото, спирайки притока на въздух.

(точно така мръснико дето ми се пречкаш стискай стискай стискай СТИС…)

Нещо я удари — не беше юмрук… по-скоро приличаше на силен тласък от сгъстен въздух. Тя се огледа и зърна блещукане, което се задържа само за една-две секунди — достатъчно дълго, за да я разсее. А когато се обърна, момичето се беше върнало.

Този път Роуз не усети порив от сгъстен въздух, а допира на длани, които едновременно бяха и големи, и малки. Бяха на гърба й. Случило се беше най-лошото: гадинката и приятелят й бяха обединили усилията си. За пръв път я загриза червейчето на страха. Опита се да отстъпи от перилото, но не можа. Напрягаше цялата си сила, за да се задържи на едно място, ала надали щеше да издържи дълго без поддръжката на Верните.

Ако не беше онзи тласък… не беше предизвикан от мъжа, а момичето още го нямаше…

Едната ръка се отмести от кръста й и перна цилиндъра й. Това вече беше смъртна обида — никой нямаше право да й пипа шапката, никой. Тя закрещя и за миг събра достатъчно сила, за да се оттласне от перилото и олюлявайки се, заднишком да тръгне към средата на дървената платформа. После ръката се върна на гърба й и отново я заблъска напред.

Тя погледа двамата долу. Мъжът беше стиснал клепачи и така се напрягаше, че жилите на шията му се бяха издули и по лицето му като сълзи се стичаха едри капки пот. Очите на момичето бяха отворени и безмилостни. То се взираше в Роуз. И се усмихваше.

Роуз с все сила се дръпна назад, но все едно се удари в каменна стена, която неумолимо я тласкаше напред, докато коремът й не се притисна в перилото. То страховито заскърца.

За миг й хрумна да се спазари с онези двамата. Да обещае на малката, че ще работят заедно за създаването на нов „Възел“ и че вместо да умре през 2070 или през 2080, Абра Стоун ще живее хиляда години. Даже две хиляди. После осъзна, че няма да я съблазни. Защото всяка тийнейджърка се мисли за безсмъртна.

Не, няма да се пазари, нито да моли за милост! Няма да им се остави, няма! Наведе се и изкрещя:

— Да го духате! Да го духате и двамата!

Момичето се усмихна още по-широко… зла, ужасяваща усмивка.

— О, не! — заяви. — Ти ще го духаш!

Този път не се чу скърцане, а трясък, напомнящ изстрел, и Роуз Капелата полетя надолу.

9.

Падна с главата надолу и мигновено започна кръговратът. Вратните й прешлени бяха счупени и главата й се беше килнала („Също като цилиндъра й“ — помисли си Дан) под почти невъзможен ъгъл. Дан държеше Абра за ръката, която ту се появяваше, ту изчезваше (момичето също беше започнало своя кръговрат между задната веранда на дома си и „Покрива на света“), и двамата наблюдаваха умиращата жена.

— Боли ли, а? — попита я Абра. — Дано те боли! Дано адски те боли!

Капелата се ухили. Вече нямаше човешки зъби; останала беше само пожълтялата бивна, над която очите блестяха като живи сини камъчета. После цялата Роуз изчезна.

Абра се обърна към Дан. Още се усмихваше, но в усмивката й вече нямаше нито гняв, нито злост.

(боях се за теб страхувах се да не би тя)

(почти успя но там имаше някого)

Той посочи нагоре към мястото, на което останките от счупеното перило стърчаха на фона на небето. Абра погледна натам и отново извърна очи към Дан — явно беше озадачена. Той само поклати глава.

Сега тя посочи, но не нагоре, а надолу.

(навремето имаше един фокусник със същата шапка казваше се Мистерио)

(а ти окачваше лъжици на тавана)

Абра кимна, но не вдигна глава, а продължи да се взира в цилиндъра.

(трябва да го унищожиш)

(как)

(изгори го господи Фрийман казва че е отказал цигарите обаче още пуши надушвам миризмата сигурно в пикапа има кибрит)

— Непременно трябва да изгориш проклетата шапка! Обещаваш ли, че ще я изгориш?

— Да.

(обичам те вуйчо Дан)

(и аз те обичам)

Прегърнаха се. След миг тя се превърна в дъжд. После в мъгла. Накрая изчезна.

10.

На задната веранда на къща в Анистън, Ню Хемпшир, сред здрача, който скоро щеше да отстъпи място на нощния мрак, едно момиче бавно се изправи и се олюля, сякаш щеше да загуби съзнание. Но не падна, защото майка му и баща му се втурнаха към него и заедно го внесоха в кухнята.

— Нищо ми няма — прошепна Абра. — Пуснете ме, не съм малко дете, че да ме носите.

Те се подчиниха. Все пак баща й остана до нея, за да я подхване, ако забележи, че краката й се подкосяват, но Абра вече се беше окопитила напълно.

— А Дан как е? — попита Джон.

— Добре е. Господин Фрийман катастрофира с пикапа — всъщност нарочно го блъсна, — и има ей толкова голяма рана тук — тя посочи страната си. — Обаче мисля, че и той е добре.

— Какво стана с онези изчадия? С „Верни на възела“?

Абра приближи длан до устните си и духна върху нея:

— Изчезнаха. — И добави: — Какво има за вечеря? Умирам от глад.

11.

Абра успокои родителите си, че Дан е добре, но всъщност не беше точно така. Той се приближи до пикапа, седна на шофьорското място, но не се намести зад волана, а се обърна настрани и спусна крака през отворената врата. Искаше да си почине и да си подреди мислите. Какво щеше да каже на ченгетата? Обикаляме страната, докато съм в отпуска. Хрумна ми да се отбием в Боулдър, където живеех в детството си. После дойдохме тук, за да се качим на „Покрива на света“, обаче в къмпинга нямаше никого. Бях в настроение и се обзаложих с Били, че ще засиля пикапа по нанагорнището и ще стигна чак до наблюдателницата. Карах прекалено бързо, загубих контрол над волана и се блъснах в подпората. Много съжалявам. Адски глупава постъпка.

