МЕЧОВЕ В ЛЕДА

АНТОЛОГИЯ НА СЪВРЕМЕННОТО БЪЛГАРСКО ФЕНТЪЗИ

chitanka.info

Лeдът xрущи пoд крaкaтa, мeчoвe излизaт cъc cъcкaнe oт нoжницитe, дъxът излизa нa пaрa в ceдeм рaзкaзa, нaпиcaни oт aвтoри към Нaциoнaлния Клуб зa Фeнтъзи и Хoрър!

Чeрeн eлф влизa в cмъртoнocнитe прoxoди нa Лeдeнaтa плaнинa, oпитвaйки ce oтчaянo дa избягa oт нacлeдcтвoтo и cъдбaтa cи. Зa дa ce cпacи oт oбeзумял пaлaдин, вaмпир cключвa cдeлкa cъc cъщecтвo, кoeтo щe ce върнe cлeд вeкoвe дa търcи oтплaтa. Хрaбър принц ce oтпрaвя нa пoxoд, нo пo пътя гo чaкaт cмъртoнocни кaпaни и oпуcтoшитeлнa чeрнa мaгия. Oбикнoвeнo мoмчe ce oпитвa дa cпacи любимaтa cи, aлa прoбуждa зaбрaвeни зaклинaния. Cтудeният януaри щe бъдe рaзтърceн oт злoкoбнa прaткa, приcтигнaлa чaк oт Дрeвeн Eгипeт. Бунт ce нaдигa cрeщу влacттa нa пoквaрeн мaгьocник. A eднa принцeca щe трябвa дa cпacи рoдинaтa cи oт вeчeн cтуд…

Мaгии, битки, приключeния, пoдвизи, прeдaтeлcтвa — вcичкo тoвa ви oчaквa нa cтрaницитe нa тaзи книгa, къдeтo мeчoвeтe ce зaбивaт дълбoкo в лeдa!

АЛЕКСАНДЪР ДРАГАНОВ

ПРЕДГОВОР

Преди около две години навън валеше сняг. Хубав, на парцали и натрупваше. Тогава, до този момент, зимата бе студена, но суха, отблъскваща и депресираща със своята сивота. Но когато снегът заваля, всичко стана някак по-чисто и по-хубаво. Излязох и се оставих на снежинките да ме навалят, с удоволствие усетих как натрупания сняг хрупаше под краката ми. Разхождах се в снеговитата вечер, дишайки с пълни гърди от зимния въздух.

Пиша ви всичко това, за да ви кажа, че много обичам зимата, а в книгата, която държите, е съчетана с другата ми голяма любов — фентъзито. Именно такива разходки из снега родиха в главата ми светът на Ледената планина, с който вие ще се запознаете. И когато моят приятел Бранимир Събев ми показа свое произведение, в което дъхът на героите излиза на пара, реших да направим сборник с фентъзи разкази, посветени на най-студеният, но и може би най-приказният сезон. Към мен и Бранко в компанията се присъединиха още приятели от Националния клуб за фентъзи и хорър — Иван Димитров, с който заедно стояхме на първите сбирки преди 10 години, Васил Мирчев младши, с който направихме фентъзи портала „Цитаделата“, младият, но много талантлив Станьо Желев, а също и Яна Маркова — талантлив писател и преводач, а също и дама, която да освежи иначе доста варварската компания. Всеки от нас ви разказва една история за зимата, която освен с лед и сняг е поръсена с характерния, несравнимо сладък вкус на магията, втъкана в жанра фентъзи.

Надявам се четенето на получения специалитет да ви се услади толкова, колкото на мен и останалите автори — подготвянето му.

Искрено Ваш:

Александър Драганов,

председател на Националния Клуб за Фентъзи и Хорър

АЛЕКСАНДЪР ДРАГАНОВ

Александър Драганов е роден на 10.10.1984 година в град София. Завършва средно образование в Националната гимназия за древни езици и култури „Константин Кирил Философ“ и е бакалавър по културология на Софийския университет „Св. Климент Охридски“.

Запалва се от невръстна възраст по фентъзито, след като прочита романа „Билбо Бегинс или дотам и обратно“ на Дж. Р. Р. Толкин, като страстта му към жанра се запазва и до днес. Започва да пише още в училище, а първият му публикуван разказ е „Кошмар сред руините“ в списание „Фентъзи фактор“ (2001 г.). Във „Фентъзи фактор“ започва да пише разкази по светът за ролеви игри Магландиум, като негови произведения са „Пламъци от ада“, „За славата на светлината“ (в списанието), „Старият храм“ (в сборника „Замъкът на престола“). През 2003 година участва в сборника „Звяр незнаен“ с разказа „Мечтата на стария рицар“. Участвал е и в риалити романите на радио София „Стражите на съзвездие Пентаграм II: Семената на покварата“ и „Коварна Варна III“. Лауреат на престижната награда „Златната Руна“ през 2006 г. за особени заслуги в областта на фентъзито.

През 2007 година издава първата си самостоятелна книга „Перлата на феникса“, начало на поредицата „Хрониките на Ралмия“. Останалите части от сагата, както и други произведения на автора, могат да се намерят във фентъзи портала „Цитаделата“ — www.citadelata.com.

Освен на художествена литература, Драганов е автор още на огромен брой статии, публикувани най-вече в „Цитаделата“, но също така и в издания от периодичния печат като „Християнство и култура“, „Гласове“, „Фентъзи фактор“. Превеждал е от английски изтъкнати фентъзи автори като Р. А. Салваторе, Рик Риърдън и Касандра Клеър.

От училище се занимава и с клубна дейност, като през 1999 година основава училищен фентъзи клуб „Дракон“ в НГДЕК, а през 2001 година е сред първите членове на Националния Клуб за Фентъзи и Хорър „Конан“. От 2003 година до днес той е председател на НКФХ.

АЛЕКСАНДЪР ДРАГАНОВ

СКАЗАНИЯ ЗА ЛЕДЕНАТА ПЛАНИНА

Казвам се Алтиарин и съм дете на мрака — от расата, която човеците наричат черни елфи. Роден съм в Иррхас-Аббат, Града на Странните Удоволствия, под черните кули на Храма, посветен на Рамкар-Дамн, нашия бог; тези кули се издигат толкова високо, че върховете им се губят дори от нашия, виждащ надалеч взор. По произход съм това, което хората наричат Лорд на Мрака — син на една от благородническите фамилии на нашата древна и могъща раса — и съм възпитан като такъв; владея четмото и писмото както на моите събратя, така и на нашите презрени светли братовчеди, макар и да не зная езика на хората — еднодневките, живеещи между нашите две държави, оградени от Мрулл’аббан, Планината на Ледените Хребети, от едната страна, и Древния лес на Прамайката от другата. Отгледан съм в традициите на нашия народ — традиции, които с времето намразих. Струва ми се, че през безкрайните векове на трупане на мъдрост, знания и могъщество сякаш сме изгубили онази първична същност, която прави едно общество жизнено и необходимо. Задушени в примката на традициите и правилата, ние живеем като роби, с изключение на онези, които (къде задкулисно, къде все по-открито) дърпат конците на нашата политика — жреците на Рамкар-Дамн, могъщият бог на черните елфи и покровител на войната; онзи, който ражда, за да убива. През десетилетията, в които израснах в Иррхас-Аббат, аз се научих да мразя своя град и неговите странни удоволствия, своята религия и всички онези правила, които ни обричаха на уродливо вековно полусъществувание.

Ала най-много от всичко мразех начина, по който се отнасяме с нашите жени. Когато бях млад, не разсъждавах така. Тогава за мен те бяха женски, самки; създания, които съществуват, за да ни забавляват, да задоволяват нагона ни и да продължават рода ни, като раждат нови играчки или пък воини. Затова ходех без свян в Купола на Насладата и всеки път лягах с различна, като не обръщах внимание на пискливия кикот на пазачите евнуси и не се интересувах от чувствата, които тези момичета изпитваха. Честно казано, не мислех, че има и защо: факт е, че аз не бях — и не съм — неприятен физически, та предполагам, че те също са изпитвали удоволствие от моите посещения, а освен това възпитанието им бе такова, че намираха своята роля за напълно в реда на нещата.

Така се чувствах, докато не се появи Лертиена — перлата на Купола, красавицата, която плени сърцето ми. Като всеки представител на нашия народ, нейната кожа бе бяла като мрамор, а косите й бяха черни, ала нещо в чертите й я правеше да се извисява много над останалите. Когато я съзрях, сърцето ми трепна и оттогава винаги ходех само при нея, а на евнусите наредих да въздържат другите посетители от срещи с Лертиена, освен ако не искат да се запознаят с рапирата ми. След тръпката на физическите удоволствия често се отдавахме на все по-дълги разговори и скоро тази жена стана моят най-добър приятел — пред нея споделях всичките си копнежи, кроежи и тревоги, отегчението си от магията и упоритото си нежелание да я изуча, както и умората си от глупостта на моите събратя, които непрекъснато умуваха как да заобиколят кралството на многобройните хора и да нападнат светлите ни братовчеди.

Тъй изкарах двадесет хубави години. За един човек това е кажи-речи една трета от живота му, ала за елф е като един хубав, мимолетен сезон. Всичко свърши така рязко, както и започна — една нощ моята Лертиена бе пожелана от жрец на Рамкар-Дамн; жрец, на когото отказала услугите си и го посрамила, когато той се опитал да я вземе със сила. Бях я научил тайно на някои от моите воински умения и щом тя приключила с жреца, той не бил в състояние да си тръгне сам, та трябвало да го извеждат на носилка.

Ала жреците са отмъстителна гилдия, а отмъщението им за това унижение беше страшно. Те призоваха демон от бездната, който да погълне душата й, а срещу такъв противник дори моята Лерти нямаше никакъв, никакъв шанс.

По онова време бях на мисия по море — нападахме Брулените брегове, местата, където живееха лукавите и хитри джуджета. Мисията не мина добре, защото, макар и да се върнахме с прескъпи съкровища, мнозина от моите воини погинаха, а за нашия народ всеки елф е скъп. Ето защо се чувствах мрачен и угнетен и нямах търпение да споделя тревогата си с Лертиена.

Ала когато се върнах, тя вече беше мъртва, погубена от алчните и отмъстителни жреци. О, колко силен бе гневът ми тогава! Намерих Дум’йас, злополучния насилник, както и Камрасин, мръсникът, който се занимаваше с призоваване на демони, и ги погубих, като нито техните воини, нито чудовищните им пазачи от отвъдното, нито собствените им жалки заклинания можаха да ги спасят. Обаче след тая моя постъпка кралят ме обяви за отстъпник и ме прогони от Града на Странните Удоволствия, а жреците на Рамкар-Дамн ломотеха проклятия за това как неговият гняв ще ме застигне. Предполагам, че проклятията им не са отишли на вятъра, иначе едва ли щях да лежа тук, пронизван от студения вятър, който от векове наред вледеняваше десетките хребети на Мруул’аббан. Участта, която ме сполетя, бе злощастна, но очаквана. Една от причините хората да живеят в относително спокойствие у нас беше, че за нашия изтънчен народ е предизвикателство да прекоси коварната планина, усукана от криволичещи пътеки. За разлика от нашите светли братовчеди, ние сме народ, който изключително много разчита на цивилизацията и магията и досегът с природата често е фатален за нас, макар че ако трябва да бъда честен към себе си и своите събратя, едва ли някой и от светлите би прекосил с лекота тази ужасна планина, пред чиито височини дори черните кули на нашия бог приличат на клечки за зъби. Въпреки всичко аз се справях добре, макар слабото ми тяло да бе пронизвано от студа при все плътното, топло черно наметало, с което го бях увил. Обаче бях ловък воин, кален в редица преходи, затова успявах да се изкачвам и по най-стръмните и заледени пътеки, а създанията, които обитаваха тези планини — гноми, коболди и гоблини — се досещаха какъв съм и не ме закачаха. Така почти бях прекосил планината на безопасно разстояние от тъмния град, в който бях израсъл, когато попаднах на Йети.

Йети са създания, които са загадка дори за нашите уж премъдри и многознайни жреци. Някога бях чел едно древно съчинение в кралската библиотека, според което всички разумни раси по континента Тарр, който населявахме, бяха произлезли от един и същи животински вид, изгубен в мрака на изминалите векове. Ала докато хората, елфите и джуджетата избрали да се развият по пътя на разума и магията, Йети останали на животинско ниво, като развили само колосална сила и невероятна свирепост, благодарение на които да могат да оцелеят в обитаваните от тях непристъпни ледени върхари. Не мога да кажа дали това бе вярно, но е факт, че бях напълно изненадан, когато свирепото и грозно създание изскочи от преспите сред взрив от сняг. То бе високо поне четири метра и бе покрито с гъста бяла козина, а муцуната му потресе със своята свирепост дори черен елф като мен, израснал сред жестокостите на Иррхас-Аббат. Ръцете му бяха мускулести и по-дълги от краката, а възлестите му дебели пръсти завършваха със закривени черни нокти, по-широки от моята рапира и по-дълги от моя кинжал. Битката помежду ни беше тъй дълга, че някой от бардовете на краля би написал цяла балада за нея, която несъмнено щеше да достави удоволствие с кървавите си подробности на благородниците — за разлика от нашите светли братовчеди и човеците, ние обсипваме историите си с многобройни детайли за това колко и какви точно рани нанасяме на враговете си. А рани в моята битка имаше много. Спаси ме само фактът, че дългата ми рапира и острият ми кинжал са изковани от магьосник, и то от звезден метал, извлечен от метеорит, който рухна в залива до нашия град. Жреците ни го извлякоха с магия и направиха от него непобедими оръжия, които дариха на най-важните благородници, а моят баща го завеща на мен. Този метал бе тъй здрав, че успя да прониже гъстата козина и дебелата кожа на страховитото същество от планините, ала за да успея да направя това, се изложих на прекомерна близост до неговите чудовищни нокти и те на няколко пъти разкъсаха плътта ми, забивайки се дълбоко в моето леко, стегнато тяло. Затова, макар и накрая да убих Йети, в сърцето ми нямаше радост, тъй като усещах как животът ме напуска — усещах стомаха си като топка пламък и осъзнах, че ноктите на изчадието вероятно са разкъсали вътрешностите ми. Гърдите ми пък сякаш свиреха и от скромните си познания по анатомия се досетих, че са засегнати белите ми дробове.

Ето защо сега стоях облегнат на една черна скала, издигаща се подигравателно по голия хълм, в чието подножие бе посеченото от мен Йети. Оръжията ми бяха още в ръцете, ала нямах никакви сили да ги вдигна, дори някой да дойдеше наблизо. Дългата ми черна коса бе започнала да се заскрежава, а по острата ми брадичка капеше кръв от устата ми. Стана ми много студено, а после ме обхвана странна топлина. Усещах как животът ме напуска. Зачудих се дали жреците са прави и Рамкар-Дамн ще ме изпрати в пъкъла, при ужасния Кракен, в чиито пипала страдат грешниците, обидили боговете, или пък моите воински подвизи ще натежат на везните на боговете и ще бъда изпратен в Чудноомайните поля, чиито удоволствия надхвърлят дори откритото в нашия величествен град.

В тоя момент чух гласове. Като в просъница видях как към мен се приближават мъж и жена и по телосложението познах, че са човеци, тъй като бяха по-едри от моя вид — особено мъжът, чието лице бе обрасло със страшна черна брада; нещо, което бе невъзможно да се появи на лицето на елф. Мъжът изглеждаше гневен и свали секирата от рамото си, вероятно за да ме довърши. Опитах се да вдигна оръжията си, но можах само да изпъшкам, при което от устата ми се пророни още кръв. Жената вдигна ръка и започна да говори нещо умолително на мъжа. Не разбрах какво е това, тъй като, както казах, езикът на човеците ми е непознат, а и да го знаех, едва ли бих бил в състояние да позная думите дори на Епоса за Миракин, нашият най-велик герой — онзи, съсякъл Кралицата на Светлите Елфи в древните времена, когато Рамкар-Дамн лично бе обитавал континента Тарр и се бе опитал да го завладее, изковавайки корона от звезден метал, в която вложил тленната си сила.

Двамата човеци повишиха гласове, ала аз не можах да изслушам спора им. Ненадейно ме налегна страшна умора и над очите ми се спусна погребалното покривало на съня.

* * *

За голямо мое учудване след известно време се свестих и установих, че не съм в Дул-Киринла — залата, в която боговете произнасят своите присъди. Над мен не стояха Сталкерите на Мрака, древните служители на Рамкар-Дамн, които някога бяха управлявали нашия народ, преди Далкул, проклетият герой на джуджетата, да унищожи звездната корона. Според поверията днес те съдели воините на черните елфи във величествена зала от абанос и обсидиан. Ала аз не бях в такава зала. На първо време можех да кажа, че съм в нещо като колиба от здраво дърво, разположен на меко и удобно легло. Някой бе превързал раните ми и усещах аромата на различни лековити билки, които и нашите жреци използваха, макар и култивирани, докато тези най-вероятно бяха диви. Беше ми топло и приятно, което навярно се дължеше на огъня, напален в една масивна желязна печка, както и на плътната завивка, с която ме бяха наметнали.

Понечих да стана, ала щом го направих, отново усетих болки да пронизват цялото ми тяло, ето защо простенах и отново се отпуснах. Над мен се появи фигурата на жена и аз предположих, че тя е същата като онази, която бе убедила брадваря да не отнеме живота ми на онзи леден хребет. Ала щом тя застана над мен и съумях да видя лицето й добре, устата ми зяпна.

Тази жена очевидно бе човек, тъй като кожата й не беше тъй бледа като моята, ушите й не бяха заострени, а веждите й не се спускаха извити над очите, но въпреки това приликите с моята Лертиена бяха невероятни. Същата гъста, черна коса, в която ти идеше да се заровиш, същите сочни, плътни устни… и това, което бе най-особено и странно — същият умен, разбиращ поглед, който сякаш те предразполагаше да се довериш на личността пред теб.

— Коя си ти? — успях само да промълвя, ала жената поклати глава и започна да ми говори нещо на нейния си неразбираем език. Аз отново понечих да стана, при все болките, ала тя сложи ръка на гърдите ми и ме побутна назад. Толкова бях отслабнал от битката си с Йети, че нямах друг избор, освен да се подчиня — тя ме надви така, както човек би надвил домашна котка.

Жената се отдалечи от мен и аз я проследих с поглед. Тя отиде до голямата желязна печка, откъдето донесе дървена купа с нещо, което миришеше вкусно. Това ми се стори странно, тъй като в Града на Странните Удоволствия ние, черните елфи, ядяхме само най-отбрани и фини храни — раци и омари, сьомги, октоподи и калмари, миди. За нас зеленчуковата диета на светлите ни събратя и грубите ястия на хората ни се виждаха селски и просташки. Ала въпреки това устата ми се напълни със слюнка при аромата на топлата супа. За трети път понечих да стана и да взема храната, но този път главата ми се замая и бях принуден отново да се отпусна назад. Странната жена приседна до мен и започна да ми подава лъжица след лъжица със супа, която преглъщах трудно, макар и с апетит. Накрая усетих как в тялото ми се разлива приятна топлина. Исках да й благодаря, обаче в нашия език нямаше такава дума… а и да имаше, тя нямаше да я разбере. Унесен в тези мисли, не усетих кога заспах отново.

* * *

По-късно се събудих отново. Наоколо бе по-тъмно, а огънят от печката хвърляше по-силни отблясъци, поради което разсъдих, че е станало вечер. Чуваха се шумове от прибори. Понечих да повдигна глава и този път успях да го направя. Моята спасителка стоеше на масата, а срещу нея се бе разположил брадатият мъж. Той забеляза движението ми и се намръщи свирепо, след което промърмори нещо под носа си. Жената му се скара и пристъпи към мен, отново с порция супа в ръце. Този път успях да си я взема сам и я изядох със собствени усилия, макар че това сериозно ме измори. Не ми се спеше обаче, затова останах отпуснат на леглото. Брадатият промърмори нещо отстрани и продължи да се храни на масата.

Младата жена седна на леглото до мен и се посочи с пръст.

— Лерта — каза тя.

Изтръпнах. Как бе възможно тази жена да има име, което толкова напомня това на някогашната ми любима, и в същото време да прилича тъй силно на нея? Тоя въпрос ме изпълни с невъобразимо любопитство.

Докато се чудех, тя ме посочи с пръст и аз се досетих, че най-вероятно иска да узнае и моето име.

— Алтиарин — изрекох бавно аз.

Тя се усмихна и повтори името ми няколко пъти. Брадатият изсумтя. Сетне продължи да ми говори нещо на своя неразбираем език, след което докосна челото ми с пръсти и прошепна няколко думи. Изтръпнах, когато усетих как по тялото ми протича магия, но после се успокоих — познах, че тя е лековита. Усетих как се изпълвам със сили, макар все още да бях твърде далеч от нормалното си физическо състояние. Досетих се обаче, че вероятно именно магията на тази жена й бе позволила да ме спаси, тъй като Йети бе направил тялото ми на кървав парцал. Това, което не можех да узная обаче, беше защо младата жена го бе сторила. Не е голяма тайна, че черните елфи презираме „еднодневките“ (думата, с която обозначаваме хората) и когато ги срещнем, най-често ги избиваме безмилостно. Самите хора също не ни обичаха, ала не смееха да ни закачат, тъй като в техните митове ние сме полулегендарни създания на злото. От тяхна гледна точка сигурно бяха прави за себе си. Именно с това си обяснявах и враждебното поведение на брадатия. Щом Лерта стана да свърши някаква работа, той дойде при мен с брадвата си и потупа заканително острието й, като ми дуднеше някакви неразбираеми брътвежи, вероятно да не злоупотребявам с гостоприемството им.

Контактът с този човек ме измори и неусетно отново потънах в сън.

* * *

Следващите няколко дни протекоха в същата рутина. Направи ми впечатление обаче, че от време на време Лерта приемаше разни хора, очевидно болни, лекуваше ги и в замяна те й носеха различни дарове като зеленчуци, месо, мляко. В такива моменти тя закриваше леглата в колибата, в едно от които се намирах аз, с плътна завеса, разделяща помещението на две, като преди това ме предупреждаваше с пръст на устните да си мълча. Брадатият човек излизаше на лов и се връщаше или с някакви убити животни, или с гъби, които после готвеше.

Във времето, в което не спяхме и нямаше посетители, Лерта започна да ме учи на езика на хората. Когато напреднахме с думите, той ми се видя по-просто устроен спрямо този на елфите. Научих как хората наричат „човек“, „елф“, „гоблин“, „демон“, „маса“, „стол“, „колиба“, „здрав“, „болен“, „рана“, как се поздравяват, разбрах, че брадатият човек е неин баща и се казва Крау и лека-полека проговорих техния език, макар и със странен акцент, който я караше да се смее.

Това бе странно, защото ако някой в Града на Странните Удоволствия ми се изсмееше, щях на мига да му отрежа езика. Тук обаче позволявах на тази смъртна селска жена да се забавлява с опитите ми да извъртя финия си език така, че да говоря тяхната груба и недодялана реч. Помня, че понякога бях позволявал и на Лертиена да ми се подсмихва, ала това бе доста отдавна и не исках да мисля за странните прилики между двете. Не исках да разправям много за себе си, но успокоих Крау, че не съм предвестник на по-голям отряд, а изгнаник — отне ми десет минути, докато открия подходящата дума в техния речников фонд. Не уточних причините, поради които съм напуснал черните елфи, но им разказах за моя сблъсък с Йети, който силно заинтересува Крау.

— Никой никога не е сразявал Йети в бой, момче — промърмори той. — Ти си един дяволски късметлия.

Много ме досмеша, когато ме нарече момче. Вярно е, че черните, а и обикновените елфи изглеждат младолики на хората със своите елегантни черти, отличаващи се с фини нос и челюст, заострени уши, спускащи се почти под ъгъл вежди и бледа кожа, която не се сбръчкваше никога. Също тъй е вярно, че за елф аз все още бях млад мъж, ала въпреки това със своите сто и седемдесет години бях безкрайно по-стар от този човек, който вероятно беше на не повече от петдесет. Щом научи за това, Крау се намръщи още повече.

— Тогава ще ти викам дядо — отсече рязко той.

Лерта се засмя звънко на думите му и аз отново, противно на всякаква логика, се присъединих към смеха й. Тя ме караше да се чувствам особено, някак жив, затова й позволявах много неща, които в друга ситуация бих сметнал за недопустими — например това да си играе с лъскавите ми черни кичури. Тя имаше навика да ги навива около пръста си и аз не й се сърдех, дори когато веднъж ме оскуба.