Като нищо щеше да му друснат солена глоба, но имаше и нещо хубаво — поне нямаше да го глобят за употреба на алкохол. Надникна в жабката и намери флакон със запалителна течност. Запалката „Зипо“ сигурно беше в джоба на Били, но пък имаше две наченати картончета кибрит; Дан слезе, отиде до цилиндъра и обилно го поля със запалителната течност. Клекна, драсна клечка кибрит и я пусна в шапката. Цилиндърът изгоря бързо, обаче вонята беше ужасна и Дан се отдръпна, докато проклетото нещо не се превърна в пепел.

Отмести поглед от сивкавата купчинка и видя, че към него се приближава Били, който от време на време бършеше с ръкава на ризата си окървавеното си лице. Докато двамата старателно отъпкваха пепелта (не биваше да остава нито едно въгленче, което да причини горски пожар), Дан разказа на Били версията, която смяташе да представи на ченгетата от колорадската полиция, и добави:

— Разбира се, ще платя от джоба си щетите — бас държа, че ще ми излезе доста солено. Добре че имам малко спестени пари.

Били изсумтя:

— Дрън-дрън! Кой ще те съди за нанесените щети? От Верните са останали само дрехите им. Проверих в хижата.

— За съжаление наблюдателницата е собственост на прекрасния щат Колорадо.

— Жалко — промърмори Фрийман. — И не е справедливо, като се има предвид каква услуга направи твоя милост не само на местните, но и на хората по целия свят. Къде е Абра?

— Върна се вкъщи.

— Хубаво. Я кажи, свърши ли всичко? Наистина ли свърши?

Дан кимна. Старецът се загледа в пепелта от цилиндъра на Роуз и по-младият човек поясни:

— Изгоря за секунди. Зрелищно — като специален ефект във филм.

— Ами сигурно беше много вехт.

И пълен с магии — наум добави Дан. — Черни магии. Отиде до пикапа и седна зад волана, за да се погледне в огледалцето за обратно виждане.

— Виждаш ли нещо, дето не му е мястото там? — попита Били. — Мама все така ми казваше, когато ме заварваше да се любувам на отражението си в огледалото.

— Не — отвърна Дан. И се усмихна. Усмивката му беше измъчена, но искрена. — Нищичко.

— Тогава викай ченгетата. По принцип ги избягвам, но тъкмо сега ще ми е драго да ги видя. От това място тръпки ме побиват. — Изгледа Дан изпод око и добави: — Гъмжи от призраци, нали? Затова онези изчадия са го избрали.

Несъмнено, но почти всеки човек освен Ебенизър Скрудж знае, че има и добри, и лоши призрачни хора — каза си Дан.

С Били тръгнаха към хижата, но той спря и се обърна към наблюдателницата. Не се изненада, като видя, че един човек стои до счупеното перило. Човекът вдигна ръка (билото на Поуни Маунтин се провидя през прозрачната му длан) и изпрати въздушна целувка, която Дан помнеше от детството си. Никога нямаше да я забрави. Беше нещо като ритуал за лека нощ.

Хайде в леглото, док. Приятни сънища. Да сънуваш дракон и утре да ми разкажеш за него.

Дан знаеше, че ще плаче, но по-късно. Сега не беше моментът. Вдигна ръка и също изпрати въздушна целувка. Още няколко секунди се взира в онова, което беше останало от баща му, после заедно с Били слязоха на паркинга. Там се обърна още веднъж.

Никой не стоеше на „Покрива на света“.

ДОКАТО ЗАСПИШ

СТРАХ е акроним на Стана Тип-топ Рехабилитация Адски Хубаво.

Стара поговорка на Анонимните алкохолици

ГОДИШНИНА

1.

Съботните обедни събрания на Анонимните алкохолици във Фрейзиър бяха най-отдавнашните в Ню Хемпшир; първата сбирка, ръководена от Дебелака Боб Д., който се познаваше със създателя на програмата Бил Уилсън, се беше състояла през далечната 1946. Дебелака Боб отдавна беше покойник (в гроба го беше изпратил рак на белите дробове, защото по онова време пияниците, опитващи се да спрат алкохола, пушеха като комини, а на новаците нареждаха да си траят и да изпразват пепелниците), но на събранията продължаваха да идват много алкохолици и хора, стараещи се повече да не посягат към чашката. Днес залата беше претъпкана, имаше дори правостоящи, защото накрая щеше да има почерпка с пица и с торта; така се честваха всички годишнини, а през този ден един от групата празнуваше петнайсет години, откакто беше отказал алкохола. Отначало се обръщаха към него с Дан или Дан Т., но скоро се разчу за работата му в хосписа (ненапразно списанието на Анонимните алкохолици се нарича „Лоза“[1]) и всички започнаха да му викат Доктора или Док. Тъй като навремето и родителите му го наричаха така, той смяташе прякора за ирония на съдбата… но добронамерена. Животът е колело, което непрестанно се върти и неизменно се връща в изходната позиция.

По молба на Дан днес ръководител беше истински лекар на име Джон и сбирката мина по обичайния начин. Присъстващите се развеселиха от разказа на Ранди М. как е повърнал върху ченгето, спряло го за шофиране в нетрезво състояние, и гръмко се разсмяха на продължението: след една година Ранди открил, че същият пътен полицай е включен в Програмата за отказване от алкохола. Маги М. се разрида, докато разказваше (или „споделяше“, казано на жаргона на Анонимните) как отново са й отказали съвместно попечителство над двете й деца. Изповедта й беше последвана от обичайните банални утешения („Изчакай и времето ще свърши своето“, „Нещата се случват, ако ги искаш“ и „Не се предавай, докато не се случи чудо“), докато тя престана да ридае и само от време на време изхлипваше. Когато нечий мобилен телефон иззвъня, всички се провикнаха:

— Висшата сила повелява веднага да го изключиш! Някаква млада жена си разля кафето, защото ръцете й неудържимо трепереха, но и това беше в реда на нещата: почти на всяка сбирка се случваха подобни инциденти.

В един без десет Джон Далтън обяви събирането на волни подаяния („Издържаме се от нашите дарения, както знаете“) и попита има ли въпроси. Тревър К., който беше открил събранието, стана и помоли (както обикновено) някой да му помогне да почисти кухнята и да прибере столовете. Йоланда К. раздаде медальоните — два бели (за двайсет и четири часово въздържание) и един виолетов (за пет месеца трезвеност, наричан още „медальон на виолетовото динозавърче Барни“), после, както й беше обичай, се провикна:

— Ако днес не сте консумирали алкохол, поздравете с ръкопляскане себе си и своята Висша сила!

Всички заръкопляскаха.

Джон изчака да стихнат аплодисментите и обяви:

— Днес един от нас чества петнайсетата си годишнина като трезвеник. Кейси К., Дан Т., заповядайте при мен.

Присъстващите отново заръкопляскаха. Дан тръгна по пътеката между столовете — бавно, за да върви редом с Кейси, който вече се подпираше на бастун. Джон подаде на Кейси медала с гравираното римско число XV и Кингсли го вдигна, за да го видят всички.

— Не вярвах, че това момче ще издържи толкова дълго — каза, — защото беше АА от самото начало. Тоест — Адски Алкохолизиран.

Макар шегата му да беше банална и изтъркана, всички се засмяха. Дан също се усмихна, но сърцето му биеше до пръсване. Мислеше само как ще издържи онова, което следваше, без да припадне. За последно беше изпитал толкова силен страх, когато беше под „Покрива на света“, гледаше нагоре към Роуз Капелата и се мъчеше да не се удуши със собствените си ръце.

Побързай, Кейси. Моля те, побързай, преди да ме е напуснала или смелостта, или онова, което хапнах на закуска.

Може би Кингсли също беше надарен с мъничко озарение… или пък забеляза нещо в погледа на Дан. Така или иначе довърши приветствената реч по бързата процедура:

— Младежът обаче опроверга съмненията ми и е пример за подражание. Защото шестима от всеки седем души, които идват при нас, бързо вдигат бял флаг и отново посягат към чашата. Седмият е чудото, което придава смисъл на живота ни. Такова чудо сега стои пред нас в цялата си прелест. Заповядай, Док, заслужил си го.

За секунда Дан се изплаши, че медалът ще се изплъзне от ледените му пръсти и ще падне на пода, но Кейси хвана ръката му, прегърна го и му прошепна:

— Избута още една година, тарикат такъв. Честито! — И бавно тръгна обратно към почетното си място в дъното на залата, където седяха „старите пушки“.

Дан остана сам пред всички; толкова силно стискаше медальона, че сухожилията на китките му изпъкваха. Присъстващите, вперили погледи в него, очакваха да сподели с тях дългогодишния си опит като трезвеник и да им вдъхне сила и надежда.

— Преди няколко години — подхвана той, но от вълнението сякаш буца заседна в гърлото му. Преглътна и продължи: — Преди няколко години, докато пиех кафе с онзи накуцващ господин, който току-що ми връчи наградата, той ме попита дали спазвам Петата стъпка: „Честно да признаваме за прегрешенията си пред Бог, пред себе си и пред ближните.“ Отвърнах, че в общи линии я спазвам. Хората, които нямат нашия проблем, биха приели този отговор… и това е една от причините да ги наричаме жители на планетата Земя.

Присъстващите се позасмяха. Дан дълбоко си пое въздух и си каза, че щом се е справил с Роуз и с нейните Верни, значи ще издържи и това изпитание. Само че имаше разлика, много голяма разлика. Сега той не беше Героя Дан, а Дан Боклука. Живял беше достатъчно дълго, за да се убеди, че във всеки човек има поне малка купчинка отпадъци, но това не беше утеха за онзи, който е принуден да изнесе на показ боклука си.

— По време на онзи разговор Кейси К. ми каза още нещо: „Мисля, че едно прегрешение не можеш да забравиш, защото се срамуваш да го признаеш. Ако е така, повярвай, че не си първият.“ Посъветва ме да го споделя, да се отърся от бремето. Напомни ми как на нашите сбирки стотици пъти съм чувал някой да казва, че тайните са неговата болест. И ме предупреди, че ако не се изповядам, рано или късно ще се озова на бара с чаша в ръка. Така ли беше, Кейс?

Кингсли, който седеше приведен и беше хванал с две ръце дръжката на бастуна си, само кимна.

Сълзи парнаха очите на Дан и той си помисли: Господи, помогни ми да довърша, без да се изложа пред всички.

— Тогава не споделих тайната си. Години наред си казвах, че ще я отнеса в гроба си. Обаче Кейси имаше право — разбрах, че ще умра, ако отново започна да пия. Не искам да умирам, защото сега има за какво да живея. Затова…

Сълзите, проклетите сълзи все пак рукнаха, но след като беше направил решаващата стъпка, нямаше връщане назад. Избърса ги с опакото на свободната си ръка и продължи:

— Помните ли какво гласи един от Обетите? „Няма да съжалявам за миналото, но и няма да затварям вратата към него.“ Може да ви се стори богохулствено, обаче тъкмо това правило е пълна глупост и е позор за иначе вярната и точна Програма. Разкайвам се за много свои постъпки, но е време да отворя вратата… колкото и да не ми се иска.

Хората в залата наостриха уши. Дори двете жени, които раздаваха картонени чинийки с пица, застанаха на прага на кухнята и се загледаха в него.