Честно казано, даже да й се бях разсърдил, едва ли бях в състояние да сторя много. Тя ме уверяваше, че се възстановявам бързо и безвъзвратно, но аз не го усещах така. Отне ми много време, докато се науча отново да ставам, а бях отвикнал и да ходя. Привикването да го правя наново не беше толкова лесно, колкото исках, и помня, че първия път трябваше да се подпирам на нея, което ми се видя много унизително, макар и не неприятно. За сметка на това много се зарадвах, когато видях, че те са прибрали оръжията ми. Дори си позволих да разкажа на Лерта как са изковани, а това я впечатли много.

Изминаха още няколко седмици. Вече бях започнал да говоря нормално езика на хората, можех и да ходя и макар да не бях в най-добрата си форма, можех да излизам и даже да ловувам. През това време научих, че Лерта е лечителка и помага на болни хора, а пък те й се отблагодаряват с каквото могат. Това ми се стори много странно, тъй като в моята раса никой не помагаше никому, ако нямаше някаква изгода от това, или пък ако не бе повеля на жреците на Рамкар-Дамн, чиито цели често оставаха скрити дори за благородници и черни лордове като мен. Стана ми любопитно дали тя почиташе някой бог, както правят черните елфи.

— Не, никой — отвърна ми тя и се усмихна някак тъжно.

— Дори — сбърчих вежди аз — Томан Изкупителя? — Спомените от уроците по география и история ми подсказаха, че това е богът, когото човеците най-често почитат.

— Томан е хубав бог с хубава история — поклати глава Лерта, — ала според мен тя е приказка, а хората, които го тачат днес, не са хубави.

Тя не пожела да ми разкаже повече. За нейната неприязън към религията узнах от Крау, стария ловец. Крау ми обясни, че жреците на Томан — низшите се наричаха „пастори“, а върховните „кардинали“ — забранявали магията и поради това Лерта била избягала от големите градове и живеела сама с него в колибата, където бях приютен. Тя, от своя страна, се намираше в подножието на страховитата Планина на Ледените Хребети, която зимата никога не напускаше. Там войниците нямало да я намерят.

— Но Лерта използва лековита магия! — възразих аз. — Тя не е като Камрасин — добавих по инерция.

— Като кой? — полюбопитства баща й, с когото бяхме излезли на лов.

— Няма значение — отвърнах аз. Не желаех да се връщам на тази история и затова го подканих да ми покаже други тънкости от лова. Трябва да призная, че като благородник в Иррхас-Аббат аз не се грижех за прехраната си. Имаше други, по-низши елфи, чиито задължения включваха винаги да съм сит и да имам това, което искам да ям. Поради това първите ми опити в лова бяха силно разкритикувани от Крау, макар че поради нечовешката си бързина имах солиден успех в преследването на сърни, елени и дори някои птици. Брадатият човек обаче каза, че съм шумен и непредпазлив и плаша другата плячка. Това ме шокира, тъй като, подобно на всички елфи, имах изключително лека стъпка. Крау обаче ме научи как да пристъпям незабелязано до животните, без да ги стряскам — нещо, което ми заприлича твърде много на изкуството на Гилдията на Убийците от моя роден град. Обаче реших да не споделям това с Крау, а просто го оставих да похвали моя вроден талант в промъкването.

Но ако ловът ми се удаде с лекота, брането на гъби бе нещо съвсем ново за мен. Крау подробно ме осведоми кои гъби стават за ядене и кои — не. В началото бърках много и той силно се гневеше, тъй като според него съвсем незначителни разлики в цвета на една гъба често очертават незабележимата граница между живота и смъртта.

— Лерта е силен лечител — присмехулно казах аз, за да го успокоя.

— Така е — съгласи се Крау, — но дори магиите й няма да те спасят от другите, странични последствия от лошите гъби.

— Какви са те? — попитах аз.

— Получаваш ужасна диария! — отвърна ми той и се изсмя гръмко на изражението ми.

Изгледах го със зле прикрита враждебност. Това ми се стори голяма, груба обида. Вярно е, че тези хора ме бяха спасили, но аз все пак бях Лорд на мрака, благородник, черен елф…

Той усети, че съм се засегнал.

— Просто шега — рече. — Извинявай.

Кимнах колебливо. Най-малкото, не исках да засягам Лерта.

Крау ме научи и да стрелям с лък. Знам, знам, това ви звучи шокиращо. Клишето е, че елфът стреля с лък. Това обаче е голяма заблуда. Вярно е, че светлите ни братовчеди много обичат лъковете и често пъти нанасят катастрофални поражения на враговете си само с тези оръжия. Това е типично за тяхното селско хитроумие — те се крият из гори и храсти и стрелят от засада, подли като глигани. Черните елфи също имат стрелци. Това обаче са най-низшите от нашите воини. Един благородник не ползваше селско оръжие като лъка. В най-лошия случай имаше арбалет, а и това се считаше за проява на страхливост и лош вкус. А аз, до момента на гибелното си увлечение по Лертиена, бях считан за храбър елф с добър вкус.

Крау обаче ми показа, че лъкът е едно чудесно оръжие и дори ми направи един. В Иррхас-Аббат се считаше за голяма обида някой да ти подари лък — все едно да ти каже, че си простак или страхливец. Ала той ми го даде с такова гордо изражение, че не можах да не се зарадвам и дори му поблагодарих.

Трябва да призная, че с времето се привързах към тоя селски, грубоват човек и неговите простонародни шеги повече, отколкото към моите изискани събратя от Града на Странните Удоволствия.

Но и това бледнееше пред привързаността, която изпитвах към Лерта.

* * *

Ако навремето някой в Иррхас-Аббат ми беше казал, че ще се влюбя в смъртна жена, вероятно щях да му отрежа езика. Моите събратя не считаха хората за равностойни нам създания нито по разум, нито пък физически. Възприемахме ги като умни животни, които са опасни заради своята многочисленост; по същия начин, както някой човек би възприел глутница вълци. За светлите елфи бе известно, че някога се влюбват в смъртни жени, ала те бяха известни със своята диващина. За черен елф обаче това би било нечувано.

Докато аз не срещнах Лерта.

Не знам какво точно ме привличаше толкова в нея. Не беше само до физическата красота, макар че тя бе не просто хубава, а прекрасна. Навярно се дължеше повече на характера, нрава й, който ме караше да се смея като глупак, който ме принуди да изтърпя и дори да харесам грубоватия Крау, който ме накара тайничко да се засрамя от моето минало на воин и завоевател. Възхищавах й се за това как лекува и помага на съвършено непознати хора; за това, че бе помогнала дори на такъв като мен.

Тя също ме харесваше. Виждах го в очите й, в начина, по който се отнасяше с мен, в думите й, в жестовете й. Въпреки това дълго време не събрахме смелост да си го кажем. Чувствах се глупаво за това. Бях имал много жени през живота си. Бях обичал — чувство, непознато за мнозина от моите събратя. Но сега се чувствах някак недостоен и груб да й призная любовта си. Все пак накрая си казахме какво чувстваме. Случи се няколко месеца след пристигането ми. Бе сезонът, който из Тарр наричат лято. Тук той означаваше, че снегът е напуснал подножието и планината е само студена, а не ледена. Бяхме излезли навън, застанали на покрива на иначе не много високата колиба, увити в топли одежди — милата Лерта ми бе ушила дебели кожени дрехи, далеч по-подходящи за студа от моето черно облекло на Лорд на Мрака, което бе прибрала. Беше вечер и звездите бяха необикновено ясни — заедно с луната осветяваха околната природа, която бе чиста и недокосната от цивилизацията. В този момент осъзнах защо нашите светли събратя толкова много обичат дивата гора.

Лерта се бе сгушила в мен и бе отпуснала красивата си глава на рамото ми. Усещах нежното й, топло тяло и леко я притиснах до себе си. Тя измърка като коте от удоволствие.

— Как е на твоя език думата „любов“? — попита тя.

Обзе ме невероятна тъга — за мен, за живота, който бях водил, за моите събратя, които при цялото си величие…

— Ние нямаме такава дума — признах натъжено.

— О! — възкликна тя и замълча.

Някъде в далечината зави вълк. От гората се обади бухал.

— Това значи ли, че никога не си обичал? — попита някак тъжно тя.

— Не! — отвърнах аз.

— Не си? — не ме разбра тя.

— Не, обичал съм. Много — отвърнах аз и спомените ме заляха неканени.

— Разкажи ми — каза Лерта.

— Не искам — отвърнах аз.

Останахме смълчани. Не биваше да мисля за Лертиена сега, не и когато Лерта бе до мен, в прегръдките ми. Но как, след като тя толкова много ми напомняше за любимата ми…

— Приличаше на теб — изрекох внезапно. — Много.

Думите изскочиха неканени от устата ми, една след друга. Лерта ме слушаше внимателно, без да ме прекъсва. Разказах й цялата ужасна история за Купола на Насладата, за жреците и тяхната неутолима, всепоглъщаща злоба… Не беше честно от моя страна. Лерта бе едно невинно дете. Нямах никакво право да й разказвам за Града на Странните Удоволствия — удоволствия, които всъщност бяха ужаси. Докато говорех, пелената от лъжи, която жреците ми бяха втълпявали от най-невръстна възраст, рухна. Това бе истината за Иррхас-Аббат. Той бе Градът на Ужаса. На Злото.

Когато завърших, от очите ми се стичаха сълзи. Това бе нещо срамно, недостойно, не и за един Лорд на Мрака.

Но аз вече не исках да съм Лорд на Мрака. Омръзнало ми бе от Странните Удоволствия.

— Съжалявам. Не биваше да ти разказвам това — въздъхнах аз накрая, установявайки, че тя ме е прегърнала като малко дете.

Никой никога не ме беше прегръщал така. Лертиена се бе отнасяла с мен като с любим, което пак бе нещо повече, отколкото някой можеше да очаква в Иррхас-Аббат.

Но никой никога не ме беше успокоявал.

Никой.

Никога.

За какво са ти тогава Странните Удоволствия, познанията над живота и смъртта, най-могъщата черна магия, тъмните откровения на Рамкар-Дамн, контролът над страховитите създания от отвъдното, кармичните удоволствия на тялото и духа, когато не можеш просто да си поплачеш?

— Трябваше — отговори спокойно тя.

— Аз те омърсих с тази история — казах аз. — Самият спомен за моя град е… анатема за теб, цвете мое.

Лерта се усмихна малко тъжно.

— Ще се изненадаш, че ние, хората, не изоставаме чак толкова.

— Какво искаш да кажеш? — сепнах се аз, ала тя вече сменяше темата.

— Знаеш ли защо те попитах за това? За думата любов?

Лицето й приближи моето.

— Исках да ти кажа, че те обичам на твоя език. Но понеже вие нямате такава дума, ще го кажа на моя. Обичам те. Обичам те.

Устните ни се сляха в едно. Това бе най-сладкият миг в живота ми. Най-сладкият миг в цялата история на Тарр. Жреците можеха да вземат Странните си удоволствия и, както казваше Крау, да си ги заврат там, дето слънце не огрява.

Отлепихме се.

За миг.

— Обичам те още откакто те намерихме на онзи хребет — каза Лерта. — Под кръвта, под раните, под черното наметало, ти беше ослепително, невероятно красив. А след последните месеци знам, че си и добър човек.

Сърцето ми прескочи.

Добър човек.

Никой не ми беше казвал, че съм добър.

Храбър, силен, хитър, изкусен…

Не и добър.

Странните удоволствия.

Там, дето слънце не огрява…

Отново се целунахме. И отново, и отново.

Животът бе прекрасен.

* * *

Следващите месеци познах какво означава истинско, а не Странно удоволствие. Бях сигурен, и все още съм, че дори в Чудноомайните поля никой бог не може да ми даде тази радост, която изпитах тогава с Лерта, когато любовта ни лумна.

Крау също ни се радваше. О, в началото сумтеше, ругаеше ме, караше й се, но го усещах, че вътрешно е щастлив. Предполагам, че отстрани сме изглеждали, както биха казали хората, сладки.

Сладък черен елф.

Като дървено желязо.

Един ден Крау ми рече:

— Да си жив и здрав, момко, знам, че дъщеря ми е в сигурни ръце.

Обаче аз се измъчвах от нещо, една тревога не ми даваше покой. Дълго време не исках да я споделям с Лерта, ала тя винаги, винаги разбираше, когато нещо ме мъчи. И ме притискаше, докато не си кажа.

— Аз ще живея още дълго, много дълго — накрая й признах аз, — а ти си човек.

— И те е страх, че ще стана стара и грозна, нали? — подхвърли тя.

— Не! — извиках. — Ще те обичам винаги. Всякога. Но дали ти…

— Би било трогателно ти да си все така млад и красив, когато аз ще съм надебеляла лелка — прекъсна ме Лерта. — За жалост обаче ще те разочаровам. Аз съм на седемдесет.

— Какво?! — зяпнах аз. — Но нали хората…

— Хората живеят малко, да, така е, за съжаление… — Лерта се натъжи за миг, — но аз съм магьосница, а не обикновен човек. Магията ни прави дълголетни. И дори мога да правя Крау дълголетен, макар с другите да не се получава. Може би защото той ми е баща.

Стоях зяпнал, невярващ.

Единствената ми тревога се оказа напразна.

Сега щяхме да сме заедно дълго, дълго време.

— Спокойно — чух гласа на новодошлия Крау зад мен, — аз пък съм само на сто и десет. Все още си по-дърт от мен, дядо! — и той се засмя.

И двамата с Лерта се засмяхме с него…

Бяха хубави дни, макар че зимата се оказа люта.

Докато един ден те не дойдоха заедно с виелицата.

* * *

Това се случи в един свиреп зимен ден. Вятърът навън бе силен и навяваше сняг на парцали. Освен това студът бе дошъл внезапно, падайки след един сравнително топъл за тия места по света ден. От рязката смяна на времето Крау получи болки в кръста и гърба и макар Лерта да ги овладя със своята лековита магия, той не можеше да излиза. Затова аз реших да отида на лов сам.

Не биваше, не биваше да излизам тогава.

Ловът бе, както можеше да се очаква, много труден, тъй като повечето животни се бяха скрили и аз трябваше да се катеря нагоре по заледените чукари, изложен на немилостивите удари на вятъра. За щастие дългите месеци съвместна работа с Крау ме бяха направили по-издръжлив на планинското време и смея да кажа, че сега бях по-силен дори от златните си години като командир на армията на черните елфи. Накрая успях да намеря за плячка един муфлон — свирепо и раздразнително животно, което нападаше с наведени напред извити рога. Трябваше да внимавам много, за да не бъда погубен от тях или от чаткащите му по заскрежените камъни копита, а също така и да не падне самият звяр в някоя пропаст. В крайна сметка успях да го раздразня с рапирата си и го убих, като забих своя кинжал в сънната му артерия, след което го замъкнах към колибата. Животното бе тежко и аз бях много изморен, когато я стигнах, но още от далечината сърцето ми се сви в лошо предчувствие. Колибата бе притъмняла и в прозорците й не се виждаше игривата светлина на пламъците, а носът ми не долавяше миризмата от пушека на домашното огнище. Захвърлих муфлона — сигурно койотите са ме благославяли за това — и хукнах към колибата. Когато я приближих, установих, че вратата й е изкъртена и от вътрешността й долитат стенания. Щом влязох вътре, кръвта ми се смрази.

Когато се замисля за това от дистанцията на времето, си давам сметка, че вероятно съм от малкото черни елфи, шокирали се от жестокости. В крайна сметка изтезанията са сред най-върховните наслади измежду Странните Удоволствия.

Ала аз вече се бях отрекъл от тези удоволствия и сърцето ми се сви, щом зърнах Крау, моя добър, сърдечен приятел, разпънат по най-варварски начин върху стената на колибата. Ръцете и краката му бяха приковани с гвоздеи за нея, а челото му бе стегнато от желязна корона от шипове, които бяха разранили лицето му. Тялото му бе покрито с множество прободни рани, ала той все още беше жив.

Крау забеляза присъствието ми, тъй като надигна клюмналата си глава и пророни:

— Те я отмъкнаха, синко. Отмъкнаха дъщеря ми.

Страх изпълни сърцето ми и го стисна като ледена ръка.

— Кой? Кой е отмъкнал? — приближих го аз, а тялото ми се обля от студена пот. Лерта, моята Лерта. Не и отново…

— Тамплиери от Санпар, столицата на нашето кралство… търсели са я, защото е магьосница… — Крау ме погледна измъчено. — Навремето те убиха жена ми, нейната майка. Сега искат нея.

И издъхна.

Светът ми се срина от тази история.

Нима религията, макар този път чужда за мен, щеше да продължи да ми отнема всички, които обичах?

Сега, след като Крау ми прошепна тези думи, всичко се изясни, включително и начинът, по който бе убит. Неговата смърт бе зловеща пародия на Колелото на Мъченията — древният инструмент, на който Сталкерите на Мрака бяха разпънали Томан Изкупителя, бога на озарението. Според легендите на хората тази саможертва освободила човеците от властта на Рамкар-Дамн, Господаря на Всемирния Мрак, и им позволила да се присъединят към светлите елфи и джуджетата в борбата с нашия народ.

Но аз нямах време да размишлявам върху митовете и легендите на хората.

Те бяха отвлекли моята Лерта.

Нямаше да им позволя да я убият, както техните събратя от Иррхас-Аббат убиха Лертиена.

Въпреки че бях уморен от битката с муфлона, тръгнах по следите им. Макар виелицата да бе засипала голяма част от тях със сняг, местността, по която бяха тръгнали бе гориста и имаше много следи от преминаването на голяма група хора — счупени клонки, стъпкани храсти, дълбоки следи в снега, който бе станал на лед и не бе позволил на вихрите да ги заличат напълно. Беше много студено, ала гневът не ми позволяваше да усетя мраза. Дъхът ми излизаше на пара от устата, а вътрешно горях.

Мръсни, проклети мръсници. Само като се сетех за горкия, беден Крау, в гърдите ми се надигаше жажда за мъст, кръвожадна ярост, която не бях изпитвал от смъртта на Лертиена насам.

Но Лерта нямаше да стане Лертиена.

Нямаше да го позволя.

Гоних изедниците три дни в гъстия лес, който отделяше цивилизованите земи от Планината. Спях неспокойно и за кратко, скрит в хралупи, където вятърът нямаше да отнеме живота ми. Моите врагове бяха на коне, ала в свирепото време те бяха по-скоро пречка, отколкото помощ. По пътя си видях избити вълци — явно прегладняла глутница, решила да опита късмета си с натрапниците. За жалост онези се бяха оказали прекалено силни. После се сетих, че вълците вероятно щяха да изядат и моята Лерта и отдадох победата на въпросните тамплиери — от малкото, което знаех за хората, това бяха рицарите на тяхната религия — като шанс да я спася.

Настигнах мръсниците в края на третия ден. Мракът започваше да се спуска и вътрешно благодарих на Рамкар-Дамн за милостта — нещо, което не бях правил от смъртта на Лертиена насам. Мракът беше моя територия, не на еднодневките.

Те бяха седем на брой, като мъкнеха Лерта на кон, пристегната с въжета към гърба му и наметната с груба кожа, за да не замръзне. Щом видях това, кръвта ми кипна и едвам се сдържах да не нападна веднага. Все пак обаче бях черен елф, а ние знаем и умеем да планираме атаките си.

Седмината мръсници бяха облечени в тежките доспехи, които хората толкова много обичаха. Явно се имаха за много впечатляващи с тях, макар на мен да ми приличаха на възголеми бръмбари. Петима изглеждаха редови; дотолкова, доколкото броните им бяха обикновени, макар и тежки — железни доспехи, върху които бяха наметнали и кожени наметала. Един от тях изглеждаше техен предводител — той беше по-висок и броните му бяха кичозно отрупани със злато, сребро и скъпоценни камъни. Това ме накара да го преценя като недобре подготвен за бой човек, склонен повече към показност. Това се потвърди и от наметалото му, което не беше тъй дебело, бе снежнобяло и върху него се виждаше изографисано златно колело, вероятно религиозен символ. Проклетият глупец сигурно зъзнеше.

Обаче нямах време да разсъждавам за персоната му, тъй като вниманието ми бе привлечено от рицаря, който яздеше от дясната му страна. От време на време Скъпоценният, както започнах да го наричам мислено, се привеждаше към него и макар яростно да тръскаше глава, от което скъпият му платинен шлем дрънчеше, обикновено отстъпваше, което ме накара да се поинтересувам повече от съветника, въпреки че той бе далеч по-неугледен — с черни, грозни доспехи и най-обикновен на вид шлем, също черен, и дълъг дебел плащ, отново в черен цвят, нарушаван единствено от кървавочервено колело. Жестовете на тоя човек издаваха премереност, търпение и изключителна самоувереност, поради което го сметнах за далеч по-опасен от Скъпоценния и вероятно за фактически предводител на групата.

След време седмината спряха. Единият от рицарите отиде при Лерта и я свали — сравнително внимателно. Тя обаче бе с превръзка на устата, което ме разяри още повече. Отново с мъка потиснах импулса си да нападна веднага.

В това време рицарите се разкършваха от ездата, сваляйки шлемовете си. Избухна къса кавга между Скъпоценния, който се оказа гладко избръснат млад мъж с руса коса до раменете и нацупено изражение, сякаш бе обиден на целия свят. Той искаше да накладе голям огън, докато Черният се противеше. Когато Черният свали шлема си, усетих неприятно чувство, тъй като с ясните си очи на елф успях да го видя много добре. Това бе стар и грозен човек, със силно изпито лице, хлътнали бузи и горящи с демоничен плам очи, които сякаш бяха изсмукали плътта около себе си, тъй като този рицар имаше тежки торбички под очите. Бузите му бяха опасани от металносива брада, а устните бяха безцветни.

— Огънят привлича излишно внимание — изрече той с протяжен, лепкав глас, който ме накара да усетя известно отвращение, макар да идеше отдалеч и дори моите елфически уши да го доловиха трудно.

— Не ме интересува! — ядно отвърна русият. — Аз съм върховен тамплиер и няма да спя на студено! Напалете огън! Арно, стига си се шушкал около вещицата!

Рицарят, който връзваше Лерта към едно дърво трепна виновно, като ритнато куче.

— Както кажеш, Фриц — отвърна Черният с такова дразнещо спокойствие, че Фриц го изгледа с неприкрита омраза. Обаче явно го беше страх от сивобрадия мъж, тъй като не каза нищо повече.

Черният извади някаква кесия и измъкна от нея хляб, който отдалече мязаше на камък. След това викна рицаря на име Арно — младеж, по-малък и от Фриц, почти момче, с много лунички на лицето и дълга червена коса. Сивобрадият му подаде къшей хляб и манерка.

— Но, велики инквизиторе — каза Арно, — този хляб е много твърд, не става за ядене…

Следващият звук, който излезе от устата му, бе стон, тъй като Черният го зашлеви през лицето със стоманената си ръкавица.

— Съчувствието към грешниците само по себе си е грях, млади ми Арно — рече сивобрадият, — особено ако е предизвикано от греховни помисли.

Лицето на Арно стана червено като косата му и макар да не бе съвсем редно, изпитах задоволство от това, че великият инквизитор го е ударил.

В това време избухна още един скандал.

— Но, господарю, дажбите няма да ни стигнат, ако ядем толкова! — говореше един от рицарите — човек с грубовата, червендалеста физиономия и малки очички — на Фриц.

— Тогава ти няма да ядеш толкова много, мазна свиньо! — кресна му русокосият, докато си заделяше някакво много тънко, червено месо, от което устата ми се напълни със слюнка. Не се бях хранил истински в дните, когато бях гонил тези мръсници.

— Е, гладни ли ще си легнем? — облиза се червендалестият, явно упорит човек.

— Да направим сделка — обади се трети, мъж с гъсти вежди и широк нос. — Съгласни сме да гладуваме, но ще ни позволиш да се забавляваме с малката.

Всички се изсмяха доволно, с изключение на сивобрадия и Арно, който зяпна, очевидно ужасен от предложението.

— В никакъв случай — отсече облеченият в черно рицар.

— Ако някой ще се забавлява, това ще съм само аз — обади се Фриц.

— Взимаш всичко хубаво — изръмжа червендалестият.

— Достатъчно — отново се обади сивобрадият. — Тази жена е вещица и е гнусна в очите на Томан, нашия Господ и Спасител, да се свети името Му, да дойде царството Му. Никой няма да я докосва.

Фриц го изгледа гневно, ала се покори, явно усетил, че великият инквизитор няма да прави повече компромиси. Той се обърна с гръб към другарите си и лакомо заяде.

— Жан-Клод, щом имаш такава енергия — продължи инквизиторът, — поеми първия пост.

— Да, о, превелики — отвърна мъжът с широкия нос, макар и да изгледа сивобрадия с невероятна злоба.

Фриц отдели много малко храна за събратята си, като за младото момче на име Арно не остана почти нищо. Малко храна си взе и инквизиторът, който беше седнал със скръстени крака и гледаше с немигащи очи в нищото.

Изпитах неприятно усещане, сякаш онзи можеше да ме види. Крадешком погледнах Лерта. Тя бе заспала, увиснала във въжетата си. Сърцето ми се сви от съчувствие.

Постепенно всички заспаха; всички без широконосия, който стоеше на поста си, и сивобрадия, който продължи да гледа нощта с немигащи очи. Проклех го безмълвно — явно мръсникът медитираше по някакъв начин. Изкуших се да стрелям по него и да отнема мерзкия му живот с един удар, но нещо ме накара да не предприема този ход. В крайна сметка се прицелих в мъжа, който бе поискал да насили моята Лерта. Припомних си Дум’йас и си дадох сметка за приликата му с този човек. Моята Лерта бе права, хората не изоставаха особено от жреците на Рамкар-Дамн.

Пуснах стрелата си, която се заби в крака на мъжа. Той изпищя от болка и се наведе, като при това движение шлемът му отзад се понадигна леко и разкри тила му. Пуснах втора стрела и той падна с хъхрене.

— Нападат ни! — високо, но спокойно оповести сивобрадият.

— Какво? — извика сънено Фриц, като погледна към инквизитора. Събратята му се занадигаха от постовете си, надявайки шлемове и вадейки мечове.

— Не си глух — изръмжа му сивобрадият, а в това време аз пуснах втора стрела, като улучих един, който не бе успял да намести добре шлема си и бе разкрил гърлото си.

Бяха останали само петима.

Потресен, Фриц скочи на крака.

— Откъде стрелят? — попита той паникьосано.

— От гората — отвърна меко инквизиторът. — Не е ли очевидно?

Пуснах стрела и към него. Той се наведе сякаш случайно и тя се заби в едно невинно дърво. Сетне постави черния си шлем и се изправи като демон.

Фриц още не бе поставил своя, а се озърташе трескаво напред-назад.

— Хванете го! Убийте го! — истерично нареди той.

— Млъквай, Фриц! — изрева червендалестият. — Крещиш като кокона!

Сетне приближи към мястото, от което бях стрелял аз. Добре обучен за убиец в Иррхас-Аббат и за ловец от Крау, аз обаче останах незабелязан, една сянка сред дърветата. Очите на червендалестия минаха точно през мен и не различиха нищо.

Той се обърна.

— Къде си, копеле мръсно? — процеди той.

— Тук съм — отговорих му и изникнах като сянка зад гърба му.

И му прерязах гърлото.

— Убийте го, убийте го! — разкрещя се отново Фриц.

— Хайде де, убийте ме, ако можете — усмихнах се подигравателно аз. Исках да ги изплаша, да им покажа с какво си имат работа.

С най-лошия си кошмар.

С Лорд на Мрака.

Единият от рицарите, който не ми бе направил никакво впечатление, се метна към мен, размахал брадва. Парирах удара му с рапирата си и забих кинжал в гърдите му. Острието от звезден метал разкъса бронята като хартия и го удари в сърцето.

Мъжът се строполи в краката ми.

Огледах останалите с мрачна усмивка и накарах очите си да почернеят напълно.

Това бе простичък номер на елфите на мрака, но много впечатляваше останалите раси.

Инквизиторът обаче остана неподвижен с изтеглен меч в ръка.

Червенокосото момче въртеше глава напред-назад, гледайки ту инквизитора, ту мен. Очите му бяха разширени от страх.

Фриц обаче бе използвал объркването му и моята битка с рицаря брадвар, за да се промъкне до моята Лерта и да вдигне меча си към гърлото й.

— Дошъл си за нея, нали, демоне? — извика той и нацупеното му лице се изкриви в злобна гримаса. — Е, още една крачка и тя е мъртва.

Очите на Лерта бяха разширени от ужас.

— Фриц, това е вече прекалено! — извика Арно.

— Мълчи! — изрева Фриц.

Задуха леден вятър, който развя русите му коси.

Инквизиторът стоеше все така неподвижен.

— Хвърляй оръжията, елфе! — настоя Фриц.

Не помръднах.

— ГЛУХ ЛИ СИ? — кресна русокосият. — Хвърли оръжията!

— Както желаеш — отвърнах.

И метнах кинжала си.

Улучих го точно между очите. Той успя само да изпъшка и падна назад, лишен от живот.

Арно се свлече на колене и заплака.

По бузите на Лерта се търкулнаха сълзи. С болка осъзнах, че вероятно с тези си убийства завинаги съм разбил нейния образ за красив, раним, сладък и добър елф, който е неин любим.

Най-сетне й се бях показал в моята същност.

На Лорд на Мрака.

Но нямах време да мисля за това. Инквизиторът пристъпи напред, надигнал меча си, който, естествено, също бе черен.

Усмихнах му се.

И нападнах, мушвайки напред с рапирата си — оръжието, което бе толкова здраво, че бе пробило гъстата козина и дебелата кожа на Йети.

Тя отскочи от бронята на инквизитора като клечка за зъби. Без да продума нищо, той пристъпи напред и едва не ме съсече на две с огромното си черно оръжие, което се стовари като косата на Рамкар-Дамн. Със закъснение установих, че неговите оръжия не са от обикновен метал и че той се движи с лекота, които не бяха възможни за такъв меч и такава броня.

Разбрах, че съм попаднал в истинска битка, а не в кланица, в която аз съм касапинът.

Черният рицар нападаше безмълвно, без да изстене, изръмжи или изохка, подобно на машина, на демоничен конструкт.

Според нашите легенди така нападаха Сталкерите на Мрака.

Беше иронично, че този човек, който на думи служеше на Томан — онзи, който озарява душите — се бе превърнал в нещо, напомнящо най-големите му врагове.

Ала нямах време да оценя иронията. Атаките на черния рицар продължаваха и макар да бях по-бърз и ловък от него, той компенсираше със сила, а рапирата ми по никой начин не можеше да пробие проклетите черни доспехи.

Внезапно той пусна меча с едната си ръка и хвана острието на рапирата ми. Сетне замахна с огромното си черно оръжие.

Направих салто назад, за да не бъда съсечен.

И рапирата ми остана в ръцете му.

Той я заби в земята, натисна я с черната си стоманена обувка и я счупи като суха съчка.

Моята рапира.

Която бе пробила кожата на Йети.

Постарах се да не изпиша на лицето си изненадата и ужаса, които изпитах. В друго време, в друг живот, щях да оценя предизвикателството от такъв противник и щях да се хвърля към него, с нетърпение очаквайки тъмните награди на великия Рамкар-Дамн.

Но сега мислех само за Лерта и това как този черен човек щеше да ми я отнеме.

Затова се озъбих предизвикателно и разперих пръстите на ръцете си. За разлика от хората и нашите светли събратя, ние, черните елфи, имаме черни нокти, напомнящи тези на риса, които увенчават иначе красивите ни, тънки пръсти.

Ако черният рицар се впечатли, не го показа.

Стоеше пред мен като зловещ тотем.

От лицето му виждах само горящите му, зли очи.

Внезапно той нападна, опитвайки се да ме подсече с черния си меч. Усетих шанса си и скочих във въздуха, след което ударих с два крака профучаващото под мен острие и го изтръгнах от ръцете му.

Изревах триумфално и се метнах към него, драскайки към гърлото му.

Мръсникът носеше нещо като ризничен шал под шлема си. Ноктите на кутрето и средния пръст на дясната ми ръка се счупиха. Щях да извикам от рязката болка, но звукът заседна в гърлото ми, когато черните метални ръкавици на инквизитора се вкопчиха в шията ми.

Той ме събори на земята и започна да ме души, стискайки с всичка сила. Отчаяно задрасках по шлема му.

Онзи не реагира.

Не се изсмя.

Не се отдръпна.

Само продължаваше да души и да ме пронизва с фанатичните си, сатанински очи.

Очи като на Кракена, Великия мъчител, най-великото зло, пред което тръпнем дори и ние.

Немигащи, жестоки и всепоглъщащи.

Започнах да се давя и по устните ми изби пяна.

А очите горяха ли, горяха…

Очите?

С последни сили надигнах ръце и забих ноктестите показалци на двете си ръце право в този откачен, ужасен поглед. Забих и натиснах…

Натискът върху гърлото ми се охлаби. Черният инквизитор падна спокойно назад — така, както се беше и борел, без напрежение. Здраво закрепеният му шлем се изхлузи, вероятно охлабен от атаките ми.

Мъртвецът полегна на ледената земя и ме загледа със зеещите рани, които сега бяха очите му. Като някаква откачена икона на злото, ридаеща с кървави сълзи.

Застанах на колене и за пръв път повърнах, след като съм убивал. Обърсах трескаво кървавите си ръце и нокти в снега и станах на крака.

Нямах право, нито време да бъда слаб.

Подобно на Фриц, Арно бе застанал до Лерта, която се гърчеше във въжетата си.

Но за разлика от Фриц беше с шлем и вдигнат за бой меч.

А аз нямах кинжал, нямах рапира, нямах сили.

При все това се озъбих дръзко и отново почерних очи.

— Убих предводителите ти, момче. Дръпни се от нея — наредих с дрезгав глас.

— Няма! — изкрещя Арно. — Стой настрана от нея, демоне!

— В такъв случай — приближих го аз, — ще те сполети шестдесет и шестото от Странните Удоволствия, описани ми от жреца Камрасин в Кулата на Безбрежното Страдание. Ще…

В този момент Лерта изплю кърпата от устата си.

— Стига. Стига убийства. Той е приятел.

И двамата замръзнахме.

— Алтиарин, той е единственият, който ме защитаваше в тази група. Ако не беше той, Фриц и Жан-Клод отдавна да са ме насилили. Опълчи се дори на великия инквизитор.

Тя си пое дълбоко дъх.

— Арно… — рече тя, — това е Алтиарин. Той е моят мъж.

Начинът, по който го каза, стопли сърцето ми.

Все още бях повече от Лорд на Мрака за нея.

— Ти си женена за черен елф? — попита шокиран младият рицар.

— Женена съм за Алтиарин, най-храбрият и достоен воин, който познавам — каза тя.

Сърцето ми щеше да се пръсне.

Арно свали меча си.

— Значи мога да ви оставя.

Той ме погледна и потрепери.

— Предполагам, си имал право да се ядосаш — рече накрая. — Фриц и Инквизитора, а и останалите, бяха лоши хора. Не са истински хора на Томан. Предполагам, че са хора на…

Той не довърши, а ме погледна боязливо.

Но аз довърших.

— На Рамкар-Дамн — кимнах аз, спомнил си сталкероподобния инквизитор. — Явно вашият бог не ви е освободил напълно от властта му.

— Може би не може, ако не го поискаме — каза Лерта тъжно, след което добави: — А сега няма ли най-после някой от вас да ме измъкне оттук?

Завтекох се към нея, ругаейки се за глупостта си. След миг тя потъна в прегръдките ми.

— Да се връщаме към Планината — каза тя. — Не искам да виждам повече смърт. Ненужна, безсмислена смърт. Мама, Крау… Дори Фриц и тези хора. Дори инквизитора. Толкова ненужна смърт.

И отпусна глава на гърдите ми.

Не знаех какво да кажа.

— Ами аз тогава ще ви оставя — рече Арно. — На по-малко от ден път има село. Ще стигна дотам. После…

— Ще се върнеш в своя храм? — попитах аз, повдигайки вежди. — Не знаеш ли, че жреците не прощават никому? Казвам го от личен опит.

— Все някой трябва да опита да промени нещо — поклати глава Арно. — Ще кажа… че не е имало никаква магьосница. Търсели сме прекалено упорито, като обсебени. Попаднали сме на Йети и… само аз съм оцелял, подхлъзвайки се в една падина.

Трябваше да призная, че историята звучеше… учудващо правдоподобно. А и не исках този момчурляк да се навърта около моята Лерти.

Да, знам, ставах ревнив.

— Върви тогава — казах му аз. — Може би за твоята раса не е късно.

— Може би — отвърна ми Лерта, — като гледам теб, и за твоята не е късно.

Устните ни се докоснаха, а Арно нарочно се обърна, пристъпвайки към пламъците, за да се сгрее в студената зимна нощ.

АЛЕКСАНДЪР ДРАГАНОВ

ЛИХВАРЯТ

Римиел изсъска, скрит в сенките на гората. Дългите му бели зъби проблеснаха издайнически и Леонций го видя. Паладинът се приближи, вдигнал дългия си, двуостър блестящ меч.

Римиел изпита гореща завист, когато го видя. Някога и той бе искал да е такъв бляскав рицар, шампион на Томан Изкупителя, непобедим воин, който да бъде прославян и обичан надлъж из цял Тарр.

Но съдбата невинаги ни поднася това, което обичаме. Когато празнуваше своята двадесетгодишнина, Римиел бе излязъл да погледа звездите, качвайки се на върха на високата кула в своя замък, имението Льоблан, едно от най-почитаните в човешките предели. Бе се загледал в съзвездието на Крилатия Еднорог, символа на неканени тайни, когато усети ухапване по врата си. Когато се извърна настрани, видя само как един прилеп се отдалечава. Зверчето нададе странен писък, от който Римиел потръпна, след което изчезна в нощната тъма.

И бе променило Римиел завинаги.

Следващите дни той бе повален от треска, която изсмука цвета от тялото му, а после го направи силно чувствителен и към най-тънкия процеп слънчева светлина. За сметка на това през нощта бе усетил прилив на гибелна, всепомитаща енергия и изгаряща жажда, която не можеше да бъде потулена нито с храна, нито с вино.

Римиел познаваше добре митовете и не бе нужно да вижда мъртвешки бледата си плът или дългите зъби, за да разбере в какво се е превърнал.

Като вампир той нямаше шанс да остане в своя дом — жреците на Томан щяха да го намерят — затова избяга навън и започна да се скита из пустите земи на Тарр, залъгвайки огнената си жажда с кръвта на нещастни животни, озовали се на пътя му. От време на време обаче инстинктът се оказваше по-силен от съвестта му и той поваляше хора, странници, малки отряди войници. След всяко такова нападение се чувстваше като кърлеж, като пиявица. Всеки път си казваше, че повече няма да прави така и всеки път гърлото му си искаше своето.

Римиел се превърна в легенда, в кошмар, в приказка, която хората разказваха на непослушните си деца. Рицарите на Томан не можеха да го открият, а ако някой все пак го намереше, намираше края си. Той бе навсякъде и никъде — ужасът на Тарр, кръвосмучещият в мрака.

Една нощ бе намерил нова жертва. Това бе в малък замък, в който никой не искаше да живее, освен неговите собственици — младият рицар сър Леонций и неговата по-малка сестра, шестнадесетгодишната Жийна. Римиел бе издебнал кога Леонций излиза на лов и бе нападнал момичето, за да изсмуче кръвта му. Ала щом тя го бе погледнала, друг огън, по-силен дори от всепоглъщащата жажда, изпълни цялото му същество.

Тя не се уплаши от него — напротив — в погледа й се четеше същото, което изпълваше и неговия. Любовта победи глада и двамата започнаха да се срещат тайно от брат й, когато той е на лов или спи. С времето станаха безразсъдни, а тя обичаше Римиел повече, отколкото бе разумно. Измъчваше се да го гледа как страда, докато смуче кръвта на животните, която в устата му бе като мътна вода. Затова започна да му дава по малко от собствената си; върховен жест, почти сравним с неговия — задето успяваше да се сдържи да не изпие цялата й кръв.

Ала това не можеше да продължава вечно. Денят, в който Леонций ги откри, бе страшен. Паладинът правеше впечатление на кротък човек, но щом зърна сестра си — бледа, омаломощена и окървавена в ръцете на вампир — полудя. Извади меча си и замахна да съсече Римиел на място. Острието му грееше, изографисано с магически руни, в които вампирът прочете смъртта си.

Но Жийна посрещна острието и удара, предназначен за него.

И двамата мъже — и Римиел, и Леонций — нададоха вик, който раздра нощта, тишината, замъка, съзиданието. Но паладинът освободи оръжието си и след като склопи очите на сестра си, отново тръгна за мъст, този път решен да довърши съществото, което според него бе отнело живота на любимата му.

А Римиел — посрамен от това, че бе оставил любимата си да умре, посрамен от страха си и от жалкия си инстинкт за самосъхранение — побягна. Той нямаше желание да се бие с рицаря. А пред себе си знаеше, че няма и възможност. Силите му бяха огромни, той можеше да се слива със сенките, бе по-бърз от невестулка и по-силен от трол, ала в онова омагьосано, обсипано с руни острие прочете съдбата си.

И затова отново побягна, съскайки безсилно, чупейки клоните на дърветата по пътя си, отдалечавайки се от замъка, в който бе загубил своята любима. Бягаше дълго, много дълго, когато насред гората видя светлинка. Тя идеше от колиба. Без да знае що да стори, Римиел я приближи и открехна вратата й.

Вътре, на малко столче до маса, на която бяха наредени табло за дама и пулове, стоеше мъж, какъвто вампирът не бе виждал досега. Той бе висок, много слаб и блед, облечен елегантно, което някак си не се връзваше с простата селска обстановка наоколо. Ушите му бяха заострени, а косите — бели като сняг, макар лицето да не бе старо.

— Заповядай — покани го мъжът спокойно, — седни.

Вампирът примигна. До масата вече имаше втори стол, а можеше да се закълне, че допреди малко такъв липсваше.

Римиел потъна в своите сетива на вампир. Нещо около този човек определено не бе наред. Елф, помисли си той. Или елф на мрака?

Ала вампирът бе срещал представители и на двете раси през своя дълъг живот и макар мъжът да приличаше на тях, все пак изглеждаше различен.

— Кой си ти? — попита той.

— Аз съм Лихваря — простичко каза мъжът, — а ти имаш нужда от заем. Затова се появих.

Римиел усети пулсиращо главоболие в главата си. Почувства се странно. Като вампир не страдаше от подобни болежки. Потри слепоочията си.

— Аз съм отвъд заеми и лихви — заяви той и за да подчертае това, оголи дългите си кучешки зъби.

— Но той идва — отвърна Лихваря и се усмихна.

— Кой? — не разбра Римиел.

— Рицарят — отвърна белокосият. — Все пак той те обвинява за това, че сам уби сестра си. Лицемерно е, но не можеш да очакваш разумно поведение от него.

— Той… — отвори уста вампирът.

— Ще те убие — спокойно каза Лихваря — и за света няма да е голяма загуба да има един вампир по-малко. Но аз давам заеми на всеки, който е в нужда.

Римиел се досети какво има предвид белокосият, макар да не разбираше мотивите му.

— Аз не го искам мъртъв — рече той. — Вината за станалото е повече моя.

Но откъде Лихваря знаеше за станалото, зачуди се Римиел.

— Аз също не го искам мъртъв — кимна спокойно Лихваря, — така че ставаме двама.

— Тогава? — повдигна вежди вампирът.

— Тогава ще мога да уредя нещата тихо и кротко, но в замяна на услуга, разбира се.

Римиел се замисли. Реално погледнато, не трябваше да се страхува толкова за живота си. Той бе анатема, проклятие, подигравка с нормалното човечество.

И все пак…

— Какво искаш? — попита вампирът.

— Не знам — отвърна чистосърдечно Лихваря, — още не знам. Но ако ми се вречеш във вярност, когато му дойде времето, ще си поискам услугата.

Острите сетива на Римиел доловиха приближаването на паладина. Имаше някаква клопка в тази сделка, бе прекалено просто, но…

— Съгласен съм — каза той и оголи зъби в усмивка.

Лихваря примигна.

Някъде, много далеч, отекна камбана.

Леонций нахлу в колибата с оголен меч.

— Ти! — извика той.

Вампирът отскочи от стола си, оголи зъби и изсъска.

— Добър вечер — каза кротко Лихваря.

Паладинът го забеляза.

— Вие… — каза той и тръсна глава. Самият той не можеше да прецени какъв точно е този човек.

— Това същество… — продължи той.

— Е мой гост — каза спокойно белокосият, — така че е под моята закрила.

— Това е чудовище! — вдигна меча си паладинът. — Ако сте с него, значи и вие сте чудовище!

— Колко грубо и нерицарско от страна на човек, който нахлува в къщата ми — смъмри го Лихваря.

Леонций се поколеба. Римиел усети, че този странен господин и неговата къща, появила се от нищото, влияят и на паладина. Руните на острието му сякаш помръкнаха.

— Но понеже съм добронамерен, мога да ви го оставя, за да го заколите, макар че, разбира се, ще настоявам това да не става в дома ми — кротко каза белокосият.

Римиел го изгледа с ужас.

— Но ти… — отвори уста той.

— Млъкни — меко каза белокосият. Вампирът усети как думите го задавят и не излизат от гърлото му.

— Отлично — разведри се погледът на Леонций. — Излизай навън, гадино!

— Чакай — прекъсна го все така спокойният, благ Лихвар. — Не съм казал, че го давам безвъзмездно.

Паладинът го изгледа.

— А как тогава?

— Ами искам първо да поиграем — махна с ръка белокосият към таблото с пуловете. — Една игра на дама например. Ако ти спечелиш, Римиел е твой — и той посочи към онемелия, парализиран вампир. — Но ако спечеля аз, ще искам нещо дребно в замяна… — Белокосият се замисли. — Например да коленичиш пред мен като рицар.

Паладинът тръсна глава. Той смътно усещаше, че нещо не е наред, но бе като хипнотизиран от този белокос, възпитан мъж, който му предлагаше омразното изчадие на тепсия.

Леонций седна и започна играта, без да продума. Играеше дисциплинирано и смело. Дамата бе една от любимите игри на него и сестра му. Изпълни го ярост при спомена и той погледна към отвратителния вампир.

Странно, ала видът на Римиел го изпълни с някаква жал. Могъщият вампир изглеждаше като приклещен в някакви окови, отворил уста като в безмълвен писък. Дългите му зъби блестяха.

Белокосият бе по-добър играч на дама. Пуловете му се движеха в някакъв странен ред и той изписваше фигури с тях, от които главата на Леонций се изпълни с пулсиращо главоболие.

Тази игра бе грешка, осъзна той.

Груба, ужасна грешка.

Накрая белокосият победи.

Леонций го погледна с ужас.

Добре облеченият мъж с остри уши го гледаше весело, някак небрежно.

— Искам да коленичиш пред мен — каза той внезапно.

Паладинът усети как невидима сила изпълва крайниците му и го заставя да падне на едно коляно, забивайки меч в пода.

— Римиел, разкъсай гърлото му — ведро каза Лихваря.

Вампирът го изгледа с ужас, но изглеждаше, че накрая се е освободил от своя плен.

— Ти каза, че няма да го убиваме — изсъска гневно той.

Парализираният Леонций не разбра. Защо вампирът не искаше да го убива?

— Не съм казал, че ще го убиваме — отвърна меко белокосият, — затова направи, каквото ти се казва.

Римиел се презираше за това, което прави. Ала нямаше избор.

Подозираше, че ако се възпротиви, белокосият отново ще го сграбчи в магическата си хватка.

Въобще не трябваше да търси помощ от този луд, откачен магьосник.

Той приближи безпомощния Леонций и с едно ухапване разкъса гърлото му. Кръвта рукна, сладка и омайна.

— Няма да пиеш, ей! — смъмри го Лихваря.

Като шибнат през лицето, Римиел отскочи назад.

— Скъпи ми рицарю — прехвърли вниманието си белокосият, — сега ще останеш тук коленичил, докато кръвта ти изтече. След това ще останеш коленичил, докато дните се превърнат в седмици, седмиците — в месеци, месеците — в години, а годините — във векове. И когато ми потрябваш, ще те извикам отново. Става ли?

Въпросът бе зададен искрено, все едно паладинът можеше да направи нещо. Лихваря кимна доволен, сякаш бе получил съгласие, след което се обърна към Римиел.

— А ти си свободен. Върви, тичкай си наляво-надясно из Тарр и се постарай да не прекратиш своя животец. Когато някой ден ми потрябваш, ще се видим отново.

И след тези думи колибата изчезна, а с нея и странният белокос мъж.

Римиел остана сам с коленичилия труп.