— Малко преди да зарежа алкохола, се събудих до жена, с която се бях запознал в някакъв бар. Бяхме в нейното жилище — мизерна дупка на човек без средства, сломен от съдбата. И аз бях като нея, навярно и двамата бяхме в град Фалит поради една и съща причина. И вие я знаете. — Той сви рамене. — Започнеш ли да пиеш, спукана ти е работата. Отначало бутилката ти отнема малко, после още малко и накрая всичко. Онази жена се казваше Дийни — другите подробности за нея съм забравил, но името й помня още… Облякох се и си тръгнах, но преди това й откраднах парите. Оказа се, че все пак тя притежава нещо, което аз нямам — докато ровех в портфейла й, се обърнах и видях сина й. Момченце с провиснала от урина пелена. Предишната вечер с жената бяхме купили кока и прашецът още беше на масичката. Малкият го видя и се пресегна да си вземе. Помисли си, че е захар.

Дан отново си избърса сълзите.

— Сложих коката по-далеч, та момченцето да не я достига. Не беше достатъчно, но само това направих. После пъхнах в джоба си парите и се изнизах. Готов съм на всичко, за да върна лентата назад и да поправя стореното. Само че е невъзможно.

Жените, които раздаваха пиците, се върнаха в кухнята. Няколко души си погледнаха часовниците. Нечии черва закуркаха. Докато гледаше стотината души в залата, Дан разбра нещо невероятно: не се отвращаваха от постъпката му и дори не бяха изненадани. Чували бяха и по-страшни признания. Някои бяха извършили по-големи прегрешения.

— Ами… това беше — промърмори той. — Благодаря, че ме изслушахте.

Преди да му заръкопляскат, ветеран от седящите на последния ред се провикна, задавайки традиционния въпрос:

— Как го постигна, Док?

Дан се усмихна и отговори по традиционния начин:

— С търпение и с воля.

[1] Намек за фразата I heard it through the grapevine (букв. „Чух го по лозата“), означаваща да научиш нещо от клюки и от слухове. Фразата води началото си от Гражданската война в САЩ, когато телеграфните жици, напомнящи лозници, и опънати между дърветата, били използвани от военното разузнаване за предаване на информация. Обаче съобщенията, получавани по този начин, били объркващи и неточни, затова скоро станала популярна шегата, че всички слухове идват по лозата. — Б.пр. ↑

2.

Ометоха пицата и шоколадовата торта, украсена с голямо XV, казаха молитвата „Отче наш“ и сбирката приключи. Дан хвана под ръка Кейси и му помогна да стигне до колата. Времето беше отвратително — валеше дъжд, примесен със сняг.

— Пролет в Ню Хемпшир — кисело промърмори Кейси. — Каква прелест!

Дан задекламира:

— Дъжд вали и мръсотия плиска, ах, как вятърът притиска! Автобус поднася и до кости ни наквася, проклет да си, пей!

Кейси се ококори:

— Сега ли го съчини?

— Не. Написал го е Езра Паунд. Кога ще престанеш да се влачиш като пребито куче и ще се оперираш?

Кингсли се усмихна:

— Другия месец. Реших, че щом ти можеш да споделиш най-страшната си тайна, и аз мога да се оперирам. — Помълча и добави: — Не че тайната ти е кой знае каква, Дано.

— Май да. Представях си как ще се ужасят от мен и ще побегнат, а те преспокойно дъвчеха пица и обсъждаха лошото време.

— Дори да им беше признал, че си убил сляпа бабичка, щяха да останат за почерпката. Друго си е пица и торта на аванта. — Той отвори вратата на автомобила: — Помогни на стареца, Дано.

Дан му помогна да седне зад волана. Кейси се намести по-удобно на седалката, включи двигателя и пусна чистачките.

— Дори най-злокобната тайна изглежда по-маловажна, когато я споделиш — заяви дълбокомислено. — Постарай се да го обясниш на новаците от АА, на които си наставник.

— Непременно, о, премъдри!

Кингсли го изгледа накриво:

— Що не си го начукаш, красавице?

— Всъщност ще се върна и ще помогна да приберат столовете — усмихна се Дан.

Така и направи.

ДОКАТО ЗАСПИШ

1.

Тази година на празненството по случай рождения ден на Абра Стоун нямаше нито балони, нито фокусник. Тя ставаше на петнайсет.

От стереоколоните в задния двор, които Дейв Стоун инсталира с помощта на Били Фрийман, гърмеше рок. Възрастните седяха в кухнята, пиеха кафе и се черпеха с торта и със сладолед. Хлапетата бяха окупирали дневната на долния етаж и задния двор и ако се съдеше по смеховете им, купонът беше в разгара си. Към пет часа започнаха да се разотиват, но Ема Дийн, най-добрата приятелка на рожденичката, остана на вечеря. Абра, ослепително красива с новата си червена пола и със „селската“ блуза с голи рамене, преливаше от щастие. Възкликна възхитено, когато Дан й поднесе гривна с талисмани, прегърна го и го целуна по страната. Лъхна го аромат на парфюм. Хм, парфюм — това беше нещо ново.

По-късно, когато тя тръгна да изпрати приятелката си (двете се бяха хванали под ръка и безгрижно си бъбреха), Луси се приведе към Дан. От двете страни на устата й се бяха врязали бръчки, бръчици имаше и около очите й, в косата й проблясваха първите сребърни нишки. Хрумна му, че може би Абра е забравила „Верни на възела“, но те ще преследват Луси, докато е жива.

— Ще поговориш ли с нея? За чиниите…

— Ще поседна на брега на реката да се полюбувам на залеза. Изпрати я при мен, когато се прибере от приятелката си.

Луси очевидно изпита облекчение, вероятно и Дейв. Дан предполагаше, че за тях дъщеря им завинаги ще си остане загадка. Щеше ли да им стане по-леко, ако им признаеше, че и за него ще остане неразгадана мистерия? Надали.