* * *

Ако някой можеше да се справи с Алтиарин, това бе Лихваря, мислеше си Амрак’арр, докато крачеше по криволичещите улици на Иррхас-Аббат, Града на Странните Удоволствия. Изграден по архитектурен план на един от Сталкерите на Мрака, той нямаше нищо общо с човешките градове и ако някой смъртен го видеше, вероятно щеше да полудее. Неговите сгради се издигаха до шеметни височини и едновременно с това се спускаха дълбоко в недрата на земята, сякаш за да стигнат самия ад; улиците криволичеха без никакъв план, разбираем за хора или елфи, които не служат на Рамкар-Дамн, онзи, който дарява смъртта. Но колкото и да бе усукана, объркана, неразбираема и пресичаща се сама на няколко пъти, уличката, по която крачеше Амрак’арр, водеше до едно-единствено място — къщата на Лихваря.

За разлика от представителите на другите народи, жрецът на Рамкар-Дамн не изпадаше в суеверен ужас от личността на добре познатият в Иррхас-Аббат белокос мъж. Вероятно причината за това беше, че елфите на мрака поне имаха познанието какво представлява Лихваря — силф, представител на древна, полузабравена цивилизация, потънала в мъглата на вековете. Но как бе оцелял след изчезването на своя народ и как бе още жив толкова време бе тайна дори за най-могъщите жреци на черните елфи. Способностите и уменията на Лихваря, макар и невинаги показни, също будеха почуда и уважение дори у мъже като Камрасин и Амрак’арр, гордеещи се със собствените си магически умения.

Всъщност Амрак’арр идваше именно заради своя стар покоен приятел Камрасин. Двамата бяха много близки — доколкото можеха да са близки двама черни елфи — и си споделяха различни умения: Амрак’арр в областта на прорицателството, а Камрасин за призоваването на демони. Затова и Амрак’арр много се наскърби от известията, че старият му другар е убит от Алтиарин, и то заради някаква куртизанка от Купола на Насладата. Жрецът се вкисна още повече, когато по някаква причина Алтиарин не бе осъден на смърт, а само на изгнание. Той впрегна цялото си умение, за да хвърли прокоба върху дръзкия бунтовник, нарушил реда в Града на Странните Удоволствия, ала когато наскоро гледаше на ашици за резултата, тъмните сили му откриха, че Алтиарин все още е жив. Това бе напълно неприемлива ситуация и дълго време Амрак’арр не знаеше що да стори. Алтиарин бе много могъщ воин. За това свидетелстваше начинът, по който се бе справил с нещастния Камрасин и неговата охрана, която включваше както елитни воини на мрака — специално обучени гвардейци на черните елфи, отглеждани отделно в казарми, в които оцеляваха само най-издръжливите — така и създания от други поля на съзиданието; според самия Камрасин твари, отгледани лично от Сталкерите на Рамкар-Дамн. Алтиарин обаче бе съумял да надхитри по-голямата част от тях, а останалите да убие, след което се бе разправил с горкия жрец, призоваващ демони. Ето защо Амрак’арр дълго време не знаеше какво да измисли срещу дръзкия убиец, докато не се сети за Лихваря.

Скоро домът на силфа се издигна пред него, подобен на гробница. Макар и нисък на фона на останалите сгради, според Амрак’арр той бе най-внушителното място след безкрайния замък на владетеля и, разбира се, главният храм на Дарителя на смъртта. Амрак’арр почука с костената дръжка и в къщата проехтя звук — стенание като на душа, измъчвана от вечни времена и обречена на същото третиране и в остатъка на вековете.

Черната врата се отвори и Амрак’арр се озова лице в лице с Лихваря, който играеше дама, очевидно със себе си.

— Здравей — меко каза той, — отдавна не си идвал.

Амрак’арр се облиза. Това беше вярно. Той не обичаше да си говори много-много със силфа. Но в случая…

— … ти се налага — довърши мисълта му белокосият. — Това, което искаш от мен, не е толкова просто. Алтиарин е опасен — рече той и се усмихна, когато спечели партията със себе си.

— Със сигурност не и за някой с вашите умения, древни — почтително каза жрецът.

— Алтиарин показва учудващи умения в това да побеждава всякакви врагове, смъртни и безсмъртни, тленни и нетленни, създания от оня свят и първични същества от нашия. Аз следях прогреса му, да ме прощаваш, далеч по-успешно от тебе.

— Какво искаш? — прекъсна го Амрак’арр и изтръпна. Понякога цените на силфа идваха в повече дори за елфите на мрака.

— О, за стари приятели нещо дребно — махна с ръка Лихваря. — Една хекатомба за великия Рамкар-Дамн например.

Нещо дребно, примигна Амрак’арр. Хиляда роби, принесени в жертва на Дарителя — онзи, който ражда, за да убива.

Но жреците имаха много роби, реши се черният елф. Паметта на скъпия Камрасин бе по-ценна.

— Дадено — кимна той. — Искаш ли да призовем нещо на помощ?

— Не, не — усмихна се Лихваря, доволен от пазарлъка. — Не обичам демоните. Миришат отвратително.

— Ха-ха! — изсмя се нервно жрецът. Не го впечатлиха толкова думите, колкото начинът, по който силфът ги бе изговорил — с пълно пренебрежение към създанията от тъмната равнина.

Макар че, замисли се той логично, ароматът на сяра наистина не беше приятен.

— Аз си имам едни стари приятели — допълни Лихваря. — Те ще се зарадват да ме видят и ще свършат работа.

За последното Амрак’арр беше сигурен, но за първото запази своите съмнения.

* * *

Невероятно е какво могат да правят парите. Понякога си мисля, че те са най-голямата сила на тоя свят — по-могъща от меча, магията, дори от боговете. Погледнете мен например. Дълги години аз бях беглец, сянка от кошмар. Всявах ужас у хората и трябваше да бягам всяка нощ, оставяйки трупове след себе си.

Но днес — днес е друго. Днес съм уважаван, тачен. Невероятно е колко толерантни стават жреците на Томан при вида на златото. Злато, злато, злато… и дори един вампир става предан син, за който се молят ежедневно. Сега единствената ми грижа е да се местя от замък в замък, но това става веднъж в поколение, а не през броени дни.

В момента съм в собственото си имение. Удивително, нали? Откъдето започна всичко.

Едновременно с по-големия контрол над живота си имам и по-голяма власт над себе си. Вече не убивам жертвите си като бясно куче, което не знае кога да спре. Достатъчно е едно лекичко ухапване — да пийнеш малко, пък ако трябва, и редовно. Така жертвите остават живи и относително здрави, а ако са от нежния пол, ти оставят възможности за далеч повече занимания.

Вече имам и силата да създавам други вампири. Не ме питайте откъде го знам, просто го усещам. Изкушавам се да създам мой другар, с който да обикалям през вековете. Може би някоя красива девойка. Дали ако направя жена вампир, вековете ще разпалят помежду ни любов като тази между мен и Жийна? Все още я помня, като последния слънчев лъч, преди да бъдеш ослепен. Много бих искал някой ден да изпитам подобно усещане, но дали ще стане, не знам.

Понякога си мисля, че…

Внезапно Римиел спря да пише. Шестото му чувство започна да го дразни. Нещо не бе наред и той го усещаше.

Стана от писалището си и се обърна по посока на внушителния си портрет. Понеже бе вампир и огледалото не го ловеше, той пожела да бъде нарисуван от най-изкусен художник и така най-сетне успя да се види такъв, какъвто е. Висок, блед, с тъмнокафява коса до раменете, облечен в много дълго палто, което стигаше почти до петите му. Бледата кожа на ръцете му бе скрита от ръкавици. Той си позволи да се усмихне и съжали, че не го е направил пред художника. Но дори с всичките си пари не бе разумно да парадира с това, че е вампир, а зъбите биха го издали.

Жалко. Бе убеден, че изглежда добре с тях.

Воден от интуицията си, Римиел излезе от стаята си. Той нямаше слуги и нощем се обслужваше сам. От време на време наемаше някой да почисти и това бе всичко. Единствените му други гости бяха любовниците, които му осигуряваха кръв и удоволствия, както и някои стари приятели — жреци, благородници… Знаеше, че някои от тях плащат, за да бъдат ухапани. Един му предлагаше огромна сума, за да стане вампир.

Римиел още обмисляше дали да не приеме.

Вампирът започна да обикаля коридорите. С всяка стъпка неудобството му се засилваше. Внезапно се озова в коридор, който не познаваше.

Което бе абсурд.

Той се обърна настрана.

Не знаеше пътя и натам.

Оголи зъби и изсъска.

Ако това беше някой малоумен фанатик… от време на време се срещаха и такива. Подготвяха едно-две заклинания и опитваха късмета си. Но нито един тях нямаше меч като Леонций, а и сега Римиел бе много по-силен оттогава.

Тогава бе беглец в мрака.

А сега…

В този миг в ума му нахлу споменът и за другия човек от срещата с Леонций. Римиел изтръпна. Той тайно се надяваше, че след всичките векове Лихваря е мъртъв.

Или поне е забравил за него.

Вампирът се обърна наново.

Усети как го полазват тръпки.

Пред него стоеше огледало.

И той се отразяваше в него — напрегнат като котка, с леко оголени зъби.

„Наистина изглеждам добре“ — надъха се той.

— Излез, излез, където и да си! — повиши глас Римиел.

— Добре — дочу присмехулният отговор и наново се извърна рязко.

Лихваря бе излязъл от сенките. На вид бе същият, както в онази страшна нощ в гората — добре облечен, изискан, с иронично изражение на лицето.

Вампирът изпита някакво странно облекчение. През дългото си съществувание бе станал тъй могъщ, че вече не се притесняваше от почти нищо, освен от спомена за онази ужасна нощ. Реши, че сега ще получи възможност да изчисти дълга си и да приключи с миналото си завинаги.

Но каква ли щеше да е лихвата за онази услуга, обади се предателски глас в подсъзнанието му. Глас, който го превръщаше отново в беглеца в мрака.

Римиел направи всичко възможно да го прогони.

— Добър вечер — каза той и се изпъна. — Отдавна не сме се виждали.

— Вярно е — кимна Лихваря. — Бях зает, а и не обичам да досаждам. Виждам, че заемът ми е свършил работа.

С това изречение Лихваря накара Римиел да се почувства несигурен. Години наред вампирът се бе криел, търсейки стратегия, с която да си осигури по-удобно съществуване. Накрая бе решил да намери съкровище, колкото и наивно да звучеше. Откри копачи, които знаеха нещо, засити глада си с тях и след това заграби плановете им, за да открие старо имане злато, което бе променило живота му изцяло. Тогава за пръв път от смъртта на Жийна — а може би и от нощта, когато го бе ухапал прилепът — реши, че има късмет.

Но дали пък този късмет не бе нагласен от белокосия демон?

— Хайде, хайде — меко каза Лихваря. — Чак пък демон?

Римиел отново усети да го побиват тръпки. Той беше вампирът. Той трябваше да кара другите да треперят и да им чете мислите.

Не обратното.

— Какво искаш? — попита направо. Макар и доста силен, той не бе глупак. Можеше да прецени кога някой е в по-силна позиция.

А Лихваря бе такъв човек.

Не.

Не човек.

Просто такъв.

— Делови си, това ми харесва — усмихна се белокосият. — За съжаление работата, която имам да ти възложа, е безвкусна и неприятна. Но какво да се прави, един друг приятел ме помоли за услуга, а аз, както ти е известно, съм много услужлив.

Римиел кимна спокойно, въпреки че усети да го изпълват лоши предчувствия.

— Търся един елф на мрака — премина директно по същество Лихваря.

Римиел потри ръце. Навремето бе виждал елфи на мрака. Бяха боен отряд, опустошил село. Това село беше част от ловната му обиколка и така той се срещна с черните същества. Те го посрещнаха с разбиране, дадоха му някои от пленниците си, за да утоли жаждата си, и дори го бяха поканили в своя град.

Иррхас-Аббат, Града на Странните Удоволствия.

Римиел бе обмислил сериозно предложението им. За пръв път от превръщането му във вампир някой се бе отнесъл така радушно с него, така щедро и така… нормално. Черните елфи го приемаха за нещо нормално. В някакъв смисъл той ги почувства близки, дори заради тяхната смъртнобледа кожа, така подобна на неговата. Тогава се бе зачудил каква ли е на вкус кръвта им, но реши да не се конфронтира с могъщите същества — те бяха много и добре въоръжени, а сред тях имаше и магьосници.

Не пожела обаче и да ги последва в техния странен град, сякаш нещо му подсказа, че дори за него там ще бъде… чуждо.

Черните елфи бяха разочаровани, ала не се опитаха да го убеждават повече.

Ако белокосият се бе забъркал с тях, Римиел разбираше защо идва да търси помощта му. Колкото и да бе силен, сигурно и той имаше едно наум за Лордовете на Мрака, живеещи в своята далечна империя отвъд Мрулл’Аббан, Планината на Ледените Хребети.

Но следващото изречение на Лихваря го шокира.

— Става дума за един отстъпник. Той нанесе голяма обида на черните елфи и ми бе платено добре, за да приключа с него.

Римиел го погледна любопитно.

— Нима ти трябва помощ? — попита той.

— Скъпи ми вампире — вдигна невинно вежди Лихваря, — моята едничка сила е да получавам това, което ми е обещано. Нито съм воин, нито мога да призовавам демони, а още по-малко пък да сривам цели градове като могъщите заклинатели на елфите, били те светли или черни. Е, владея някои дребни заклинания, известни и на най-изостаналия маг, но в никой случай не мога да се меря с един вампир…

След тези думи Римиел внезапно се замисли каква ли би била на вкус кръвта на белокосия.

— … освен ако той не ми е длъжник. Тогава, опасявам се, нещата се променят — усмихна се хитро Лихваря.

Римиел реши да не прави глупости.

— Мъдро — кимна неговият гост.

— Добре тогава — кимна вампирът, — кажи ми къде е този елф на мрака и ще приключа с него.

— Богове, как се променят хората! — възкликна белокосият. — Беше такова уплашено момче, когато се видяхме преди години, а сега сме, хммм, нахални, може би?

— Реалисти — похвали го Римиел. — Уважавам коварството и силата на черните елфи и ако бях изправен срещу армия или боен отряд, щях да призная, че не мога да се справя сам. Но срещу един самотен воин…

— Самотен воин, който е бивш главнокомандващ на цели армади и е побеждавал в сражения демони от отвъдното, дузини елитни гвардейци от своя народ, разлютено Йети, нападнало го от засада по върховете на Мрулл’Аббан, а също така и велик инквизитор, въоръжен с броня от звездна стомана — даде повече информация Лихваря.

Римиел сплете пръсти.

— Това е интересно — най-сетне призна той. Като вампир той също имаше редица победи, включително срещу друг вампир, една хищна жена, живееща близо до Горите на Прамайката под носа на светлите елфи, рицар на въпросните светли елфи и пещерен трол, но някои от изброените постижения наистина му направиха впечатление.

— Все пак мисля, че мога да свърша работата — каза той.

Искаше да приключи с този проблем и да бъде оставен на мира.

— „Мисля“ не е достатъчно добро за моя приятел. Не бихме искали да обидим висш клирик на Рамкар-Дамн, не смяташ ли?

Внезапно Римиел разбра, че е забъркан в много дълбока и гъста каша. Като всеки жител на човешките предели, той знаеше твърде малко за клириците на Рамкар-Дамн, но и чутото бе достатъчно. Пред тях инквизиторите бяха като палави деца.

— Какво искаш тогава? — леко повиши глас вампирът. — Предлагам ти всичко, което мога да направя.

— Можеш много повече — измърка Лихваря. — Като вампир ще се слееш със сенките на Горите по подножието на Мрулл’Аббан, ще откриеш точно къде се крие нашият приятел черен елф и ще ми кажеш какъв е той и — нещо по-интересно — каква е жена му.

— Жена му? — повдигна вежди Римиел.

— Тя е най-интересното. Знам смътно за нея, учудващо, но дори моят псионичен взор не може да я огледа ясно. — Белокосият леко се намръщи. — Усещам обаче, че е магьосница, магьосница с голяма сила. Трябва да ми кажеш точно каква, преди да атакуваме.

— Атакуваме? — повтори вампирът. — Нали каза, че не си боец!

— Да, но ти не си единственият пул на таблото, приятелю — засмя се Лихваря. — Мисля, че е време да събудим и твоя стар приятел Леонций.

* * *

— Знаеш ли, ако има някакъв проблем в това, че мъжът ми е черен елф, е изпращането на работа — каза Лерта, докато гледаше сънена как Алтиарин излиза, препасал рапирата, кинжала и лъка си.

— Какво имаш предвид? — попита Алтиарин.

— В смисъл — продължи лечителката, — повече ми допадаше старата рутина с Крау. Сутрин го изпращам на лов, вечер го посрещам. При теб е обратното. И после спиш до обяд.

Черният елф се усмихна.

— А когато се събудя, вече си наготвила улова — подхвърли той, — и след като обядваме…

Лечителката се изчерви. Алтиарин я целуна по челото.

— Прияло ми се е свинско — каза й той внезапно.

Лерта се отблъсна от него.

— Не. Забранявам ти, Алтиарин. Наистина.

— Много е вкусно — добави черният елф и се затича към вратата, преди жена му да го хване.

— Алтиарин, забранявам ти! — извика тя.

— Ако нещо стане, ще ме излекуваш — долетя отговорът от студената есенна нощ.

Лерта прехапа долната си устна.

— Мъже! — процеди накрая.

През това време черният елф вече се бе отдалечил от малката колибка, където живееше с любимата си. Бяха построили нова къщичка, далеч от старата, която използваха за гроб на горкия Крау, бащата на Лерта, убит от инквизиторите на Томан. Бяха щастливи, близо до планинско селце, пълно със саможиви и честни хора, далеч от цивилизацията. След дълго увещаване от страна на Лерта Алтиарин най-накрая се беше представил на местните. В началото имаше известен шок от тяхна страна, но в крайна сметка го приеха. Сега той беше пазителят на селцето от чудовищата, обитаващи Планината на Ледените Хребети, а Лерта ги лекуваше.

Единствената сянка, тегнеща върху щастието им, бяха опасните ловни навици на Алтиарин. Сега той тръгваше по петите на любимата си плячка — едно от най-свирепите същества в Мрулл’Аббан.

Адската свиня.

Това бе огромно животно от рода на глиганите, покрито с гъста бяла четина и с огромни глиги. Туловището му обаче наместо с копита се придвижваше с мощни ноктести лапи, а звярът, за разлика от другите прасета, бе хищен и се хранеше с елени. Това бе и една от причините Алтиарин да го ловува. Съществото бе надарено с невероятна стръв и, оставено без контрол, можеше буквално да ликвидира популацията на красивите горски рогачи. Затова черният елф хем си набавяше вкусно месо, хем и пазеше по някакъв начин равновесието в природата.

„Станал съм като светъл елф“ — направи гримаса той в тъмното.

Скоро зорките му очи доловиха следи от чудовищното създание. Алтиарин забави ход, приведе се и тръгна по следите му. Когато наближи бърлогата му — пещера, скрита в скалите зад гъсти храсталаци — елфът отстъпи назад и намери най-близкото езеро. Там се покатери в короната на едно дърво и зачака.

Тук идваха да пият вода различни животни — елени, вълци, дребни и не толкова дребни гризачи. По някое време четириногите се разбягаха и зоркият слух на Алтиарин долови приближаващ се тътен. Не след дълго чудовищната свиня се появи пред погледа му. Бе огромна, висока почти два метра в плешките. Свинята приближи водата и започна шумно да лочи.

Алтиарин бе точно над нея.

Черният елф се усмихна и скочи право върху огромния глиган, изтегляйки със същото движение и рапирата си. Веднага щом падна върху четината му обаче, разбра, че преценката му за атаката е била напълно погрешна. По принцип Алтиарин се справяше с това животно, като се хващаше за гъстата четина и забиваше рапирата си в окото му, убивайки го, преди то да е разбрало какво му се случва.

Четината на тази свиня обаче беше мазна — явно животното се бе търкаляло на някакво място, за което елфът предпочиташе да не мисли. Алтиарин се хлъзна напред и веднага усети, че ще падне точно пред страховитата паст на създанието, което щеше да е краят му.

Преценил грешката си, елфът успя някак си да се изстреля напред и да цопне във водата, след което трескаво заплува навътре, мъчейки се да не обръща внимание на режещия студ в езерото. Нормален човек би се парализирал при такъв шок, но не и елф на мрака, каляван от съвсем малък.

Зад гърба му се чу пронизително квичене и свинята нагази в езерото, гневна и разлютена.

Алтиарин точно това и чакаше. Когато глиганът влезе прекалено надълбоко и изгуби пъргавината си, елфът се извъртя във водата, гмурна се към разбеснялото се животно и го намушка като риба меч с рапирата си, пронизвайки го право в едното око. Глиганът потръпна в мощни конвулсии, изквича и умря.

Алтиарин използва намаленото му тегло във водата, за да го избута криво-ляво към брега, след което свали мокрите си дрехи и започна да дере животното, като отделяше и най-хубавите късове месо, които после уви в плаща си.

Лерта щеше да полудее, щом разбере какво пране я чака, но какво да се прави.

Алтиарин напали огън и остави частта от глигана, която нямаше как да вземе, на дивите животни, след което остана край огъня и зачака дрехите му да изсъхнат.

По някое време усети, че кандидати за убития глиган няма.

Всъщност наоколо бе неестествено тихо.

Алтиарин разбра, че някой го наблюдава.

Някой, който не е животно и същевременно е достатъчно силен, за да накара планината да притихне.

Външно черният елф не показа с нищо, че е усетил какво става, но приближи огъня и докато се правеше, че го напалва, започна да се оглежда крадешком, като бе застанал и плътно до рапирата си.

Скрит в сенките на едни скали по начин, по който само вампир можеше да се скрие, Римиел наблюдаваше представлението със смесени чувства. Със сигурност този черен елф, за който го беше предупредил Лихваря, бе много силен и много опасен. Всеки, който за секунди се справяше с такова огромно и хищно животно, заслужаваше уважение и здравословна доза боязън. Всъщност вампирът бе доловил възможност да довърши черния елф и да приключи взаимоотношенията си с Лихваря веднъж и завинаги, но се бе въздържал да го стори. Това бе в мига, в който елфът се хлъзна върху четината на огромното прасе. Всъщност Римиел бе очаквал всичко около този бежанец да приключи именно тогава, понеже щом бе цопнал във водата, елфът бе останал уязвим за внезапна атака от страна на вампира, който се чувстваше като змиорка във водата.

Такъв ход обаче щеше да остави Римиел сам срещу огромната разярена свиня, а, за разлика от елфа на мрака, вампирът нямаше хладни оръжия, с които да я прониже, и дори нечовешката му сила щеше да бъде поставена на изпитание от адския глиган — да не говорим, че зъбите му едва ли щяха да пробият гъстата четина.

Изправен пред угрозата от свинска смърт, вампирът бе предпочел да изчака и сега наблюдаваше впечатлен как черният елф някак си е доловил присъствието му, макар очевидно да не можеше да го види.

Може би наистина щеше да се стигне до Леонций, помисли си Римиел, но от това не му стана по-добре. Навремето се бе плашил от светлия, изпълнен с праведен гняв паладин, но сто пъти го предпочиташе пред чудовището, което му разкри Лихваря. През всичките години рицарят не бе мръднал от мястото си, но вече и прашинка не бе останала от тленната му форма. Сега той бе една есенция на мрак, изпълваща доспехите; чудовищен конструкт на черната магия, пред която неговото собствено кръвосмучещо състояние бе нищо. Вампирът, като всеки в континента Тарр, бе чувал легендите за Рицарите на Смъртта — страховитите убийци, създавани от Сталкерите на Мрака в древни времена — ала и през ум не му бе минавало, че ще срещне такова създание.

Леонций наистина щеше да се справи с този черен елф — в случай че Римиел срещнеше проблеми…

След като дрехите на Алтиарин изсъхнаха, черният елф се облече с тях, вдигна издутото като торба с месо наметало и се насочи към дома, като през цялото време бе готов за бой. По едно време видя няколко назъбени тъмни скали, в които дори неговото зрение не успя да различи нищо. Той усети, че нещо не е наред и ги заобиколи внимателно, стиснал дръжката на рапирата си.

Докато се прибираше към къщи, той усети, че планината остава все тъй притихнала и напълно се увери, че някой или нещо го следва.