— Стискам палци, шефе — подхвърли Били.

Дан излезе на задната веранда, където преди две години Абра лежеше в безсъзнание (само привидно, разбира се), и Джон Далтън застана до него:

— Готов съм да ти окажа морална подкрепа, но мисля, че не бива да се намесвам.

— Опитвал ли си се да разговаряш с нея?

— Да. Луси ме помоли.

— И удари на камък, така ли?

Джон сви рамене:

— Тя упорито избягва тази тема.

— На нейната възраст и аз я избягвах.

— Обаче не си счупил всички чинии в старинния бюфет на майка си, нали?

— Мама не притежаваше старинен бюфет — промърмори Дан.

Прекоси задния двор на семейство Стоун и тръгна надолу към брега: под лъчите на залязващото слънце река Сако приличаше на бляскава алена змия. Скоро планините щяха да погълнат последната дневна светлина и реката щеше да посивее. На мястото на някогашната телена ограда, поставена да прегражда достъпа на малките деца до реката, сега бяха засадени декоративни храсти. Преди година Дейвид махна оградата и заяви, че повече не е необходима, защото Абра и приятелките й са отлични плувкини.

Само дето не му хрумна, че има и други опасности.

2.

Водата беше избледняла до светлорозово — пепел от рози, когато Абра застана зад него. Дан веднага усети присъствието й и без да се обърне, разбра, че е облякла пуловер над блузата с голи рамене. Въпреки че снегът отдавна се беше стопил, в тази част на Ню Хемпшир пролетните вечери бяха хладни.

(гривната много ми харесва Дан)

Вече много рядко го наричаше вуйчо.

(радвам се)

— Помолили са те да разговаряш с мен за чиниите — каза тя. В думите й липсваше топлотата, излъчвана от мислите й, а и те й изчезнаха. След като му благодари искрено и сърдечно, тя блокира достъпа до ума си. Вече го правеше много успешно и се усъвършенстваше с всеки изминал ден. — Така е, нали?

— А ти искаш ли да поговорим?

— Извиних й се. Казах й, че беше неволно. Подозирам, че не ми повярва.

(аз ти вярвам)

— Защото, за разлика от тях знаеш.

Дан не продума и изпрати лаконично мислено съобщение:

(?)

— За нищо не ми вярват! — избухна Абра. — Не е честно! Не знаех, че на купона на Дженифър ще има алкохол и дори не близнах! Обаче тя ме наказа да не излизам цели две шибани седмици!

(???)

Нямаше ответна мисъл. Реката вече не беше светлорозова, а почти сива. Дан рискува да погледне Абра и видя, че тя се взира в маратонките си — червени като полата й. Пламналите й страни също бяха в тон с полата.

— Добре де — каза тя след малко и макар че не вдигна поглед, колебливо се усмихна. — Теб не мога да излъжа. Изпих една глътка, за да опитам вкуса. Какво толкова съм направила? Тя сигурно подуши дъха ми, като се прибрах. Да бъда ли откровена? Изобщо не ми хареса — голяма гадост!

Дан предпочете да не й отговори. Ако й кажеше, че и за него първата глътка алкохол е била гадна и че не се е смятал за виновен, тя щеше да приеме думите му като досадно поучение от възрастен. Не бива да виниш децата, че порастват. Нито да ги учиш как да го правят.

— А чиниите счупих неволно — прошепна Абра. — Стана случайно, както й обясних. Бях много ядосана.

— Често се гневиш — отбеляза той и си спомни как тя просъска на умиращото същество, което щеше да прилича на жена, ако не беше пожълтялата й бивна: Боли ли, а? Дано те боли! Дано адски те боли!

— Конско ли ще ми четеш? — заяде се тя и добави с леко презрение: — Знам, че тъкмо това ще й хареса.

— Не съм в настроение за конско, но мога да споделя с теб история, която научих от майка си. В нея се разказва за твоя прадядо, бащата на Джак Торънс. Интересува ли те?

Абра сви рамене, за да покаже, че й е все едно.

— С Дон Торънс сме почти колеги, само че той изпълнявал функциите на медицинска сестра. До края на живота си ходел с бастун, защото кракът му бил премазан при автомобилна катастрофа. Веднъж, тъкмо били седнали да вечерят, той пребил жена си с бастуна. Заудрял ей-така, без причина. Счупил й носа и й разцепил главата. Горката жена се проснала на пода и тогава той започнал да я налага още по-жестоко. По-късно баща ми споделил с мама, че Дон щял да убие съпругата си, ако Брет и Майк — моите чичовци, не го били спрели. Повикали лекар, който заварил прадядо ти коленичил до пострадалата. Бил донесъл домашната аптечка и се опитвал да окаже първа помощ на жена си. Излъгал, че се е спънала и е паднала по стълбището. Твоята прабаба, която ти не си виждала, Абра, потвърдила версията му. Подкрепили я и двете момчета.

— Защо? — прошепна Абра.

— Защото се страхували от него. Много години по-късно, дълго след смъртта на Дон, твоят дядо счупи ръката ми. После, когато живеехме в хотел „Панорама“, на чието място сега се намира „Покривът на света“, твоят дядо нанесе толкова жесток побой на майка ми, че едва не я уби. Удряше я с чукче за роук вместо с бастун, но то е едно и също.

— Разбрах накъде биеш.

— Преди много години в бар в Сейнт Питърсбърг…

— Стига! — прекъсна го Абра, която трепереше като лист. — Казах, че разбирам!

— … пребих с билярдната щека някакъв тип, защото ми се присмя. В резултат през следващите четирийсет дни синът на Джак и внук на Дон имаше удоволствието да носи оранжев затворнически гащеризон и да събира боклуците около шосе 41.