И каквото — или който — да беше, явно разполагаше с внушителна сила. Но дали бе Йети, свирепият хищник, спуснал се от високите върхове? Колкото и невероятно да звучеше, това бе съвсем възможно. Косматите създания имаха славата на хитри ловци и цялата планина трепереше от тях. Самият Алтиарин едва не бе изгубил живота си в схватка с такова изчадие, макар че именно тази битка го срещна с Лерта. Лечителката му бе спасила живота.

С всяка следваща стъпка Алтиарин отхвърляше тезата за Йетито. Миризмата на такъв звяр мигновено би прогонила глигана. Дори адската свиня избягваше ужасния снежен човек от върховете. Освен това Йети не бе чак толкова търпеливо. Досега сто пъти да го е нападнало, за да докопа свинското.

Не бе вероятно и преследвачът да е човек. Хората нямаха такъв финес, те обикновено огласяха шумно присъствието си с тракане на брони и звънтене на оръжия.

Оставаше друг черен елф.

Някак си обаче и това не се връзваше.

Той усети да го полазват тръпки.

Когато най-сетне достигна колибата, Лерта го чакаше на прага, пребледняла като платно.

— Какво се е случило? — попита разтревожен черният елф.

— Наблизо има някой — каза лечителката. — Някой ни наблюдава, някой с голяма сила.

Алтиарин остави торбата на земята и изтегли рапирата си. Нямаше смисъл да отрича, той също го усещаше.

Играта на криеница му омръзна.

— Излез, излез, където и да си! — извика той.

Римиел, който бе впечатлен от интуицията на вълшебницата, реши да приеме предизвикателството.

— Добър вечер — каза той и се материализира като сянка от дърветата. — Нямате представа колко любопитна е за мен тази среща.

Черният елф вдигна рапирата си, а Лерта си пое рязко дъх.

— Вампир — промълви тя.

Но Алтиарин вече и сам бе видял бледата кожа, леко издължените кучешки зъби, елегантната походка, издаваща стаената огромна сила… Сега нещата се нареждаха. Действително всички знаци показваха, че по следите му е вървял вампир.

Как не се бе сетил?

— Аз съм граф Римиел — представи се новодошлият, като наглед не предприемаше нищо агресивно, — и много исках да се запозная с вас.

Алтиарин наклони леко глава. Всичко това можеше да е поза. Ужасното същество сигурно готвеше нападение.

Римиел обаче наблюдаваше предпазливо рапирата. Вампирският му усет го предупреди, че острието е опасност за него, както навремето бе мечът на Леонций. Самият черен елф пък благодари на своята настоятелност, която бе убедила един ковач да изкове наново строшеното от великия инквизитор оръжие — като по ирония на съдбата за спойка елфът беше дал части от бронята на въпросния инквизитор, метал лек и ковък, по негова преценка паднал от звездите.

Вероятно двамата все пак щяха да се нападнат, ако Лерта не се беше обадила:

— Ами щом е така, заповядай у нас — каза лечителката.

* * *

— И така — рече Алтиарин, — ще споделиш ли какво те доведе насам?

Тримата бяха седнали около грубата маса. В печката бе напален огън. Пред двамата домакини имаше по купа топла супа и чаша вино. Пред госта — нищо.

Черният елф изглеждаше небрежно отпуснат, но на практика бе застанал така, че да може да извади рапирата си с едно-единствено движение.

„Не прави никакви грешки“ — отбеляза си наум Римиел, след което на глас изрече:

— Имаше интересни слухове — предаде той информацията, която му беше дал Лихваря, — за цял отряд рицари, избити от Йети. Само един оцелял, младеж на име Арно. Случилото се породи дебати в ордена на Томан, но както и да е… — вампирът се усмихна, — на мен нещо не ми се върза с цялата история и реших да проверя какво става.

Черният елф кимна, привидно удовлетворен от отговора.

Обаче усети, че другият лъже.

Лерта не се включваше в разговора. Тя стоеше леко настрана, притворила очи, сякаш се опитваше да разбере нещо.

— И какво мислиш за това, което откри? — попита Алтиарин, като отпи малко от виното си.

— Ами, впечатлен съм — усмихна се още по-широко Римиел. — Не съм очаквал да открия черен елф, и то живеещ със смъртна жена.

— Случват се и такива неща — отвърна Алтиарин, не желаейки да изпуска инициативата. — А ти какво знаеш за черните елфи, та си толкова впечатлен?

Въпросът не бе случаен. Алтиарин искаше да разбере дали неговите събратя са изпратили този кръвосмучещ убиец. Това щеше да предопредели действията му оттук нататък.

Малко объркан от въпроса, Римиел реши да използва най-старата тактика — да смеси лъжата с истина.

— Преди много време бях попаднал на един отряд черни елфи — каза той. — Бях излязъл на лов… — облиза се вампирът, — но селцето, което си бях набелязал, бе атакувано от черните елфи. Те се отнесоха… с разбиране към мен.

Тактиката на Римиел сработи. Алтиарин не усети никаква лъжа. Ситуацията бе позната.

— Предполагам, са те поканили да дойдеш в Иррхас-Аббат — предположи елфът на мрака.

Римиел сплете пръсти с учтива усмивка.

— Винаги ли каните вампири, когато ги видите? — попита той, леко разочарован. Надяваше се да са харесали него, а не това, което е.

— Да — отговори Алтиарин и отново отпи от виното си. — Вампирите са сред най-търсените роби за гладиаторските игри.

Римиел бе така шокиран от отговора, че зяпна. Лерта леко потръпна при вида на дългите му, остри като бръснач зъби.

— Черните елфи организират грандиозни гладиаторски битки, в които участват различни създания, които пленяваме по време на набезите си — джуджета, орки, тролове. Но малко са така ценени като вампирите. Вашата сила е легендарна.

Черният елф реши да продължи разказа. Нещо в този гост и бездруго не му харесваше. Нека изпиташе темперамента му.

— Държат вампирите в полуосветена килия, за да са немощни и объркани, и им дават кръв от орк, която те мразят. Пускат ги гладни, омаломощени и настървени на арените. Те разкъсват по-низшите създания, но когато в битката влезе някой от нашите гвардейци, са прекалено ядосани, за да окажат реална съпротива.

— Алтиарин, стига! — скара му се Лерта, усетила какво прави мъжът й. Късно.

— Това предизвикателство ли е, елфе? — процеди Римиел. Усмивката бе изчезнала от лицето му и той се бе смръщил като мраморна статуя на гнева.

— Само ако ти искаш да бъде такова — кимна черният елф.

— Достатъчно! — извика Лерта.

Двамата мъже продължиха да се гледат един друг, преценявайки шансовете си. „Рискувах много“ — укори се Алтиарин. Този вампир не беше нито немощен, нито объркан. Дори да успееше да го победи, пак можеше да стане опасно за Лерта.

Римиел пък вътрешно кипеше от гняв. Не можеше да допусне някакъв бежанец, живеещ като чобанин, да го унижава. Действително изпитваше страх от рапирата, ала това също го влудяваше.

Предишния път, когато бе избягал от магическо острие, нещата не се бяха наредили като хората.

Може би трябваше да свърши всичко тук и сега.

— Достатъчно — повтори Лерта тихо, но категорично.

Двамата усетиха как ги обзема някакво спокойствие.

— Стига вече. Алтиарин, ти си домакин, не подобава да се отнасяш така към госта ни — смъмри го тя нежно.

— Той е тук, за да ме убие — каза внезапно черният елф. Бе сигурен в това. — Нали така?

Римиел отвори уста. Не знаеше какво да отвърне. Изсъска.

— Но няма да го направи, нали? — Лерта го погледна.

Вампирът извърна поглед настрана. Не знаеше защо тази лечителка му влизаше така под кожата, нито пък как бе превърнала един елф на мрака във въплъщение на образцовия стопанин. Двамата внезапно му напомниха за него и Жийна. И неговата любима бе успяла да потуши ужасния му глад, неестествената стръв за повече кръв и повече смърт.

— Ти кървиш — каза внезапно Лерта и го приближи.

— Лерти, не! — предупреди я черният елф, но лечителката махна с ръка.

Вампирът се обърна към нея.

— Стой настрана! — озъби се той. Знаеше откъде кърви и чувстваше унижение за това. Като вампир, създание без нормален живот, той не можеше да плаче като хората. Очите му не можеха да произвеждат сълзи.

Затова от тях капеше течността, която беше всичко за вампира.

Кръв.

— Спокойно — каза Лерта и избърса лицето му, — всичко е наред.

— Нищо не е наред — пророни внезапно вампирът, обзет от тежко, дълбоко отчаяние. — Лихваря ме изпрати при вас.

— Лихваря? — погледна го учудено жената.

Алтиарин усети да го полазват ледени тръпки при тези думи.

— Това не е възможно — продума вцепенен.

— Ти го познаваш? — погледна го Римиел.

— Кой е този Лихвар? — настоя Лерта.

— Той е един от най-странните обитатели на Иррхас-Аббат — отговори като в транс Алтиарин. — Наричат го още Древния, Любимецът на Рамкар-Дамн, Избраникът на Сталкерите, Последният Силф.

— Какво е силф? — попита Лерта.

— Някога Силфите били раса, близка до тази на светлите елфи, но по-първична, по-свързана с природата и дивата магия. Те били сред най-упоритите противници на Рамкар-Дамн. Един ден обаче Сталкер на Мрака успял да проникне в техния град и да отприщи такива същества от отвъдното, че расата им изчезнала напълно. Останал само Лихваря, а той е свързан с Рамкар-Дамн, това е ясно като бял ден. Приятел на жреците, доколкото създание като него може да е приятел с когото и да е било. Да, сега всичко ми е ясно — въздъхна Алтиарин.

— Защо го наричат Лихваря? — зададе нов въпрос Лерта.

— Той е властелин на изпълнените обети — отговори черният елф. — Когато някой му обещае нещо, той разполага с магическата сила да принуди обещалия да изпълни дадената дума, дори когато става въпрос за нещо ужасяващо. За да си спечели тази власт, самият Лихвар обикновено помага за нещо дребно, по-дребно от това, което иска в замяна. Затова го наричат Лихваря — взима си обещаното с лихвите.

Черният елф подпря челото си с ръка.

— Ако се е съгласил да тръгне подир мен, това е излязло скъпо на жреците… — добави и внезапно му се догади. — Те са принесли хиляда роби в жертва. Само за да ме убият.

В стаята настана мъртва тишина.

Алтиарин погледна Римиел.

— Как се забърка с него? — попита черният елф.

— Нямам желание да се връщам към това — поклати глава вампирът.

— О, не, излъга — рече му Лерта, — всъщност искаш, имаш нужда да го разкажеш, нали? Ти си толкова самотен.

— Предполагаш твърде много — изсъска вампирът, ала отново усети издайническите ручейчета кръв да се стичат по лицето му. Как можеше да се размеква толкова!

Алтиарин усети, че става нещо специално, и реши да помогне.

— Спокойно — каза меко той. — Ако някой може да те разбере, това е Лерта. Тя разбра мен, а аз съм правил неща, които дори един вампир не може да извърши. Надявам се.

Римиел го погледна и отвори уста, след което отново я затвори. Изсъска.

— Имаше… — изрече накрая той, след което млъкна. Замисли се за миг, подир което отново започна. — Всичко тръгна от един прилеп, но в действителност тази история е за едно момиче. Което обичах много.

Думите заваляха една след друга — болезнени спомени, забулени от мъглата на вековете, но винаги дебнещи да изплуват отново, подобно на акули. Той се върна назад — към първите си години като вампир, към срещата с Жийна, към онези няколко месеца на сияйно щастие във вековете му на уродливо полусъществувание, към трагедията със сър Леонций, към срещата с Лихваря в гората, към внезапния му късмет след това, към новото му положение, към повторната среща с Лихваря и накрая — към ужасния Рицар на Смъртта, който дебнеше в гората.

— Рицар на Смъртта — поклати глава Алтиарин. — Дори аз нямах представа, че Лихваря е толкова силен.

— Той е по-силен от боговете — процеди Римиел. — И рано или късно ще ви намери, със или без моята помощ, а и аз съм принуден да му помагам пряко волята си.

Вампирът откри решението на проблема. Беше толкова просто, че чак го досмеша.

През цялото време това е било решението на проблема.

От самото начало.

— Убий ме, черни елфе, и приключи цялата история, веднъж и завинаги — предложи вампирът.

— Не — поклати глава Лерта. — Нещата са много по-прости.

И тя хвана с длани слепоочията му и произнесе няколко думи. Римиел усети да го изпълва някакво неземно спокойствие, някакъв покой.

След това усещането изчезна.

Той погледна двамата.

— Какво ми направи? — обърна се вампирът към Лерта.

— Вече си свободен от обещанието — отговори тя.

Вампирът се изсмя късо.

Алтиарин поклати глава.

— Лерти, не мисля, че дори ти… — отвори уста той.

— Няма начин! — продължи да се смее горчиво вампирът. — Лихваря е на векове. Няма начин едно горско момиче да развали магията му.

— Ти си свободен — каза меко Лерта. — Трябва само да го повярваш.

Вампирът я изгледа.

— Скоро ще се съмне — отбеляза вълшебницата. — Алтиарин, мисля да го сложим да си легне, както сложихме теб, когато дойде.

— Лерти, не мисля, че е разумно — възрази черният елф.

— Така каза и Крау за теб — прекъсна го лечителката.

И с този аргумент сложи край на спора.

* * *

Лихваря се намръщи. Бе следял внимателно къде ходи Римиел с псионичните си умения, но когато той приближи колибата на бежанеца, някак всичко се замъгли. Силфът се досети, че това е резултат от уменията на селската лечителка.

Но как можеше да е толкова силна, удиви се той, когато съвсем изгуби контакта си с вампира.

Добре че Амрак’арр ме изпрати тук, реши Лихваря след кратък размисъл. Толкова силна вълшебница не биваше да съществува на лицето на Тарр.

Трябваше да избие всички — и лигавия вампир, и принизилия се до ролята на животно Алтиарин, и онази натурална селянка с нейните фокуси.

— Скъпи мой рицарю! — каза напевно Лихваря.

Леонций го приближи — един силует от най-черен мрак; доспехи, зад които се криеше самата смърт.

— Настана време за убиване — измърка силфът.

* * *

Римиел спа, без да сънува нищо, и се събуди привечер. Беше се свил под кревата на черния елф, въпреки протестите на Лерта. Обясни, че така си създава илюзията за ковчег. Когато отвори очи и прецени, че е достатъчно тъмно, изпълзя изпод кревата, наметна се с дългото си палто и се огледа.

Черният елф точеше рапирата и кинжала си един о друг. Скръц-скръц, скръц-скръц.

Лерта стоеше настрана, съсредоточена.

— Правите грешка — отбеляза Римиел. — Когато Лихваря ми нареди да ви убия, няма да имам избор, освен да се подчиня.

— Ти си свободен. Той няма власт над теб. Ще можеш да направиш това, което смяташ за редно — отговори Лерта.

— Не се притеснявай — подметна присмехулно Алтиарин. — Ако се закучат нещата, веднага ще те освободя от тежестта на престъпленията ти.

— Надценяваш се — обади се вампирът и внезапно притвори очи. Острото му шесто чувство долови чувството за развала, за поквара, за обида към съзиданието, което съпровождаше идването на Лихваря.

Но сега с нещото имаше и още нещо — усещане за кладенец на тъмата.

Леонций.

— Те са тук — изрече той и оголи зъби.

— Усетих — отвърна Алтиарин и продължи да точи оръжията си. Стойката му остана непроменена.

Но Римиел усети нервността и в него.

Миришеше на тревога.

— Няма смисъл да се крием в колибата — обади се Лерта. — Да излезем навън.

— Ти оставаш тук — тихо отвърна Алтиарин, докато се изправяше. Той отвори вратата и излезе, следван от Римиел.

Лерта бе зад тях.

— Прибирай се — нареди й вампирът. Нямаше намерение да предизвика смъртта на една втора Жийна.

— Това не е ваше решение — заяви Лерта.

Вампирът се озъби, а Алтиарин се обърна разгневен към нея.

— Сега поне знаеш как се чувствам, като ходиш да ловиш онова ужасно прасе — дръзко каза лечителката.

Но спорът им прекъсна. В края на гората — там, където започваше сечището, в което бе разположена колибата им — се появи Лихваря.

А зад него бе Рицарят на Смъртта; една крачеща руина на злото и разложението. Руните на огромния му меч блестяха както някога, само че не със сияйна светлина, а с болезнена, лепкава и подобна на фосфор енергия.

Празният шлем се наклони към Римиел.

Дори от такова разстояние вампирът усети да го залива вълна от черна ненавист, подобна на катран.

Ала моментът да се страхува вече бе отминал.

„Ти си свободен“ — бе му казала лечителката.

Беше време да провери дали е така.

— Здравей, Леонций — махна той на Рицаря на Смъртта.

В това време Алтиарин бе пристъпил напред, към Лихваря.

— Нямам дългове към теб, старче — заяви той. — Махай се!

Лихваря се засмя.

— Студено посрещане след толкова време, стари приятелю.

— Никога не сме били приятели.

— Но сме били съграждани, мили ми Алтиарин — отговори Лихваря. — Не е ли това достатъчен повод за приятелство в тази отдалечена и дива земя?

— Ти не идваш като приятел — изтъкна черният елф.

— Но си оставам твой съгражданин — настоя белокосият. — Ти можеш да напуснеш Иррхас-Аббат, черни елфе, но Градът на Странните Удоволствия няма да те напусне никога.

— Грешиш — вдигна глава Алтиарин. — В мен вече няма копнеж към нищо от вонящата клоака на злото, която наричате град. Не искам нищо нито от теб, нито от Иррхас-Аббат. Аз съм свободен от миазмите на Рамкар-Дамн… Нещо, което не може да се каже за теб. Съжалявам те, Лихварю.

Лицето на силфа за миг се изкриви от гняв, но след това отново стана спокойно.

— Ти може и да си свободен, черни елфе, но той… — и Лихваря посочи Римиел — … не е. Убий ги, вампире.

Римиел усети да го обзема студен порив. Алтиарин бе с гръб към него и бе нащрек за силфа и чудовището му. Лерта беше зад него. Можеше да приключи с това.

Веднъж и завинаги.

И щеше да е свободен от прищевките на Лихваря.

Оголи зъбите си.

„Ти си свободен. Той няма власт над теб“ — долетяха тогава думите на Лерта в главата му. Той се обърна към нея и видя как очите й блестят. „Можеш да направиш това, което смяташ за редно.“

Той се обърна обратно към черния елф. Очите на Алтиарин шареха нервно между вампира и Леонций, който стоеше неподвижен, но готов за нападение. Досущ като черен океан, изтеглил се след отлив, но готов за новия прилив.

— Глух ли си, Римиел? — повиши глас Лихваря. — Убий ги. Давам ти силата. Няма да могат да те спрат. Убий ги.

Гласът на силфа бе напевен, хипнотичен. Вампирът усети как неутолима жажда се надига в гърлото му. От зъбите му излезе глухо ръмжене.

Алтиарин понечи да се извърне към него, но бе като в памук.

Само очите на Лерта блестяха.

„Ти си свободен.“

— Не — накрая каза с мъка вампирът.

— Не? — прошепна Лихваря невярващо, но след това на лицето му отново цъфна лукавата усмивка. — Хайде де, Римиел. Направи го заради думата си. Или дадената дума не значи нищо за теб?

Вампирът усети познатата жажда, ала този път тя нямаше власт над него.

Той бе по-силен отпреди.

— Отмъсти, Римиел! — внезапно изрева Лихваря в пристъп на ярост. — Виж проклетия елф, той е също като теб! Той има това, което на теб ти бе отнето! Той е измамил съдбата! Убий го! Изсмучи кръвта му!

Вампирът веднага разбра какво има предвид силфът. Наистина, Алтиарин бе като него, но не бяха успели да му отнемат Лерта.

Думите обаче имаха точно обратния ефект.

— Не — възрази той. — Няма. Точно защото той има това, което на мен ми бе отказано. Не съм толкова дребнав. Не съм… — думите долетяха интуитивно, макар Римиел да не знаеше защо ги казва. Вампирско шесто чувство? — Не съм като теб — завърши той.

Белокосият го изгледа смаяно. След това в очите му заблестя сляпа ярост.

— Не си. Наистина. Аз съм жив. А ти си мъртъв. Вие всички сте мъртви. Убий ги, Леонций!

Рицарят на Смъртта се спусна към тях, подобно на огромен таран, на приливна вълна, на вулкан от тъмнина.

Руните блестяха.

Римиел прочете в тях смъртта си. Но този път нямаше страх.

Той скочи елегантно към противника си, като котка. Прокълнатият Леонций замахна към него. Вампирът прескочи меча му и се озова на раменете му, след което започна да го удря с цялата си сила по шлема, по доспехите.

Разнесе се тътен като от барабани на настъпваща армия.

Но резултатът от ударите бе все едно човек да удря по камък.

Леонций разтърси рамене и Римиел падна от него като въшка. Изографисаният с руни меч се надигна.

И в този момент Алтиарин нападна рицаря, мушкайки с рапирата си, намирайки процепите в черните доспехи, размахвайки кинжала през отворите на шлема. Ловък воин с майсторство, недостижимо за човешко същество, той намери всички пролуки в защитата на Рицаря на Смъртта.

Но и рапирата, и кинжалът намираха само мрак.

А мракът бе неуязвим, гъст.

Нападенията сякаш само го засилиха.

Рицарят на Смъртта замахна с прокълнатия си меч и Алтиарин трябваше да отскочи назад, за да спаси живота си. Римиел застана до него, оголил зъби.

Вече не се боеше. Нищо друго нямаше значение, освен това, че ще умре свободен, а не длъжник.

Но все пак не искаше да допусне Лерта — момичето, което го бе освободило от робството на Лихваря — да умре. Беше му жал и за Алтиарин, който му напомни за него; за това, какъвто бе някога, когато се бе влюбил в Жийна. Заболя го, когато осъзна, че черният елф бе много по-храбър от него, че не бе избягал от Леонций.

Но сега той нямаше да бяга.

Рицарят на Смъртта пристъпи напред, вдигнал меча си.

Това бе краят.

И тогава и Римиел, и Алтиарин извикаха в хор: „НЕ!“, защото Лерта изскочи срещу огромното същество — една малка фигурка, като светулка, изправила се срещу тайфун от умрели есенни листа.

— Още по-добре — долетя отнякъде гласът на Лихваря. — Убий я, мой верни рицарю.

Ала тогава заговори и Лерта:

— Рицарю — прошепна тя, — бедни рицарю. Толкова си страдал. Ала можеш да си свободен. Той те държи само с едно нещо. С омразата ти. Прости. Прости и намери покой.

Леонций я погледна. Черният му шлем се втренчи в нея.

След това взорът му се отмести към Римиел.

И бронираният силует се разпадна. Първо паднаха шлемът, ръкавиците и доспехите му, а след това и той самият стана на прах.

Алтиарин скочи напред и дръпна Лерта зад себе си.

— После ще говорим за това! — извика и се обърна към Лихваря: — Махай се, старче. Вече нямаш власт над никого. Махай се, преди да си изгубил и себе си.

— Сам каза, че не си воин — добави Римиел, оголил зъби в жестока усмивка. Всичките години на неясен, погребан дълбоко страх, на едно самоунижение, което сам си бе наложил, вече ги нямаше.

Белокосият се олюля. Очите му се втренчиха със сляпа омраза в Лерта, след което се отместиха към другите двама.

— Ще ви избия всичките — прошепна той и погледна Римиел. — Но първо теб. Нали не съм бил воин. Хайде, пробвай се — предизвика го силфът.

— Недей! — предупреди го Лерта, но вампирът вече скачаше, събрал всичките си години на яд и срам в един удар.

Силфът надигна ръка и Римиел стръвно я захапа, започвайки да смуче кръв…

И миг по късно падна на земята, давейки се.

— Нали се чудеше каква е на вкус… — погледна го с презрение Лихваря. — Гадна е, нали?

След това го прескочи и погледна Алтиарин, който вече нападаше, протягайки напред рапирата си. Само миг и щеше да стигне сърцето на силфа, само миг и всичко щеше да свърши.

Лихваря нямаше шанс. Трябваше да направи това, от което се страхуваше. Дълбоко в себе си той беше кротък. Някога просто бе искал да бъде уважаван, важен. Природата бе отнела силата му. Виновен ли бе, че бе потърсил алтернативи?

— Виж моите ужаси — прошепна той и очите му заблестяха, тъкмо когато острието на черния елф разкъса плата на ризата му и проби леко кожата. Погледът му впримчи Алтиарин така, както змия хипнотизира птица, и пред очите на черния елф изникна безкрайна върволица от престъпления, предателства, извършени услуги и чудовищни лихви, трагедии и трупове, най-черна магия и шепоти от места, които със самото си съществувание разкъсваха разума. И той, някогашният главнокомандващ на отряди черни елфи, най-великият воин на Иррхас-Аббат, мъжът, сразил Йети в достоен за балада двубой на върха на Ледените Хребети, рухна, сви се като малко дете и заплака, съкрушен от спомените на Последния силф.

Лихваря се почувства отвратително. Нямаше сила в тази победа, все едно се бе съблякъл гол пред целия свят.

За всичко бе виновна тя, тази малка, тъпа кучка.

Силфът погледна Лерта с неприкрита омраза.

— Знаеш ли какво ми направи? — изсъска той, като приближи лечителката. Тя отстъпи крачка назад, а в очите й се четеше ужас. — Върна ме там, където не исках да ходя. Мразя спомените си. Мразя ги, мразя! — изруга той. — Ти ме върна към старата магия, глупавата магия на силфите, която така и не ми потръгна. Никога. Но ще ми стигне за това… — процеди той и вдигна ръце. Ръце, които се бяха превърнали в ноктестите лапи на рис. — Детска магия. Елементарна магия. Едвам я овладях, и то много късно — изсъска Последният силф, — но ще ми е достатъчна, за да ти издера лицето и да хвърля останките ти на онези забележителни прасета, които си имате по тия диви баири.

Лерта го погледна смело. Очите й хванаха Алтиарин, изтръгнат от нормалния свят, захвърлен в лудостта. И Римиел — вампирът, преодолял най-сетне страха си, за да се натрови от кръвта на това окаяно, злобно същество.

Силфът бе изгубил битката — отдавна, много отдавна, още когато бе направил съдбовния си избор.

— Бедничкият — каза лечителката и пристъпи към него.

Лихваря изкрещя нещо нечленоразделно и вдигна лапите си към гърлото й.

Тя произнесе думите, които беше казала на Римиел, и го докосна по челото миг преди да бъде разкъсана.

Силфът изпищя. В ума му избухна ярка светлина; светлина, която го върна в миналото му. Минало на нещастно, малко създание, гледано със съчувствие от великите си братя и сестри. Всичко ще се оправи, Крий’ал, казваха му те. Ще станеш по-голям и по-силен, Крий’ал. Просто трябва време. Ще цъфнеш като лебед. Ще влезеш в шепота на листата, в ромона на реката…

Ще бъдеш истински силф.

Как копнееше думите им да станат истина! Как искаше да са верни. Но не бяха. Той си оставаше недоразвит и недъгав, урод, недостоен да бъде част от тяхната раса. И тогава Сталкерът бе дошъл, о, да, и му бе обещал чудни неща, велики неща, беше му разкрил непознати гледки. Бе му дал сила, о, каква сила, силата на изпълнените обещания, силата на ненарушимите клетви, най-голямата сила. Беше поискал нещо дребно, какво ли бе то… какво ли бе то…

Силфът се опита да го скрие трескаво в ума си, но светлината от вещицата, ах, малката тъпа вещица, не си ли даваше сметка какво прави… светлината го разкри, извади го пред него, разтърси го.

Беше предал народа си. Беше предал страната си. Беше издал тайния път към Скритото царство на Сталкерите и те нахлуха с ордите си демони, като не пожалиха никого — ни жени, ни деца, ни старци. Оставиха само него — самотен, последен, заточен — да живее с черните елфи, прокълнат да дарява сила, която самият той никога няма да притежава, докато си остава едно малко, окаяно създание; недъгав урод, който искаше единствено да усеща шепота на листата и ромона на реката.

Сега можеше само да носи бремето на десетките обети, които му бяха давани.

Чу как някъде далеч Амрак’арр принася жертви на Рамкар-Дамн, онзи, който ражда, за да убива.

И заплака, ах, как заплака само, и скри лице в ноктите на рисовите лапи, опитвайки се да се издере от света.

Спокойно, спокойно, каза вещицата. Лечителката. Това е в миналото. Почини си, почини си, рече му тя и той усети празнотата, гладка, бяла и успокояваща, да го мами към себе си.

Върви там.

Върви.

Спи.

Силфът спря да плаче. Погледна към бялата светлина. Не надничаха ли оттам неговите близки? Силфите, които му обещаваха, че ще е голям и силен?

Той се шмугна към празнотата.

И заспа.

Така умря Последният силф.

* * *

Алтиарин усети разтърсващ допир и излезе от поредицата отвратителни видения за падението на силфския народ, хилядите жертви и нещастните длъжници. Видя Лерта до себе си, уморена както никога, със сенки под очите.

— Имам нужда от помощта ти — каза тя и приближи Римиел, който се гърчеше все по-слабо и по-слабо. Лечителката го докосна по гърдите и вампирът изплю белезникавата, гнусна кръв на Лихваря, след което отвори жадно уста.

— Има нужда от…

Но Алтиарин разбра и макар да не одобряваше вампира, си спомни, че някога и Крау не бе одобрявал него със същите основания. Ето защо подложи ръката си пред устата на вампира, който засмука, докато конвулсиите му не спряха.

— Достатъчно — меко каза Лерта и Римиел се откъсна с въздишка от омаломощения Алтиарин.

Вампирът се засмя.

— Винаги съм искал да узная какъв е вкусът на кръвта ви — каза той, след което се изправи. — Е, не е като на силфа.

И се засмя отново. Беше свободен, свободен!

— Какво стана с Древния? — попита Алтиарин.

— Освободих и него — въздъхна Лерта. — Той обаче не го понесе и умря.

Римиел плесна с ръце. Лерта го погледна накриво.

— Не знаете какъв е бил той.

— Аз знам — каза тихо Алтиарин и потръпна.

— Знаеш делата му — възрази Лерта. — Не е същото. Аз видях душата му. Той бе много по-окаян от вас, дори в най-тежките ви моменти.

— Може, Лерта — възрази черният елф, — ала той сам е направил изборите си и те са били погрешни. Не се обвинявай за смъртта му. Десетки създания сега са свободни.

— Включително и аз! — възкликна доволно Римиел и се усмихна свирепо. — Обичам ви, приятели!

— Приятели? — погледна го Алтиарин учудено, след което бавно кимна. — Да, предполагам, че вече сме приятели…

— И това не е малко — кимна Лерта. — В света има толкова много мрак. В нас има мрак. Но едно приятелство създава мъничко светлинна.

— Дори да е между вампир и черен елф — отвърнаха другите двама едновременно.

Тя се засмя тихо.

— Един въпрос? — попита черният елф. — След като можеш да лекуваш душевни рани, както и телесни…

Алтиарин се спря, замислен за това как той самият бе излекуван от собствените си терзания… За това как вампирът бе освободен от страха си, а рицарят на смъртта — от омразата си.

— Не можа ли да се справиш така и с инквизиторите? — попита той.

Лерта въздъхна.

— Не е толкова просто, скъпи — въздъхна тя. — Ти беше обвит в самообвинения, в рани, които успях да излекувам заедно с душевните ти, защото ти искаше, макар и подсъзнателно, да започнеш наново. Римиел — тя погледна към вампира — бе роб на страха и дълга си. Но вече сам се откъсваше от това. Трябваше му лек тласък. Леонций знаеше, че не е прав да обвинява вампира. Знаел го е още приживе, в първите минути на шок и ярост. Но омразата му не е позволила да си го признае. Аз просто я махнах.

Лечителката се спря.

— Инквизиторите са доволни от това, което вършат, и са убедени, че е добро. Докато сами не осъзнаят грешката си, те са отвъд всяко спасение.

Настана тишина.

— Е, ами аз ще тръгвам — заяви внезапно Римиел.

— Къде ще отидеш? — погледна го Алтиарин.

— Наблизо… наблизо е замъкът, в който бе моята Жийна. Ще потърся останките й и ще се заселя там. Наблизо има всичко, приятели… — той ги погледна, — и най-вече храна. — Погледът му се насочи замечтано към селото.

— Не! — повиши глас Алтиарин.

— Спокойно, мога да пия кръв така, че никой да не разбере — махна с ръка Римиел. — Малко любовно ухапване, нищо повече.

— Ти си покварен — каза му черният елф.

— Знаеш ли как звучи това от устата на някой от твоя народ? — озъби се вампирът подигравателно.

Черният елф поклати глава.

— Ще се виждаме от време на време — обеща Римиел и се затича през гората, бърз като сянка.

— Ако направи нещо… — намръщи се Алтиарин.

— Нищо няма да направи — заяви Лерта и се сгуши в любимия си. — Сега той е свободен. Като теб.

Черният елф я погледна.

— Знаеш ли, вече освен болести, трябва да лекуваш и проклятия.

— О, но аз го правя, скъпи — засмя се уморено лечителката. — Половината неприятности в селото идват от това, че някой погледнал друг накриво и му предал лошите си мисли. Постоянно гледам да освобождавам хората от това, редом с физическите им тегоби.

— Значи имаш нужда от малко почивка — усмихна се палаво Алтиарин — и от малко топлинка…

Лерта му се усмихна не по-малко дяволито в отговор.

Двамата се насочиха към къщичката си.

БРАНИМИР СЪБЕВ

Бранимир Събев е роден на 16 септември 1981 г. в гр. Свищов. Завършва магистратура „Финанси“ към Стопанска Академия „Д. А. Ценов“ в родния си град, след което завършва и втора магистратура, „Журналистика в печатните медии“ към Софийски Университет „Св. Климент Охридски“. Започва да пише от 2001 г. През май 2007-а печели първо място в националния литературен конкурс на Софийския Университет и фондация „Св. Климент Охридски“ за криминалния разказ „Арлекин“. Няколко месеца по-късно взема приза за трето място в раздел белетристика на литературния конкурс на Шуменски Университет „Еп. Константин Преславски“ за разказите „Видеокасети“, „Дамско хапче“ и „На военна комисия“. Това е и годината, когато неговият разказ „Към Ада“ е отличен е поощрителна награда за много добро представяне в бургаския конкурс „Изкуство против дрогата“. През месец май 2010 грабва за втори път голямата награда в конкурса на Софийския Университет за своя разказ „Човекът, който обичаше Стивън Кинг“, с което става единственият, печелил два пъти престижния приз. Отличен е и с награда в Копнежа на Фондация „Човешката Библиотека“ за есе на тема „Книгите, които ме промениха“. Негови публикации присъстват в официозите в родния Свищов — „Дунавска Зора“, „Дунавско Дело“, „Алма Матер“. Автор на сборника с хорър разкази „Хоро от гарвани“ и на The Dark Corner, един от най-престижните читателски блогове в България. Негови творби са отпечатвани в сп. „Terra Fantastica“, в-к „Телескоп“, „Литературен вестник“, присъстват в сборниците „Антология Буквите 2004“, „Литературно ателие 2007“, „Златен Кан 2009“. Чест гост в риалити романите, излъчвани всяка неделя от 16 часа по радио „София“, участвал до момента в пет от тях. Пише ревюта на книги за културния портал Словеса — www.slovesa.net.

БРАНИМИР СЪБЕВ

КУЛАТА В ЛЕДЕНОТО ЕЗЕРО

Посвещавам този разказ на моя приятел и колега Александър Драганов, чието сърце е по-голямо дори от самия него.

Принц Глациус потупа коня си по шията, подканяйки го да тръгват. Айторен тъкмо пощипваше хилавата тревица, плахо пробила снежния покров, и изпръхтя недоволно, но се подчини и потегли.

Престолонаследникът на Нордола бавно яздеше по криволичещия път, а в главата му се люшкаше морето на спомените. Сякаш не три години, а три дни бяха минали, откакто насмалко не загуби живота си, спасявайки цял Марден от побъркания магьосник Резуар. Чак тогава баща му и Блейм — кралят на Сидела — сключиха официален мир, а Глациус се превърна в героя на континента. Бардовете съчиняваха за него поеми, които пияниците пееха вечер по кръчмите, и едва ли бе останала девойка и в двете кралства, която да не го искаше за мъж. Дори Февра, огненокосата дъщеря на Блейм, му призна, че ако не бе забременяла от дворцовия коняр, начаса щеше да вдигне сватба с Глациус. Поласкан, принцът й благодари за откровеността, но въпреки това се радваше на факта, че войната между Нордола и Сидела, белязала целият му досегашен живот, най-накрая бе свършила.

Унесен в мисли, Глациус не забеляза, че с верния му кон бяха стигнали до Негуста Скоме — Гората на Черната Стомана. Гъстите корони на дърветата скриваха напълно бледата слънчева светлина, а в яките им дънери се трошаха и най-здравите брадви. Преди три години, тръгвайки на поход срещу Резуар, Глациус бе имал в тази гора премеждие с върколак и си напомни да бъде нащрек.

Пътеката се стесняваше все повече и повече — двама души мъчно биха се разминали. Горските исполини възправяха мълчаливо към небето корава снага, а наоколо цареше вечен сумрак. Единствено вездесъщият сняг, покриващ Нордола през цялата година, пречеше на чернотата да завладее всичко наоколо. Глациус язди, докато не прецени, че слънцето вече е залязло и може да нощува. Слезе от коня, разседла го, хапна надве-натри малко сушено месо и разпъна палатката около Айторен. Принцът предпочиташе да се топлят така — не му се рискуваше да пали огън, можеше да привлече някоя твар. Нахвърли сняг и начупени клони върху белия плат, след което палатката вече трудно се отличаваше от околния пейзаж, мушна се вътре при коня и не след дълго заспа.

Спа малко или много; не можа да прецени. Събуди го едва доловимо хруптене в снега — някой се приближаваше. Затаил дъх, принцът тихо извади Валкемор от ножницата и положи успокоително длан на муцуната на Айторен.

Пред палатката стояха две ниски същества със зелена кожа и свински уши, облечени в бели вълнени дрехи. Островърхи стоманени шлемове красяха главите им, а в ръцете си стискаха къси мечове.

— Тоя проклет човек сякаш е литнал някъде, Певуор! — изплю се в снега единият гоблин.

— Прав си, Тонмен — съгласи се другият. — Следите му свършват точно тук. Къде ли се е дянал?

Глациус изруга мислено — бе забравил да заличи дирите си.

— Бре, че късмет — въздъхна Тонмен и клекна, мъчейки се да различи нещо в снега. — Беше добре облечен, сигурно е мъкнел бая пари със себе си…

— Не се коси, братко — подметна Певуор и се облегна на „купчината“ сняг. — Ще го намерим, ще му прережем гърлото и дънцето на кесийката, пък ще си отворим най-после мечтаната кръчма в Селисет и тогава…

Звук като от изпукала съчка накара Тонмен да скочи на крака, готов за бой. От гърдите на приятеля му стърчеше окървавено острие. Певуор се свлече настрани, без да успее да довърши мисълта си, а едно рязко движение отметна снега и клоните, разкривайки палатката и скритите вътре човек и кон.

Тонмен зяпна изцъклен. Пред него стоеше мъж, облечен в черни кожени дрехи и наметнат с черна пелерина. Кожени накитници с шипове пазеха ръцете му от китките чак до лактите, високите ботуши бяха подсилени със стоманени халки. От качулката се подаваха немирни кичури с цвета на околния сняг, а кристалносините му очи искряха като две сияйни звезди, смразявайки всекиго, осмелил се да ги погледне. В десницата си стискаше острие, чийто ефес бе оформен като преплитащи се гаргойли. Валкемор — Меча на Белия Мрак. Нямаше съмнение кой бе човекът, който с Певуор толкова глупаво преследваха вече половин ден.

— Принц Глациус! — едва успя да каже разтреперан гоблинът.

Последва замах и крадливото създание отхвърча настрани с разсечена гръд. Дишането му спря, а погледът стана стъклен — вече бе мъртъв. Принцът прибра палатката, оседла Айторен и го яхна. После щяха да си доспят.

След малко до труповете на двата гоблина се появиха малки бели космати същества с остри зъбки.

* * *

Плахите слънчеви лъчи успяха да събудят принца, дремещ на гърба на коня си. Той примижа, разкърши се и хвърли поглед наоколо. Бяха излезли от Негуста Скоме и в далечината вече се различаваха крепостните стени на Валкит. Наоколо всичко бе тиха снежна пустиня — сияйна белота без нито едно дръвче или възвишение. Глациус измъкна от единия джоб на седлото парче сухар и го загриза. Около обяд би трябвало да пристигне в града и там вече щеше да се нахрани като хората.

Докато дъвчеше сухите залци, принцът мислеше върху предстоящата си мисия и тази, която предприе преди години. Определено сега щеше да е по-лесно — тогава му се наложи да прекоси от край до край цял Марден. И сега изтръпваше, колчем се сетеше през какви чудесии бе минал — пътят му лъкатушеше през обширни блата и тесни планински проходи, през безбрежни пустини и дълбоки реки, наложи му се дори да пътешества с кораб в Океана. Да не забравяме „срещите“ със зверове и бойци от всякаква раса, пол и калибър. Е, поне сега няма да се налага цял свят да узнава накъде съм тръгнал, подсмихна се Глациус. А и ще пътувам само из своето кралство — красивата, покрита с вечен сняг Нордола, няма да се мъча в отвратителните горещини на Юга…

Две преспи сняг зад ездача внезапно се надигнаха и от тях изхвърчаха въжета с тежести в краищата. Те се омотаха около принца и с едно дръпване го събориха от коня му. Двамата мъже, скрити досега в снега излязоха от укритията си, мъчейки се да задържат улова в примките. Бяха жилави, брадясали престъпници с тъмни коси и облечени в бели кожи — да се крият по-лесно в снега.

Глациус успя да докопа кинжала в десния си ботуш, измъкна го и разряза въжетата. Беше целият овъргалян в сняг, раздърпан и бесен. Мъжете го познаха и отначало се стъписаха, но бързо се опомниха, извадиха мечове и започнаха да го дебнат.

— Снощи минах през Негуста Скоме и ме преследваха гоблини, за да ме оберат — с тих, змийски глас занарежда принцът. — Сега ме нападат някакви си бандити. Май трябва сериозно да поприказвам с баща ми за разбойниците, които са се навъдили из кралството…

— Принцът е нощувал в Гората на Черната Стомана — с уважение отбеляза единият разбойник.

— Само той може да събере кураж за такова нещо — кимна вторият и се обърна към Глациус: — Е, принце, съжалявам, но имаме нужда от парите ти. Дай ни ги и ще те оставим да си вървиш по живо, по здраво.

— Искам да ви попитам нещо, долни червеи — продължаваше да съска престолонаследникът. — Защо не си изкарвате прехраната с честен труд, а крадете?

Разбойникът разпери ухилен ръце.

— Защото с кражби и обири се изкарва много повече, как защо? Престъпленията са доходен занаят!

— Който води до логичен завършек — отвърна Глациус, извади Валкемор и се впусна в атака.

Бандитите едва успяваха да се предпазят от яростните удари на принца. Плъзгащ се между тях с едва доловими за окото движения, той успяваше да ги натика в най-неудобните места по терена. Численото им превъзходство въобще не им помагаше — принцът бързо парираше и още по-бързо контраатакуваше.

Развръзката не закъсня.

Глациус издебна момента, когато и двамата замахнаха едновременно към главата му, гмурна се на кълбо под мечовете и, изправяйки се, повали с рамо единия бандит в дълбока пряспа. Обърна се светкавично, отрази следващия удар и със скок преряза другия престъпник през кръста. Той ахна от болка и се свлече на колене в снега с треперещи крайници. Принцът мина пред него и с късо движение го закла.

Междувременно първият разбойник успя да се измъкне от пряспата и атакува безогледно с отчаян рев. Глациус в последния момент отскочи назад и веднага се хвърли обратно като барс, събаряйки противника. Мечът му премина през кожите и спря в сърцето на врага.

Принцът изтри меча си с шепа сняг, прибра го в ножницата и закрачи през червения разкалян терен, ругаейки под нос. Мразеше, когато бе принуден да прави така.

Мразеше.

* * *

Градските порти тежко се затвориха зад гърба на принца, пропускайки го във Валкит — Белия Град. Стражът, който се опита да го провери, бе почти хлапе — явно нов и не знаеше за навика на принца да странства из кралството инкогнито. Вместо да отговори на лаещата заповед „Име! Занятие! Цел!“, Глациус просто вдигна глава и изгледа младока с горящите си очи. Последният си смени няколко пъти цвета на лицето, отнесе две изшътквания и сръгване с лакът от старите кучета и застана мирно — втора грешка, не отдавай почит на дегизиран висшестоящ, така цялата му маскировка се проваля. Принцът отмина, сподавил смеха в шепата си. Можеше да се басира, че това момче ще прекара довечера една безсънна нощ, чистейки студените коридори на казармите.

Князът леко яздеше сред гълчавата на пазара, където търговците възхваляваха стоката си, купувачите спореха за цената, а двете страни заедно се караха до небесата — принцът даже успя да мерне едно ъгълче, където двама-трима души се биеха. Стражите довтасаха с дрънчене на брони и въдвориха ред, отмъквайки побойниците някъде, където страстите им щяха да се охладят. Глациус поклати глава и упъти Айторен към къщата на Кадж.

Капитанът си беше вкъщи и посрещна принца с потъмняло от мъка лице — преди няколко дни съпругата му се бе споминала от невярна болест. Той прие съболезнованията на своя княз и го въведе в кухнята, където с глух глас започна да го въвежда в тайните на Валкит. За изминалите три години нещата не се бяха променили кой знае колко — бяха сменили продажния кмет с нов, който засега се справяше далеч по-добре. Учудващо: бяха дошли и се заселили няколко семейства от Сидела, които съжителстваха мирно и тихо с останалото население — нито намек за омразата, насадена и в двете страни за толкова години война. Градът като цяло се развиваше — жителите му печелеха добре, внасяха си съвестно данъците, престъпленията бяха намалени до минимум. Единственият проблем бяха редките набези на същества от Бездната, но това бе нещо, от което страдаше цялото кралство и засега по въпроса не можеше да се направи нищо.

Единственият светъл лъч в живота на капитана бе малката му дъщеричка Дати, която постоянно подскачаше наоколо, без да изпуска от ръчичките си своята любима кукла. Принцът й даде една медна монета да си купи бонбони, което директно я изстреля на седмото небе от щастие. Кадж попита престолонаследника какво го води насам, на което последният отговори уклончиво, че е просто на обиколка. Капитанът разбра, и повече не попита.

Глациус не усети как денят се изтърколи в разговори и в града се възцари мрак. Той учтиво отказа предложението на Кадж да пренощува в дома му — не искаше да се натрапва на мъката на стария бащин приятел. Кадж го изпрати, прегърна го и му заръча да предаде много поздрави на крал Фрайм. После дяволито му смигна и попита баща му все още ли има навика да се открива отляво, когато се дуелира. Глациус се засмя и отвърна, че все още не е успял да се отърве от този недостатък.

Сърдечно се разделиха и принцът подкара Айторен из мрака на града. Едва сега си даде сметка колко е гладен — освен сутрешния сухар и няколко курабии, които хапна у Кадж не бе ял нищо друго. Червата му ръмжаха като сърдит орк и Глациус отби в първата странноприемница. Оказа се „Зеленият Глиган“.

Принцът се поколеба за миг, спомняйки си преди години схватката с бармана, който умееше да се превръща на глиган. Огромен, свиреп и зелен — оттам идваше и името на хана. Един от моментите в живота му, когато Глациус наистина се размина на косъм. После махна с ръка и бутна вратата. Какво толкова — нали вече го бе победил?

Отвътре го блъсна горещина, смехове и миризма на печено. Принцът си проправи път между дървените маси и се озова на бара. Ханджията се обърна и го изгледа подозрително. Беше не по-стар от принца, с къдрави черни коси и обеца на ухото.

— Искам стая за през нощта, гореща вана, вечеря, грижи за коня ми и закуска утре сутринта — изброи Глациус.

— Пет сребърника — нехайно отвърна бармана и продължи да подсушава чашите си.

Принцът вдигна глава и се втренчи в него. Ханджията го позна, но издържа смело погледа. Въпреки че Фрайм изрично бе постановил членовете на кралското семейство да не се ползват с по-големи привилегии от обикновеното население, в нордолските странноприемници имаше неписан закон: кралят и принцът преспиват и се хранят безплатно. А неписаните закони се спазват къде-къде от писаните.

— Пет сребърника — повтори настоятелно собственикът, вторачен в принца с неподправена неприязън.

Явно тук щеше да се направи изключение. Глациус нямаше сили и желание да спори, затова отброи исканата сума и се качи в покоите си.