Абра се извърна на другата страна и заплака:

— Много ти благодаря, вуйчо Дан. Благодаря, че ми скапа рож…

В съзнанието му изникна картина, която за миг измести реката: овъглена, димяща торта. При други обстоятелства щеше да го досмешее, но не и в този момент.

Дан хвана Абра за раменете и я обърна към себе си:

— Няма нищо за разбиране. За нищо не намеквам. Разказах ти семейна история. Оттук насетне, както казва безсмъртният Елвис, „детенцето си е твое, ти си го дундуркай“.

— За какво говориш?

— Някой ден може би ще пишеш стихове като Кончета. Или ще убиеш още някого, като с ума си го тласнеш от висока сграда, да речем.

— Никога няма да… обаче Роуз си го заслужаваше. — Абра вдигна глава, лицето й беше мокро от сълзите.

— Безспорно.

— Тогава защо я сънувам? Защо ми се иска да не се беше случвало? Тя щеше да ни убие, без да й мигне окото.

— Момент. За какво съжаляваш? Че уби Роуз, или че изпита удоволствие, като я погуби?

Абра наведе глава. Искаше му се да я прегърне, но се сдържа.

— Виж, няма да ти чета конско, нито ще те поучавам. Гените си казват думата. Разбирам какво се случва с теб. И колко ти е трудно. Трудно е за всички момчета и момичета на твоята възраст, но повечето тийнейджъри не притежават твоите способности. Твоите оръжия.

— Какво да правя? Какво? Понякога ме вбесяват… не само тя, а и учителите, и онези кретенчета от класа, дето се мислят за голяма работа и ти се присмиват, ако не те бива по физическо или ако дрехите ти са смешни или старомодни…

Дан си спомни съвета какво го беше посъветвал Кейси Кингсли преди много години.

— Отиди на сметището.

— Моля? — Абра смаяно се ококори.

Той й изпрати картина: тя използва необикновената си дарба (която още не беше достигнала връхната си точка), като търкаля изхвърлени хладилници, взривява повредени телевизори, подхвърля перални машини, а наоколо летят подплашени чайки.

Абра се закиска:

— Мислиш ли, че ще ми помогне?

— По-добре да вилнееш на сметището, отколкото да чупиш любимите чинии на майка си.

Тя наклони глава и впери в него искрящите си от веселие очи. Радваше се, защото с него отново бяха приятели.

— Ама онези чинии бяха грознииии!

— Ще изпробваш ли моята рецепта?

— Да! — ентусиазирано възкликна Абра, сякаш й се искаше незабавно да изтича на сметището.

— И още нещо. — Дан изчака, за да се увери, че тя го слуша внимателно, и добави: — Не искам от теб да си смирена и овчедушна…

— Ох, камък ми падна от сърцето.

— … но не забравяй колко опасен може да е гневът ти. Старай се да го…

Мобилният му телефон иззвъня.

— Обади се — подкани го Абра.

Той повдигна вежди:

— Знаеш ли кой ме търси?

— Не, обаче мисля, че е важно.

Дан извади от джоба си телефона. На екранчето беше изписано „Дом Ривингтон“.

— Ало?

— Обажда се Клодет, Дани. Ще дойдеш ли?

Той мислено прегледа имената на „гостите“ в хосписа, написани на черната дъска в стаята му.

— Аманда Рикър? Или Джеф Келогс?

Оказа се, че не са те.

— Ако можеш, ела веднага — настоя Клодет. — Докато той още е в съзнание. — Поколеба се и добави: — Вика те.

— Идвам — каза Дан и си помисли: Ако състоянието му наистина е толкова тежко, едва ли ще го заваря жив. Прекъсна връзката и се обърна към Абра: — Викат ме за един пациент. Налага се да отида, слънчице.

— Въпреки че не ти е приятел. И въпреки че дори не го харесваш — замислено промълви тя.

— Да.

— Как се казва? Не долових името му.

(Фред Карлинг)

Изпрати й съобщението и я прегърна. Тя се притисна до него и прошепна:

— Ще се опитам. Ще се старая, обещавам.

— Знам. Чуй, Абра, много те обичам.

— Радвам се.

3.

След четирийсет и пет минути влезе в хосписа и отиде право в стаята на медицинските сестри, защото знаеше, че Клодет ще е там. И зададе въпроса, който беше задавал десетки пъти и който звучеше малко нелепо, сякаш се отнасяше за човек, който се е отбил на гости и се кани да си тръгне:

— Още ли е тук?

— Вече е пътник.

— Контактен ли е?

Тя махна с ръка:

— От време на време идва в съзнание.

— Ази?

— Беше в стаята, но се изниза, когато дойде доктор Емерсън. Изчака го да си отиде и се върна.

— Повикахте ли линейка да закара Карлинг в болницата?

— Засега не могат да изпратят. На шосе 119 близо до Касъл Рок е станала тежка верижна катастрофа. Командировани са четири линейки и хеликоптер с медицински екип. Има много ранени. Някои могат да бъдат спасени в болницата. А Фред Карлинг… — Клодет сви рамене.

— Какво се случи?

— Знаеш го какъв лакомник е и как се тъпче с боклуци от закусвалните за бърза храна. Понякога се оглежда, докато прекосява Кранмор Авеню, но в повечето случаи се държи така, сякаш шофьорите са длъжни да се съобразяват с него. — Тя сбърчи нос и направи кисела физиономия, все едно беше дете, хапнало нещо гадно. Например брюкселско зеле. — Чепат човек.

Дан познаваше навиците на Фред и беше наясно с характера му.

— Отивал да си купи обичайния сандвич със сирене — продължи Клодет. — Полицаите са арестували жената, която го е блъснала. Доколкото разбрах, била толкова пияна, че едва се държала на краката си. Докараха тук Фред. Лицето му е като омлет, ребрата и тазът му са счупени, единият му крак е почти отрязан. Ако доктор Емерсън не беше в хосписа заради визитацията, Фред щеше да умре веднага. Прегледахме го, спряхме кръвоизлива, но дори той да беше в цветущо здраве, което не може да се каже за него… — Тя отново вдигна рамене. — Емерсън каза, че от болницата обещали да изпратят линейка, след като превозят пострадалите от тежката катастрофа, но дотогава старият Фреди вече ще е гушнал букета. Доктор Емерсън надали ще се съгласи с мен, обаче аз се доверявам на Ази. Затова побързай, ако смяташ да се отбиеш при Фреди. Знам, че не го обичаш…

Дан си спомни синините от пръстите на Карлинг по ръката на горкия Чарли Хейс. И как при вестта за смъртта на стареца санитарят продължи да се люлее на стола, да се тъпче с шоколадови ментолови дражета и само подхвърли:

— Бог да го прости. Дъртофелниците затова са тук, нали зна…

А сега лежеше в стаята, в която Чарли беше умрял. Животът е колело и неизменно се връща в изходното си положение.

4.

Вратата на стаята беше открехната, но Дан все пак почука. Задавеното дишане на Фред, напомнящо гъргорене на запушена водопроводна тръба, се чуваше още от коридора, обаче явно не безпокоеше Ази, който се беше свил на кълбо в долния край на леглото, застлано с гумиран чаршаф. Карлинг беше само по боксерки, изцапани с кръв, и целият беше бинтован. Кръвта вече се процеждаше през превръзките. Лицето му беше обезобразено до неузнаваемост, тялото — разкривено като великанска счупена играчка.

— Фред, чуваш ли ме? Аз съм, Дан Торънс.

Оцелялото око на Карлинг се отвори. За миг той престана да диша, после изхриптя, което вероятно означаваше „да“.

Дан отиде в банята, намокри с топла вода една хавлиена кърпа и я изстиска, както беше правил вече десетки пъти. Щом се върна при ранения, Ази стана, грациозно се протегна и скочи на пода. След секунди вече го нямаше — отново беше поел нощната си смяна и патрулираше по коридорите. Само че напоследък накуцваше. Беше много стар котарак.

Дан седна на леглото и внимателно избърса с кърпата онова, което беше останало от лицето на Карлинг.

— Много ли те боли? — Фред пак изхриптя. Дан хвана дясната му ръка, защото другата беше смазана. — Не говори, само ми кажи.

(болката вече не е толкова силна)

Дан кимна:

— Чудесно.

(обаче се страхувам)

— Няма от какво.

Видя как шестгодишният Фред плува в Сако заедно с брат си и как непрекъснато подръпва прекалено широките си бански гащета, за да не се изхлузят — наследил ги е от по-големия си брат като всичките си дрехи. Видя го на петнайсет: целува се с приятелката си в автокиното в Бриджтън, вдишва уханието на парфюма й, плахо докосва гърдите й, иска му се тази вечер никога да не свършва. Видя го на двайсет и пет: рокер с мощен „Харли Стърджис“ FXB, надрусан и изпил бутилка червено вино — денят е великолепен, всички зяпат бляскавия керван от мотоциклети, които се носят по шосето, придружавани от оглушителния грохот на мощните двигатели, животът е весел и вълнуващ като светлинно шоу с фойерверки. Видя и мизерния апартамент, в който Фред живее (живееше) с кученцето си Кафявко. Кафявко е от порода улична превъзходна, но и много умен. Понякога скача на скута на санитаря и двамата заедно гледат телевизия. Фред много се тревожи за четириногия си приятел, който ще го чака да го разходи и после да му изсипе в купичката кучешка консерва „Грейви Трейн“.

— Не се безпокой за кучето — промълви Дан. — Познавам едно момиче, което на драго сърце ще се грижи за него. Момичето е моя племенница и днес има рожден ден.

Карлинг впери в него окото, с което още виждаше. Дишането му вече напомняше хъркане на задавен от мръсотия двигател.

(ще ми помогнеш ли моля те докторе помогни ми)

Да, щеше да му помогне. Защото някаква сила му беше дала по рождение необикновена дарба. В дом „Ривингтон“ се възцари мъртвешка тишина. Някъде наблизо бавно се отваряше врата. Бяха стигнали до границата. Фред Карлинг изплашено погледна Дан, сякаш питаше: „Кога? Как?“ Не биваше да се бои — щеше да е толкова лесно…

— Ще заспиш, нищо повече.

(не ме изоставяй)

— Няма. Ще остана при теб, докато заспиш. — Притисна между дланите си ръката на Фред и се усмихна. — Докато заспиш.

1 май 2011 — 17 юли 2012

БЕЛЕЖКА ОТ АВТОРА

Първата ми книга за издателство „Скрибнър“ беше „Торба с кости“, издадена през 1998. Реших, че не е зле да се харесам на новите си партньори и предприех рекламно турне. Докато раздавах автографи на поредната среща с читатели, някакъв човек подхвърли:

— Знаете ли какво се е случило с момчето от „Сияние“?

Самият аз често си задавах същия въпрос, но и още един: каква щеше да е съдбата на Джак Торънс, ако беше започнал да посещава сбирките на Анонимните алкохолици, вместо да се опита сам да пребори тежката зависимост и само да утежни положението си с пристъпи на безсилна ярост, потъвайки все по-дълбоко в бездната на лудостта?

Също като при „Под купола“ и „22 ноември 1963“ идеята се загнезди в ума ми. От време на време, докато вземах душ, гледах телевизия или шофирах по магистралата, се хващах, че изчислявам на колко години ще е сега Дани Торънс и да се питам къде е и с какво се занимава. Мислех си и за майка му — общо взето, свястна жена, понесла тежките последствия от разрушителната сила на съпруга си. Уенди и Дани Веднъж през 2009 мой приятел, бивш алкохолик, ми каза нещо, което ми направи дълбоко впечатление: „Когато някой съзависим[1] се дави, животът на друг човек минава като на филмова лента пред очите му.“

Констатацията ми се стори правдива — май тъкмо тогава разбрах, че ще напиша „Доктор Сън“. Защото ме гризеше любопитство.