След като се изкъпа и смени дрехите си, принцът запаса меча и преметна през рамо торбата от Дарагон. Това бяха двете неща, с които не се разделяше никога. Слезе да вечеря, без да сваля качулката от главата си — само това му липсваше, да го наобиколят една камара подпийнали мъже, да го засипят с въпроси и похвали, а утре, като си тръгне, да го изпроводят с радостна глъчка цяла върволица жени и деца, та чак до крепостните стени. Не, благодаря — принцът искаше просто да се нахрани и наспи. Нищо повече.

Избра си закътана масичка в тъмен ъгъл и направи знак на ханджията. Последният едвам се довлече. Той тръсна подноса с печено пиле, зеленчуци и хляб пред Глациус, бутна му и халба бира, врътна се на пета и отиде зад бара. Принцът реши първо да отдаде дължимото на стомаха си и закърши късове димящо месо. Щом се нахранеше, щеше да отдаде и дължимото на честта си и да поиска обяснение от този младеж защо се държи така.

Докато се хранеше, принцът надаваше ухо на разговорите в кръчмата. Над гълчавата изведнъж се изви гласът на мустакат мъж, който запя първия куплет от националния химн:

Нордола! Царството на Вечния Лед!

Сняг и мрак властват,

виелица вилней навред!

Я виж как вехне слънчевата светлина

и всичко е оцветено в бяло

с мощта на зимата!

— Бартул, я стига с тия химни! — избоботи един червендалест дебелак. — Изпей нещо за принц Глациус! Това наричам аз герой — хем красавец, хем майсторски боец! Ех, когато бях млад, и аз имах син, който сега ще да е на неговите години…

— И къде е сега синът ти, Ирабас? — дяволито попита Бартул.

— Ха, къде! Сигурно при оная проклетница майка му, гръм да я порази дано, задето ме изостави.

Сновящото между масите слугинче сложи нова халба пред дебелия и плахо реши да се намеси:

— А тя защо те е изоставила?

Дебелакът се опули срещу стреснатото момиче, след което избухна в гръмогласен смях, пляскайки се възторжено по коленете:

— Защото съм пияница, как защо? Да пием!

Глациус едва успя да сподави смеха си. Вече се бе натъпкал доволно и бавно отпиваше от бирата. Барманът хвърли парцала в кофата, дойде при него и безцеремонно се тръсна на стола.

— Не си спомням да съм те канил — спокойно отбеляза принцът.

— Така е, и аз не помня — нагло отвърна ханджията. — Но пък и няма да ти искам позволение. Все пак кръчмата е моя.

— Относително казано — прозя се престолонаследникът и се заклати на стола. — Нужно е само да щракна с пръсти и ще бъде изравнена със земята, а ти ще гниеш в затвора за гражданско неподчинение. Назови ми една основателна причина, за да не го правя.

— Как те мразя, принц Глациус! — засъска младежът. — О, само ако знаеш как те мразя…

Князът спря да се клати.

— Бре-бре, става интересно. Първо ми искаш безбожна цена за услугите, които предлагаш, после се държиш грубо, а сега дори ме мразиш? Това е престъпно неуважително поведение към обикновен клиент, пък какво остава за принц? Баща ти не те ли е учил на обноски?

Младежът скочи бесен, обърна масата и блъсна Глациус на земята. Разговорите секнаха и всички погледи се насочиха към тях.

— Учил ме е! — изрева собственикът. — Но за тебе добри обноски нямам! Защото преди три години ти го уби!

Ханджията се свлече на пода и започна да се разтриса от нечовешки гърчове. Ставите му рязко пукаха, уголемявайки тялото — дрехите се раздираха на парцали, а от процепите надничаха едри резени плът, бързо покриващи се с козина. Докато клиентелата панически се изнасяше, принцът гледаше светкавичната метаморфоза с болезнена гримаса — о, не, пак ли…

Преобразяването завърши и мечколакът се изправи в цял ръст. Беше висок поне десет стъпки, темето му опираше в опушения таван на кръчмата. Отвори муцуна и нададе могъщ рев, след което презрително изгледа жалкото човече в краката си.

— Знай, о, принце — заговори с ръмжене той, — че ще бъдеш убит от Корн, син на Радур Зеления Глиган! Настъпи часът на разплатата! Колко е сладко отмъщението — почти мога да го вкуся…

Летяща халба се блъсна в главата на мечколака и прекъсна монолога му, разплисквайки наоколо бира. Дебелият Ирабас се възправи до масата, под която се бе крил досега.

— Никой — изкрещя той — няма право да напада моя принц!

Корн изрева и се нахвърли на куражлията. Събори го с един замах и започна стръвно да го разкъсва. Докато Ирабас надаваше предсмъртни крясъци, Глациус светкавично отвори торбата от Дарагон и започна да рови из даровете на великия маг. Намери малка стъкленица с пурпурна течност, извади тапата и на три глътки я изпразни.

Еликсирът за могъщество яростно запрепуска из вените на принца. Той почувства мускулите си набъбнали и твърди като желязо, а пред очите му всичко плувна в червена мъгла.

— Ей! — изкрещя Глациус с променен глас.

Мечколакът вдигна окървавена муцуна от трупа и го загледа учуден.

— Ела насам!

Звярът се затресе с ръмжене на четири крака към принца и посегна. Глациус отби удара и се нахвърли бесен върху му. Погледнати отстрани представляваха абсурдна гледка — гигантска мечка, отнасяща страхотен бой от малкия човек. Ударите се сипеха като градушка, отблъсквайки чудовището назад, раните от мечите нокти заздравяваха мигновено. Накрая принцът срита звяра в слабините, откачи му челюстта с ъперкът и се възползва от последните капки еликсир в кръвта си — сграби мечколака, вдигна го над главата си и с рев го запрати в огнището.

Корн се изсипа в огъня сред порой от пепел и искри. Докато успее да се опомни, козината му вече пламтеше. Той заквича и започна да се търкаля, опитвайки се да угаси огъня — напразно. „Зеленият Глиган“ вече бе обхванат от смъртоносната прегръдка на пламъците.

Глациус изскочи на улицата с димящо наметало и се затича към конюшнята. Долепена досами хана, тя също гореше. Принцът нахълта вътре сред побеснелите коне, отсече въжето на Айторен, скочи на гърба му и двамата напуснаха града в галоп, сподирени от заревото на пожара.

* * *

Принцът спря коня си пред пропастта и щателно огледа паянтовия дъсчен мост, опънат над нея. Щеше ли да издържи тежестта и на двамата?

Гигантският разлом, който князът на Нордола се готвеше да пресече, бе известен в цял Марден просто като Бездната. Според преданието бе създаден от Ихпана, великата богиня на сътворението, като наказание за нейния ревнив съпруг Винтакун, богът на зимата и войната. Процепът се простираше на юг до Планините на Вечния Лед, естествената граница с кралство Сидела, а на север достигаше чак до самия край на Гинкутските Възвишения. От Бездната нерядко изпълзяваха най-различни гнусни твари, които тормозеха пътниците и в своите набези стигаха чак до градове като Валкит или Исокер — следващата дестинация на принца. Глациус се зарече, след като завърши мисията си, да събере армия и да се спуснат в дълбините на разлома, където да решат кардинално проблема веднъж завинаги.

Ездачът реши да рискува и подкара леко коня си по дървения понтон. Мостчето издържа и принцът облекчено въздъхна, щом премина от другата страна. Пътят вече не водеше през равнина, а навлезе между хълмчета и канари, зад които можеха да се спотайват най-различни създания. Глациус наостри уши и провери дали Валкемор се вади лесно от ножницата. Премеждието не закъсня.

Тишината внезапно бе нарушена от глъчка, която принцът не можеше да сбърка никога — метален звън, крясъци, сочни ругатни и писъци на болка. Наблизо се водеше битка! Глациус пришпори коня и след малко се натъкна на смразяваща кръвта гледка.

Опрели гърбове о една скала, двама души се отбраняваха от тълпа гнусни създания. Изчадията бяха високи не повече от пет стъпки, гърбави и имаха плешиви глави и катраненочерна кожа. Дългите им почти до земята ръце завършваха с големи криви нокти, а зъбатите им усти стигаха чак до ушите.

— Мулдове — изсъска с омраза принцът и бръкна в торбата. Мулдовете изпитваха непрестанен глад и в стремежа си да се нахранят не знаеха милост. Каквито и да бяха онези мъже, Глациус трябваше да им помогне. Извади стъклено кълбо, в което играеха пламъчета, и го запрати с вик в ледената земя.

Сферата се строши с кристален звън и от нея бликна бесен огън, който подпали няколко мулда и ги накараха да запищят. От пламъците гордо излезе двуметров рогат демон с червена кожа и ципести крила. От яркозелените му очи струеше изумруден дим, а завършващите му с копита крака тропаха буйно. Той яростно изрева и вдигна ръце към изчадията. От дланите му заизригваха огнени топки, които изпепеляваха всичко живо по пътя си. Жадният за кръв демон крачеше сред агонизиращите мулдове, раздираше ги с черните си нокти, палеше телата им и сатанински се смееше. Сякаш побесняла лисица бе попаднала в гнездо с пиленца.

Ефектът от магията престана и демонът се разми в червена пушилка. След него останаха само овъглени трупове, дим и разтопен сняг. Двамата мъже облекчено въздъхнаха и се доближиха до принца.

Едва сега Глациус забеляза, че спасените от него не са точно хора. Високият, облечен в зелени дрехи и стискащ по един арбалет във всяка ръка, бе елф. Косата му, оформена като лъвска грива, бе с цвета на слънце при кървав залез, а от нея дяволито стърчаха две заострени уши. А ниският… Ниският, облечен от глава до пети в кожи и стомана, имаше кестеняви брада, коса и мустаци, сливащи се в един общ гъсталак. Награбил по една брадва във всяка от яките си ръце, той недоверчиво оглеждаше принца с навъсена физиономия.

Че каква друга физиономия би отивала на лицето на едно джудже?

Глациус тъкмо отвори уста, когато многоброен рев и тропот го накараха да се обърне. Към тях се задаваше нова тълпа мулдове — поне три пъти по-многобройна.

— Младежи, сега я втасахме — мрачно се обади джуджето.

— Не съвсем — отвърна Глациус.

Принцът извади меча от ножницата и здраво го стисна. Елфът позна острието и ахна:

— Валкемор!

Глациус не губи време, а нададе бойния си вик:

— Лай мен винде скелта рата![1]

Мечът избухна в ослепителна експлозия и Белия Мрак заля всемира.

За пръв път елфа, джуджето и мулдовете попадаха в капана на една от най-могъщите магии на Марден. Всичко около тях потъна в бяла, гъста като мляко мъгла, из която не се виждаше нищо. Влязъл в Белия Мрак, човек биваше напълно дезориентиран и се придвижваше бавно, пипнешком, като слепец. Но не и принц Глациус.

Елфът и джуджето благоразумно решиха да останат на място. Макар и едва доловими, те чуваха удари на стомана в плът и предсмъртни крясъци. Магията започна да губи сила и малко по малко гъстата млечна мъгла се разсея.

Изправен сред камари от трупове, Глациус дишаше тежко, забил поглед в земята. Това не бе битка, а клане. От Валкемор се точеше тънка рубинена струйка и бавно попиваше в снега. Спътниците му предпазливо се приближиха, но принцът им махна с ръка.

— Спокойно, ефектът премина. Е, да се запознаем! — помъчи се да се усмихне той. — Аз съм Глациус, принц на Нордола.

Елфът протегна ласкаво ръце с обърнати нагоре длани — типичният поздрав за неговия народ.

— Аз съм Елтар, воин от свитата на Кейда — кралица на Маалтия, страната на елфите.

Джуджето на свой ред награби десницата на Глациус и здраво я раздруса. Принцът тихо изохка.

— А аз съм Кааверг, поборник на Каагас — господар на Йордеген, земята на джуджетата! Страхотно се биеш момко, моите поздравления!

Глациус се почувства поласкан — подобна похвала от устата на джудже значеше наистина много. Кааверг обаче го поохлади:

— Абе, ще те видим как се справяш без магия, ама нейсе… Да тръгваме, младежи! Следваща спирка — Исокер!

Глациус и Елтар размениха погледи. Последният вдигна примирено ръце и извинително се усмихна.

* * *

Вратите на „Пияният Шопар“ се отвориха с протяжно скърцане и пропуснаха в най-големият хан на Исокер трима души: елф, джудже и човек, криещ лицето си под черна качулка. Те бързо си проправиха път до единствената свободна маса благодарение на войнствения вид на Кааверг — никой не искаше да се пречка на джуджето. Поръчаха си ядене и пиене и се заприказваха.

— Е, разправяйте. Какво ви води в моята страна? — усмихна се Глациус.

— Всъщност, не идваме в Нордола, просто минаваме през нея — уточни Елтар.

— Отиваме на поклонение във Верден — добави джуджето.

Принцът кимна и мрачно отпи от халбата си. Магът Резуар бе привлякъл в армията си отцепници от народите на елфите и джуджетата, след което беше покварил техните души и сърца. Злото бе плувнало в очите на войниците му и мрак бе плъзнал по телата им, превръщайки ги в изкривени копия на личностите им. Глациус уби коварния магьосник, което автоматично доведе до смъртта на цялата му страховита войска. Оттогава всяка година от земите на Древните Народи към Верден тръгваха пратеници, които оплакваха злочестата участ на своите сънародници, поели по пътя на злото.

— А ти накъде си тръгнал, ако не е тайна? — попита Елтар.

— Запътил съм се към Кувеил, Леденото Езеро — отвърна Глациус.

— И какво ще търсиш там? — сръбна джуджето от халбата си. — Някой незнаен звяр за убиване?

Принцът се засмя.

— Не точно. Тръгнал съм да си търся жена.

Кааверг се задави, а елфът ахна и зарадвано плесна с ръце.

— Но това е чудесно, принце! Така се радвам за теб! Това е благородна мисия…

— Момче, ти полудя ли? — успя да си поеме дъх Кааверг. — Ще се жениш? Ха! И каква е причината за тази височайша глупост?

— Баща ми е доста стар и скоро аз ще стана крал на Нордола — търпеливо обясни Глациус. — Трябва да осигуря наследник за трона. Такива са правилата откак свят светува. Затова сега си търся достойна спътница в живота.

— Любовта между мъж и жена е най-красивото нещо под небето — замечтано се обади Елтар. — Две всеотдайни души, сплетени в неразривния пръстен на вечната обич, не можещи един без друг, привързани завинаги заедно…

— Горкото хлапе, ако знае какво го чака — мърмореше си джуджето под нос. — Жалко за бойните му умения и хубавия меч. Ще му се прииска да не го бе правил, когато куп ревливи сополанковци залазят из къщата и започнат да цапат навсякъде…

— Кааверг! — скара му се възмутено елфът. — Не така!

— Извинявай принце, поувлякох се — смотолеви джуджето. — Просто не ги разбирам тия любовните неща, какво да правя. Дай ми на мен да ям, да пия и да се бия, тези три работи умея само.

Глациус целият се тресеше от кикот, забавлявайки се искрено с двамата си спътници и го успокои:

— Не се притеснявай, няма нищо. Това е просто естественият ход на живота.

— А защо си търсиш жена точно при Леденото Езеро? — попита Елтар.

Принц Глациус допи халбата си, махна за нова и започна да разказва:

— Преди може би десетина дни в двореца се появи скитащ шут. Такива рядко се вясват тъдява, но този бе някак си… различен. Облечен изцяло в дрехи на червени и черни карета, той сякаш увличаше покрай себе си всичко и всички. Следвайки песента на звънчетата от шапката му, подир него като хипнотизирани вървяха и хора, и животни. Представи се като Ромус Странстващия и започна да изнася своето великолепно представление. Целият персонал на замъка се струпа в Голямата Зала да го гледа. А той нямаше умора — разказваше смешни истории, премяташе се насам-натам, шегуваше се, жонглираше… Бе най-доброто забавление, на което някога съм присъствал, и баща ми съвсем заслужено му връчи пълна кесия.

Глациус въздъхна.

— Накрая за сбогуване изпя една песен, която се заби необратимо в съзнанието ми и все още мога да я повторя дума по дума. Разказваше се за една неописуемо красива девойка, която от години живее в Торнет Хатсен Рале — Кулата на Хилядата Лъчи. Жертва на зла магия, тя крее на върха на кулата, която се издига в средата на Леденото Езеро, и чака своя принц да я освободи…

Елфът и джуджето слушаха, изцяло погълнати от историята. Принцът ровичкаше из чинията си без апетит.

— Оттогава не мога да спя като хората. Всяка нощ сънувам кулата, а през деня не мога да мисля за нищо друго. Накрая поисках от баща ми позволение да отида при езерото и да открия какво ми е приготвила съдбата. Той се съгласи и ето ме тук.

Кааверг и Елтар размениха погледи.

— Какво има? — не разбра принцът.

Елтар се усмихна ласкаво.

— Ако нямаш нищо против, ще те придружим в твоето пътешествие.

— Ами, по принцип нямам нищо против — изненада се принцът, — но няма ли да ви забавя, или нещо такова…

— Ние имаме дълг към теб — продължи елфът. — Ти спаси живота ни, спаси и нашата мисия. Сега на свой ред трябва да ти се отблагодарим.

— Е, не искам да се чувствате задължени — вдигна отбранително ръце Глациус. — Ще се справя и сам…

— Такива са правилата на Древните Народи, момче — тежко изрече джуджето. — В противен случай ще се обезчестим. Не можеш да ни откажеш.

* * *

Кааверг замахна и улучи с чука си последния немъртъв воин право в гърдите. Той се пръсна на кости и парчета ръждиво желязо, превръщайки се най-накрая в мъртвец.

— Тия ходещи кокали откъде се взеха бе? — изсумтя джуджето.

Глациус и Елтар поклатиха изумено глави. Тримата бяха напуснали Исокер преди няколко часа и тъкмо навлизаха в Гинкутските Възвишения, когато изведнъж съзряха странна процесия. Право срещу тях вървяха четворица немъртви воини… Някога смели рицари, загинали по бойните полета, а сега ужасяващи същества без грам плът по своите кости. Съживени от незнайна магия, те мъкнеха с дрънчене ръждивите си доспехи и приближаваха все повече и повече, оставяйки неравна диря по снега. В дъната на празните им очни кухини искреше синкава светлина. Първият тържествено носеше странна хоругва от бял плат със златотъкани неразбираеми символи, а другите покорно го следваха.

Джуджето измъкна два чука и без да издаде звук пришпори коня си. Елфът и принцът само успяха безмълвно да зяпнат — за броени мигове спътника им натроши ходещите скелети като сухи клечки и ги разпиля по белия сняг. Дори не можаха да извадят оръжията си, а синкавата светлина в кухите им очи угасна.

Кааверг слезе от коня и клекна до няколко парчета. Бръкна сред костите и извади от тях натъпкана кесия. Развърза я и златото в нея засия, придърпвайки към себе си алчния поглед на джуджето. Елтар на свой ред скочи на земята, взе един от мечовете на немъртвите и го измъкна от ножницата. Красива, дълга сабя със златна дръжка във формата на еленова глава. По острието на старонордолски бе написано името й — Гулдехир. Нямаше нищо общо с останалите ръждиви железа.

Глациус се наведе и вдигна един вързоп, оцелял по чудо от битката. Той се разгъна в ръцете му и се превърна в дълга червена дреха, цялата обшита със златни орнаменти. Изглеждаше му точно по мярка.

— Това се казва добра плячка — подсмихна се Кааверг. — Всеки от нас си намери каквото му трябва.

Принцът се любуваше как джуджето прибира оръжията си в своята специална касетка. Дребният им побратим постоянно мъкнеше на якия си гръб стоманена касета с презрамки, която имаше три реда с по три отвора. От общо деветте прегради войнствено стърчаха съответно два меча, два боздугана, две брадви, два чука и две пръчки, играещи ролята на удължители. С тяхна помощ джуджето за нула време можеше да сглоби алебарда с произволни оръжия в двата си края, за да вършее бясно сред враговете.

Кааверг забеляза погледа на принца и сви рамене.

— Какво да сторя, две-три оръжия хич не ме оправят в битката. Трябва да са повечко, за да мога да се развихря както трябва. Е, момчета, да не се заседяваме! Гинкутските Възвишения само нас чакат…

* * *

Вратата на „Бялата чапла“ се отвори и пропусна в малката кръчма тримата опърпани приключенци. Елтар плати на ханджията и помъкна багажите на всички горе към стаята им, а принцът и джуджето се стовариха на първата маса и награбиха халбите.

— Оцеляхме, а? — смотолеви Кааверг, след като пресуши половината бира на един дъх.

— На няколко пъти мислех, че няма да успеем — поклати глава Глациус. — Когато мулдовете ни заклещиха в онзи каньон и започнаха да прииждат и от двете страни си казах: дотук бяхме.

— Аз не се уплаших от мулдовете, ама когато оня каменен трол оживя, направо ми настръхна брадата! — потръпна джуджето. — Беше висок поне пет пъти колкото тебе! Добре че е оная твоя торба с какво беше?

— Дарове — сръбна принцът. — Вълшебни дарове. Винаги вземам няколко от Дарагон, когато тръгвам на мисия. Цял късмет, че този път сложих и гърмяща топка вътре…

— Слава на великия магьосник, да го закриля Винтакун, пия за негово здраве — пресуши халбата джуджето. — Хайде бе, оня нежния къде се бави…

Сякаш чул думите му, елфът се появи и седна на масата с тежка въздишка. Ханджията бързо донесе цяло печено прасенце, нови халби бира и чаша медовина за Елтар.

— Стигнахме Лумис, а, момчета? — измрънка той. — Ох, само да се нахраня и падам да спя. Тези проклети Гинкутски Възвишения те изморяват не само с битките и прехода, а сякаш със самото си присъствие!

— Я малко по-мъжката бе, ей, женчо! — подразни го джуджето.

Елтар го стрелна изпод вежди и промърмори над ръба на чашата си едно „Простак“.

Изведнъж отнякъде цъфна местният бард и се присламчи до тях. Бе облечен в тъмнозелени дрехи, а от червената му шапчица се подаваха немирни руси коси. Той извади арфата си и засвири прекрасна мелодия, след което запя. Текстът бе леко недодялан, явно дело на самия бард:

Ето го Глациус, принца избавител,

убиецът на мага-поробител,

с коси от сняг и черна пелерина

той скита сред земя във вечна зима.

Опасност дебне го на всяка крачка,

толкова врази искат да го смачкат —

чудовища, убийци, зверове

мечтаят принца славен да умре,

да го положат леко в гроб студен,

където да заспи навеки — вледенен…

Но Глациус е воин неустрашим,

от меч и от магия несломим,

с вълшебни дарове от мага Дарагон

той язди на любимия си кон

и враговете му обръщат се на тор

под ударите на меча Валкемор.

Ако го зърнеш, ти се отдръпни

и път за да премине направи —

във битка принца не оставя пощадени.

Той няма жал в очите леденостудени…

— Хубава е — одобрително закима джуджето. — Друго е да си известен и откъдето минеш песни за тебе да пеят, а?

— Да — съгласи се с усмивка Глациус, даде на барда цял сребърник и му направи знак да ги остави на спокойствие.

Кааверг дооглозга един крак на прасето и любопитно смигна на принца:

— Каква е историята на твоя меч?

Глациус извади Валкемор и го показа на джуджето.

— Според преданията е изкован от гаргойла Готур, легендарен майстор ковач по поръчка на Винтакун. С този меч Богът на Войната и Зимата е искал да убие любовника на съпругата му Ихпана — Сувимер, бога на Лятното Слънце. Тайно от всички обаче Готур на свой ред бил влюбен в Ихпана, ала се страхувал да се бута между могъщите богове и изпитвал срам от своята черна гърбава снага. Затова, щом завършил острието, призовал цялата магия, на която бил способен и вградил себе си в меча. Когато Винтакун награбил Валкемор, той се убол… — принцът посочи острия език, излизащ от устата на един от гаргойлите, — проклел и захвърлил меча в дълбока пропаст. Оттам го извадил Сувимер и на свой ред се спуснал към Зимния Бог, ала сияйна белота избухнала от меча, заслепила Бога на Слънцето и укрила Винтакун. Не искал злощастният ковач великата богиня да страда от смъртта на някой от своите възлюбени, толкова силна била обичта му към нея.

— И как действа, ако не е тайна? — продължи да любопитства Кааверг.

Принцът се усмихна.