Боях ли се да се захвана с тази книга? О, да, страхувах се, и то много. Защото „Сияние“ е сред романите (плюс „Сейлъмс Лот“ „Гробище за домашни любимци“ и „То“), неизменно посочвани от читателите, когато ги попитат от коя моя книга най-много ги е хванало шубето. Да не говорим, че мнозина помнят (по неизвестни за мен причини) лентата на Стенли Кубрик и я подреждат сред най-страшните филми, които някога са заснемани. (Ако сте гледали филма, но не сте чели романа, имайте предвид, че „Доктор Сън“ е продължение на „Сияние“ и според мен е истинската история на семейство Торънс.)

Лаская се от мисълта, че още ме бива в занаята, но нищо, абсолютно нищо не може да се сравни със спомена за книга или за филм, които са те накарали да трепериш от страх, и то в годините, когато си бил впечатлителен подрастващ. Заснето е минимум едно блестящо продължение на „Психо“, режисиран от Алфред Хичкок (например „Психо IV“ на Майк Гарис, в който Антъни Пъркинс отново играе главната роля), но онези, които са гледали или това, или друго продължение, клатят глави и отсичат, че не струват. Помнят първата си среща с Джанет Лий и нито един римейк, нито едно продължение не могат да се сравнят с онзи миг, в който някой рядко дръпва завесата на душа и ножът започва да играе…

Освен това хората се променят. Човекът, който написа „Доктор Сън“, коренно се различава от добронамерения алкохолик, автор на „Сияние“, но в едно двамата още си приличат: адски им харесва да съчиняват страшни истории. За мен беше вълнуващо да открия Дани Торънс и да проследя бурния му живот. Дано и ти изпиташ същото вълнение, Верни читателю. Ако се случи, всички ще са доволни.

Момент, още не съм свършил. Редно е да спомена хората, които заслужават дълбоката ми благодарност, нали така?

Нан Греъм редактира романа. Справи се блестящо. Стана тип-топ. Благодаря, Нан.

Моят литературен агент Чък Верил продаде правата за книгата, което е много важно, разбира се. Само че той направи още много: отговаряше на обажданията вместо мен и ми даваше с лъжичка сироп за успокояване на нервите. Подобни жестове са безценни.

Ръс Дор направи проучванията и ако забележите някаква неточност, тя е допусната от мен. Освен отличен помощник-терапевт Ръс е и източник на вдъхновение, и човек, който винаги може да те развесели с духовита шега. Крис Лотс ми помагаше с италианския. Йо, Крис!

Роки Уд беше моят „спец по Сияние“ и ми поднасяше справки за имена и за дати, които или бях забравил, или объркал. Освен това ми осигури обширна информация за всички съществуващи кемпери (най-луксозният беше ърт крузърът на Роуз). Рок познава романите ми по-добре от мен самия. Съветвам ви да го потърсите в интернет. Струва си.

Синът ми Оуен прочете ръкописа и предложи много уместни поправки. Тъкмо той настоя в началото на романа да опиша Дан като „ударил дъното“, както се изразяват ветераните от Анонимните алкохолици.

Жена ми също прочете „Доктор Сън“ и ми помогна да „шлифовам“ написаното. Обичам те, Табита.

Благодаря и на вас, момчета и момичета, задето четете творенията ми. Пожелавам ви дълги дни и приятни нощи.

Завършвам с предупреждение: когато шофирате по магистралите и по шосетата в Америка, дръжте си очите на четири и се пазете от кемперите, били те „Уинебаго“ или „Баундър“.

Кой знае кой пътува с тях. Или какво.

Бангор, Мейн

[1] В психологията „съзависими“ се наричат хората, които са роднини на тежко болен човек или на човек с психични проблеми. — Б.пр. ↑

Издание:

Автор: Стивън Кинг

Заглавие: Доктор Сън

Преводач: Весела Прошкова

Година на превод: 2014

Език, от който е преведено: Английски

Издател: ИК „Плеяда“

Град на издателя: София

Година на издаване: 2014

Тип: Роман

Националност: Американска

Редактор: Лилия Анастасова

ISBN: 978-954-409-344-0

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/2645

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Предварителни бележки

Сейфът

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Гърмяща змия

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Мама

1

2

3

4

Първа част. Абра

Първа глава. Добре дошли в Лилипутия

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Втора глава. Страшни числа

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Трета глава. Лъжици

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Четвърта глава. Доктор Сън, викат те

1

2

3

4

5

6

7

8

Пета глава. Верни на възела

1

2

3

4

5

6

7

8

9

Шеста глава. Шантаво радио

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Втора част. Гладни дяволи

Седма глава. „Виждали ли сте ме?“

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

Осма глава. Абрината теория на относителността

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Девета глава. Гласовете на мъртвите приятели

1

2

3

4

5

6

Десета глава. Стъклени фигурки

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

Единайсета глава. Тоуми 25

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Дванайсета глава. Наричат я еманация

1

2

3

4

5

6

7

Трета част. Въпроси на живот и смърт

Тринайсета глава. Клауд Гап

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Четиринайсета глава. Гарвана

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Петнайсета глава. Суопсис

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Шестнайсета глава. Забравеното

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Седемнайсета глава. Гадинката

1

2

3

4

5

6

Четвърта част. Покривът на света

Осемнайсета глава. Пътуване на запад

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Деветнайсета глава. Призрачни хора

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Двайсета глава. Центърът на диска, покривът на света

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

Докато заспиш

Годишнина

1

2

Докато заспиш

1

2

3

4

Бележка от автора

Допълнителна информация

Заслуги