— Просто трябва да се убодеш на езика на гаргойла, за да вкуси от кръвта ти, и ще отключиш мощта на Белия Мрак. Интересното е, че всеки може да задейства магията, ала единствен аз се движа свободно из Мрака. Защо и как… нека това остане в тайна.

— Аха, ясно — закима усърдно джуджето. Реши повече да не нахалства и прехвърли вниманието си към елфа: — Абе, Елтар, да те питам, с принца преди малко обсъждахме в кой момент от прехода сме изтръпнали най-много. При тебе кога беше?

— Да се страхувам? — презрително сви устни елфът. — Опазила ме Ихпана! Не съм се страхувал, но май бях най-притеснен от немъртвите. Бяха не повече от дузина и бързо ги натръшкахме, но се държаха така… странно. Също като онези четиримата, които ти надви сам, преди да влезем във Възвишенията. Просто някак си… не се биеха!

— Да, точно! — възбудено се съгласи джуджето. — Вместо да извадят мечове и да ни нападнат, само обикаляха около нас, махаха с ръце и сякаш се мъчеха да кажат нещо, а само тракаха със зъби. Бил съм се и преди с такива, направо си нападат и не питат, а сега…

— Важното е, че преминахме невредими — додаде принц Глациус. — Сега да се нахраним и наспим, че утре е големият ден.

* * *

Глациус стоеше на Айторен и наблюдаваше сутрешните приготовления на своите приятели. Вятърът се бе усилил и принцът се принуди да облече под плаща си червената дреха, плячкосана от немъртвите. Бяха напуснали „Бялата чапла“ и град Лумис, а пред тях се мержелееше Кувеил — езерото, сковано във вечен лед.

Елтар изми лицето и ръцете си със сняг, отиде до най-близкото дърво и опря в ствола му чело и длани. Започна да пее благодарствена песен към Ихпана, молейки я да бди над него и спътниците му и благоволението й да ги застигне във всеки един момент. Той молеше всесилната богиня съзидателка ако смъртта ги застигне, тя да ги прибере в лоното си — раят Химевас.

Коренно различен бе ритуалът на Кааверг. Джуджето, намъкнало цялото си бойно снаряжение, просто падна на колене и измъкна брадва от касетката си. Поряза леко дланта си, сграбчи в нея шепа сняг и я вдигна към бледото слънце. Извисил десница с капещи от нея кръв и вода, Кааверг нареждаше с ръмжащ глас слова към Винтакун, Бога на Войната и Зимата. Декларирайки своята непреходна вярност, джуджето обещаваше да е силен и безстрашен воин и отправяше желание към могъщия бог да му помогне да срази враговете, дарявайки го с триумф. В замяна Кааверг се кълнеше, че ще се отблагодари на своя бог, издигайки пирамида от телата на сразените в негова чест.

След кратко яздене тримата вързаха конете си за хилаво дръвче и внимателно навлязоха в езерото. Досега никой не бе пропадал през дебелия лед, но по-добре да не рискуваха с допълнителната тежест на животните. В средата на ледената шир се мержелееше тъмната снага на кулата.

Вече наближаваше обяд, когато приключенците достигнаха стъпалата на Торнет Хатсен Рале. Кулата на Хилядата Лъчи бе изградена от черен мрамор и изглеждаше висока поне стотина крачки. Беше осеяна със зазидани бойници и полуразрушени первази. Тримата започнаха да се изкачват по витите стълби, опасващи цялата кула, докато стигнаха с пъхтене до малка площадка под самия връх.

Пред тях се разкри неголяма двукрила врата. Джуджето хвана халките й и я раздруса — напразно, бе здраво залостена.

— Нека опитам аз — обади се Глациус и бръкна в торбата, изваждайки от нея голям черен ключ. — Дарагон казва, че няма ключалка на света, която да устои на това.

Едва приближил ключа до вратата, крилата се разтвориха с протяжно скрибуцане, сякаш приветстваха принца с добре дошъл.

— И не те е излъгал — обади се джуджето. — Даже не се наложи да го…

Смразяващ кръвта грохот накара и тримата да погледнат надолу. Ледът около кулата се цепеше с чудовищно скърцане, отрязвайки им пътя назад. Ала това не бе най-лошото. От студените води на Кувеил излизаха стотици зловещи тела, които се катереха по ледените блокове и прииждаха към кулата.

— Немъртви! — ахна Елтар. — Колко са много!

— Проклятие! — изръмжа джуджето и свали касетката от гърба си.

Ужасяващите воини вече трополяха на върволица по витите стълби. Някои по-нетърпеливи се катереха директно по самата кула, захапали вехти оръжия в устите си. Устремът им представляваше гледка, която би смразила сърцето и на най-храбрия воин.

Джуджето междувременно бе сглобило тояга, в чиито краища се мъдреше по една яка стоманена топка, обсипана с остри шипове. Пребледнял, до него Елтар размахваше безцелно арбалетите си насам-натам, чудейки се в кого да се прицели първо.

— Момче, ние тук ще ги задържим, а ти бягай вътре при принцесата си! — кресна на Глациус Кааверг.

— Не! — възпротиви се принцът. — Ще ги избием всичките и тогава…

— Още ли си тук, да те вземат мътните? — изруга джуджето. — Я да тръгваш веднага, че като те запердаша! Срещу тези и Белия Мрак няма да помогне…

Глациус бе принуден да се съгласи, затова обърна гръб и потъна в тишината с оголен меч.

* * *

Принцът се скиташе из пределите на кулата, оглеждайки се внимателно на вси страни. Таванът тънеше в непрогледен мрак, а подът бе разделен на черни и бели квадрати. Единствената светлина идваше именно от белите плочи на пода, които сияеха със слаба, мъждива светлина. По стените висяха портрети на незнайни личности, а на всеки три крачки имаше по един пълен комплект рицарски доспехи. Кухите рицари образуваха почетен шпалир през коридорите и стълбите, застинали във вечна стража. Всичко бе потънало в дебел слой прах и тлъсти паяжини, а по доспехите бе плъзнала ръжда.

Глациус слезе по широко стълбище и се озова пред врата, подобна на тази, през която бе влязъл в кулата. Той я открехна леко и се вмъкна вътре.

На пръв поглед стаята приличаше на останалата вътрешност на Торнет Хатсен Рале. С изключение на две съществени разлики.

В единия край на стаята имаше огромно огледало, направено сякаш от жив метал. То постоянно трептеше и по повърхността му се образуваха вълнички и кръгове като в истинско езеро. А в огледалото, застанала с гръб към Глациус, се оглеждаше стройна млада жена, облечена в пищна бяла рокля. Тя се обърна и с бавни крачки тръгна към госта.

Много е хубава, помисли си Глациус. Водопад от черни къдрици се спускаше по раменете и гърдите й, щедро разкрити от дълбокото деколте. Устните бяха пълни, сочни и кървавочервени като узрял плод. А очите… Очите й бяха големи и черни, с дълги трепкащи мигли. В такива очи човек лесно потъва, дави се и е трудно да избяга от техния плен.

Жената вдигна изящните си длани и ги насочи към принца. От дългите й черни нокти се стрелнаха мрачни нишки, подобни на паяжина, и потънаха в слепоочията на Глациус.

Принцът ахна и отвори широко очи. Та тази девойка… бе изключително красива! Тя бе жената на неговия живот! Тя трябваше да му стане съпруга! Майка на децата му! Тя и никоя друга!

Магьосницата проговори с нисък, плътен глас:

— Ето те, принце мой. Колко дълго те чаках тук, сам-сама в своята кула. Чаках и се молех да дойдеш, да ме спасиш от самотата. И ето че най-накрая си при мен, при своята любима.

— К-к… коя си ти? — попита принцът с отмалял глас.

Жената се усмихна.

— Аз съм принцеса Вернатар, владетелка на Торнет Хатсен Рале и твоя бъдеща жена. Аз съм твоята мечта, твоя съдба и предопределеност. Толкова се радвам, че си харесал поне един от даровете, които ти изпратих…

Глациус огледа с невиждащ поглед червената си дреха.

Принцесата кимна.

— Да, това е подарък за теб като мой бъдещ жених. Считай го като малка част от зестрата ми… Проводих го заедно с другите по сватовете, моите верни немъртви воини. После усетих, че си в беда и ти изпратих още бойци в Гинкутските Възвишения. Разбирам защо си отхвърлил жълтиците и меча — все пак и ти си принц, богатство не ти трябва. А от собствения ти меч — в очите й се мярна искрица страх — по-велико оръжие няма…

Принцът безмълвно отпусна пръсти и Валкемор издрънча на каменния под.

Вернатар се засмя облекчено:

— Правилно, той няма да ти трябва…

* * *

— Елтар, глупак такъв! Ела насам, не отстъпвай към ръба! — крещеше Кааверг.

Елфът бе свършил стрелите и се отбраняваше отчаяно от свирепите атаки на немъртвите с меча Гулдехир. Джуджето, прилично на малка мелница с тоягата си, напразно се опитваше да си пробие път към него — разделяше ги плътна стена от кости и ръждив метал. Накрая Елтар не издържа на устрема на обградилите го воини, подхлъзна се и полетя надолу към бездната с вик:

— Помооооооооощ…

Кааверг проклинаше. Сега немъртвите имаха само една цел — него — и нападнаха вкупом. Той бясно се развъртя, успя да достигне портата и се шмугна светкавично вътре. Използва тоягата вместо резе и залости дверите на кулата. Отвън долиташе глухото думкане на бойците.

Джуджето клекна за момент, опряло ръце на коленете си. Дишаше тежко на пресекулки, а сърцето му лудо препускаше. Касетката бе останала отвън и единствените му оръжия бяха бойните чукове на кръста. Кааверг прекрати моментната си почивка и ги извади.

Тъкмо навреме.

Кухите рицарски брони като един завъртяха шлемовете си към него. Космите по тила на Кааверг настръхнаха. А металните статуи просто го гледаха безмълвно с безоките си лица.

После бавно, с раздиращо ушите скърцане те тръгнаха към него, хванали в ръце мечове и алебарди. След тях се стелеха облачета ръжда.

— Син фада мумбесте — изпсува сърцато джуджето и стисна по-здраво чуковете.

* * *

Отвън се водеше битка, но Вернатар игнорира дрънченето. Имаше по-важна работа.

— Само ти и аз, само аз и ти, оттук до края на времето. И никой няма да ни раздели — редеше омайни слова тя.

Мрачните нишки бяха потънали дълбоко в слепоочията на принца и вече оцветяваха очите му в черно. Той чувстваше как бавно пълзят надолу по тялото и доближават сърцето.

Ала не можеше да помръдне.

— Двамата заедно ще властваме — шепнеше Вернатар. — Първо над езерото, после над кралството, накрая над света. Така ще бъде, защото ние сме създадени един за друг. Защото ти и аз сме от леда родени.

Принцесата приближи лице до врата на Глациус и разтегна устни, откривайки зъбите си. Кучешките бяха двойно по-дълги.

— Ще бъдеш мой навеки — просъска в ухото му тя.

* * *

Кааверг си даваше сметка, че няма да издържи дълго. Тия проклети тенекии просто нямаха свършване — досущ като недоумрелите кокали отвън! Макар и тромави, живите доспехи бяха прекалено много и постоянно го заобграждаха. Джуджето се търкулна на кълбо между куп рицари, подскокна и се завъртя с рев, разбивайки шлемовете им. Трябваше да се махне оттук! Но как?

Тъкмо бе стигнал върха на някакво стълбище, по което напъпляха нови железа. Кааверг внезапно видя долу пред себе си открехнати врати, между които се процеждаше светлина.

Нямаше друг избор.

С два могъщи замаха разглоби най-близкия рицар, яхна бронята му и се пързулна с нея като с шейна надолу по стълбите. Премина покрай мудните бойци, пазейки главата си и запрати чуковете по последните двама, застанали на пост до вратите. Шлемовете им хвръкнаха, а джуджето нахълта в стаята.

* * *

Принцеса Вернатар забеляза натрапника тъкмо преди да впие зъби в шията на Глациус и разгневено изсъска.

Кааверг светкавично се ориентира в обстановката и посегна към единственото оръжие в стаята — меча на принца. Магьосницата вампир обаче бе по-бърза и запрати нишките от лявата си ръка към джуджето, докато с дясната продължаваше да държи Глациус под контрол. Черните паяжини се омотаха около Кааверг и бавно започнаха да го издигат над земята.

Джуджето се мяташе като риба и хъхреше с изхвръкнали очи — нишките го стягаха все по-силно. Пред погледа му се мержелееха цветни петна… Явно това бе краят.

Внезапно разбра какво трябва да направи. Беше толкова просто.

Той се напъна с нечовешко усилие и замахна отчаяно към падналия меч.

По-точно към дръжката, където едно гаргойлче бе изплезило жадно език.

Един от пръстите му достигна целта.

* * *

Ослепителен взрив.

* * *

Белият Мрак нахлу от нищото в покоите на Вернатар, издуха праха и паяжините по стените и отвя черните й магически нишки в небитието. Млечнобялата мъгла заля простора и принц Глациус сякаш се пробуди от дълъг сън. Той помръдна ръка и Валкемор леко се изправи от пода, за да легне послушно в десницата на своя единствен господар.

— Благодаря ти, Кааверг — тихо изрече принцът.

* * *

Принцеса Вернатар, магьосницата вампир, владетелка на Торнет Хатсен Рале, се луташе безцелно из стаята. Магията на Белия Мрак бе по-могъща от всичко, с което досега се бе сблъсквала и заглушаваше сетивата и уменията й.

— Къде съм? — проеча глас до нея. Или пред нея, зад нея? Гласът на принц Глациус.

— Ти си в Торнет Хатсен Рале, Кулата на Хилядата Лъчи, принце мой — извика магьосницата и безпомощно размаха ръце. Сякаш мярна образа му… Не, разми се в белотата.

— Коя си? — отекна отново същия глас.

Жената се обърна — за миг бе сигурна, че го съзря, ала пак изчезна.

— Аз съм Вернатар, владетелка на кулата. Твоята принцеса, любов моя — умолително протегна ръце вампирката.

Този път гласът прозвуча точно пред нея. Глас, режещ като зимен вятър, студен като вечни ледове.

— Ти не си моята принцеса.

Принц Глациус се яви пред Вернатар и замахна. Валкемор премина между протегнатите ръце и се заби в гърдите й, пронизвайки сърцето.

— Не… — изшептя принцесата, стиснала безсилно хладното острие. От дланите й се точеха черни капки кръв и тупваха безшумно някъде долу. — Защо ме уби, принце? Защо бе уби, любов моя?

Глациус приближи устни до ухото й и прошепна:

— Защото любовта не е робство, принцесо. Любовта е свобода.

С леко пукване Белият Мрак изчезна така внезапно, както се бе появил. Глациус изтегли оръжието си и остави агонизиращата вещица да се свлече на пода.

Лазейки сред локва от тъмната си кръв, Вернатар се доближи до огледалото и протегна ръка към него.

— Хетуспел — отрони се от устните й.

Принцът си спомни легендата за изгубеното Огледало на Истината, което показва в себе си верният облик на всичко. Сега той съзря в него отражението на красивата умираща принцеса. Оттам го гледаше съсухрена старица, облечена във вехти дрипи, изтъкани сякаш от гъсти паешки мрежи. Вернатар се обърна по гръб на пода, отпусна ръце до тялото си и спря да диша. Снагата й мигновено се вдърви, превръщайки мъртвата в статуя от порцелан, по който отчетливо пробягаха дълбоки пукнатини и я натрошиха на сухи парчета.

Глациус бавно се приближи до трепкащата повърхност на Хетуспел. Искаше да разбере истината за себе си. Огледалото на Истината се избистри и го показа такъв, какъвто е в действителност.

Принцът изненадано се вгледа — на пръв поглед изглеждаше точно такъв, какъвто го показваше и обикновено огледало. Взря се по-внимателно и разбра.

Леденостудените му сини очи, които смразяваха всекиго, се отразяваха топли и замечтани, зелени като листата на дърветата, като тучните поля напролет.

Някой се изкашля зад гърба му.

— Ще ми помогнеш ли да стана, или ще се оглеждаш цял ден като фуста?

Принцът се усмихна.

Кааверг.

* * *

Двамата вървяха из прашните коридори на кулата, заобикаляйки внимателно разпадналите се кухи рицари.

— Задължен съм ти — каза Глациус.

Джуджето махна с ръка.

— Ама си забраван значи… Не помниш ли, че ни спаси с елфа от сигурна смърт? Сега сме квит.

— А какво стана с Елтар?

Отговор не последва и Глациус тъжно замълча.

Стигнаха портата и Кааверг внимателно откачи тоягата с боздуганите. Отвън се чуваше само воя на вятъра. Джуджето предпазливо открехна вратите и двамата с принца излязоха на площадката.

Всички немъртви бяха натръшкани на купчини — толкова много бяха. Зловещи камари от кости и метал, показващи удивителния брой на бойците, загатващи за тяхното могъщество.

Кааверг нарами касетката и се провикна:

— Хайде, стига си зяпал кокаляците! Да слизаме долу! На бас, че оня нежния е още жив!

— Дано… — отрони въздишка Глациус и забърза след джуджето.

Слязоха в подножието на кулата и съзряха техния другар досами ледените води. Лежеше в замръзнала локва от собствената си кръв, а натрошените му кости стърчаха от тялото. В изтерзания му поглед се четеше примирение и обреченост.

Кааверг клекна до него и зацъка безрадостно.

— Няма да го бъде нашия приятел — въздъхна той. — Винтакун ще го прибере в селенията си…

— Рано е да се каже — възрази Глациус, бръкна в торбата и извади стъкленица със зелена течност.

Последният подарък от Дарагон.

Принцът отпуши гърлото и внимателно изля съдържанието в разкървавената уста на Елтар. Елфът се напъна със сетни усилия и преглътна.

Кааверг наблюдаваше с разширени от изумление очи действието на лечебната отвара. Костите с пукане се прибираха обратно в тялото и се наместваха, засъхналата кръв се отлюспваше и раните се затваряха, без да оставят белези. Възстановеният Елтар се прокашля, изплювайки тъмен съсирек, и се взря с надежда в приятелите си.

— Победихме ли?

Кааверг и Глациус се спогледаха, след което избухнаха в смях.

* * *

Скачайки от блок на блок, тримата пътешественици благополучно преминаха езерото и се върнаха при конете си. Айторен радостно се разскача, щом зърна господаря си и щастливо завря муцуна в гърдите му.

— Гледайте! — провикна се джуджето.

Глациус и елфът се обърнаха, за да станат свидетели на изумително явление. Кулата се ронеше. Огромни парчета черен мрамор се късаха от снагата й и се срутваха с грохот в езерото, откривайки под себе си блестяща повърхност.

Накрая Торнет Хатсен Рале се отърси от каменния си обков и засия с ослепителната същност на кристален обелиск, издигащ се в центъра на Кувеил. Светлината му успокои сърдитите води на езерото и спои отново ледените блокове в една обща повърхност.

— Ето защо се нарича Кулата на Хилядата Лъчи — замечтано каза Елтар.

Тримата скочиха на конете и за момент застинаха в неловко мълчание. Кааверг пръв го наруши.

— Принце, време е пътищата ни да се разделят. Не знам какво да кажа — говоренето не е сред трите неща, които умея най-добре. За няколко дни с теб преминахме през толкова премеждия, през колкото с други не преминавам за години. Искам да знаеш, че когато решиш да пребродиш Северната Пустош, завий надясно и ще попаднеш в Йордеген, страната на джуджетата. Питай който искаш за мен и ще получиш навсякъде топло посрещане — ние тачим великите воини.

Елтар добави усмихнат:

— Или завий наляво и навлез в Маалтия, владенията на кралица Кейда, където всеки елф ще те дари с усмивка и ще ни гостуваш колкото пожелаеш!

— Сбогом, приятели — въздъхна тежко принц Глациус. — И вие ще ми липсвате много. Знайте, че винаги сте добре дошли в страната ми. Дано пътищата ни отново се пресекат.

Не бе изминал и двадесет крачки, когато вик го накара да се обърне.

— Принце!

Беше Кааверг, изправен на стремената на коня си, сложил ръце пред устата си на фуния.

— Един съвет от мен! Не знам какво ще правиш оттук нататък, но на твое място бих се впуснал в преследване на един човек, облечен в пъстри дрехи и звънлива шапка!

Принц Глациус кимна в отговор, помаха за последно и пришпори коня си обратно към Талвитер, столицата на Нордола, където го чакаше старият му баща кралят.

Трябваше да му съобщи, че мисията е завършила с неуспех.

Засега.

[1] Нека враговете ми тръпнат от страх (старонордолски). — Бел.авт. ↑

ВАСИЛ МИРЧЕВ

Васил Мирчев младши е студент по драматургия в НАТФИЗ. От малък списва статии във вестник за компютри „Интро“. По-късно, завършвайки 105-о СОУ Атанас Далчев (2006), той се ориентира към писането, след като прочита голям брой творби фентъзи и фантастика. Вдъхновен от жанра, с приятели започва да пише разкази и статии и така основава сайта за фентъзи литература „Цитаделата“.

По-късно, вече като студент по драматургия, през 2008 година участва като жури в международния фестивал за радио и телевизия в Русе. В момента работи като сценарист в предаването „Ателие: Студентско предаване за изкуство, медии и култура“, което показва предимно млади хора. Списва мултикултурния блог за кино и изкуство:

http://8milimetra.wordpress.com/

Първият му публикуван разказ е „Неволите на един студент“ в студентското списание „Колега“. Автор на няколко сценария, писал е за късометражни филми, в някои от които участва и като актьор.

ВАСИЛ МИРЧЕВ

ЗЛАТНИЯТ ВЪЛК

Гарет излезе на главната улица. Пара излизаше от запъхтените му гърди, а бузите му бяха зачервени не толкова от сковаващия студ, колкото от напрежението, което му свиваше душата през изминалите дни. Снощната тревога се бе усилила дотолкова, че не бе успял да мигне. Гарет се огледа. По улицата в посока градската порта нямаше жива душа, но откъм центъра на крепостното поселище се носеше шумна врява. Вътрешностите му се свиха за сетен път и той пое към центъра на градчето. Трябваше да открие Будика… на всяка цена.

Центърът, който обикновено бе просторно пусто място с няколко сергии и статуя по средата, в момента гъмжеше от живот. Гневни селяни, смесили се с градската стража викаха в екстаз и се влачеха като процесия подир църковните власти, дошли тук рано сутринта от града на Студената Река. Пребледнял от притеснение, Гарет се присъедини към тълпата.

Докато крачеше, Гарет видя Инквизитора — не много едър мъж в ризница и традиционен бронзов жезъл. Придружаваше го ескорт от двама църковни изпълнители, също облечени в ризници с отличителния знак на църквата. Спираха се от врата на врата и щателно проверяваха всяка една къща.

Гарет забави темпото. В един друг свят, където той бе смел воин, а не обикновен човек, изтъкан от страхове, щеше да си пробие път през тълпата и да убие Инквизитора. Ала той живееше в този свят и единственото нещо, което можеше да направи, бе да открие Будика преди фанатизираната тълпа. Гарет се отдели от тях и си тръгна.

На път за вкъщи той прехвърляше наум варианти какво да прави. Едва ли щеше да намери приятелката си — беше обречена на екзекуция. А дори и да я намереше, тогава какво? Щяха да избягат заедно през граничните планини и да заживеят щастливо отвъд морето? Глупости. Такива неща ставаха в приказките, но не и в истинския живот.

— Ей, момко! — продран глас на пияница го извади от мислите му. — Ей, момко, ела насам за една градусова напитка.

Гарет погледна към човека, който го викаше и видя планинският скитник Рандал — възрастен мъж с бели кичури в черната коса, леко мургав и увит в дебел стар планински плащ. Беше затворен и не особено лицеприятен тип, за който се носеше мълвата, че пие много и има малко приятели. Всъщност, нещо напълно нормално за човек, обитаващ граничните планини. При други обстоятелства Гарет би го подминал, но задаващият се патрул на църковната власт го принуди да пристъпи до Рандал и да поеме от бутилката, която му подаваше. Гарет отпи от нея и с учудване установи, че това е вода.

— Църковните мишки обръщат това място с главата надолу, само за да се докопат до приятелката ти — говореше Рандал, втренчил поглед нейде напред. — Тръгни след мен, без да задаваш въпроси. По една случайност знам къде се крие тя.

За момент Гарет си помисли, че това е капан, но друга възможност нямаше. Той последва Рандал и след две пресечки двамата влязоха в мазето на една къща. Там ги чакаше Будика — чернокоса красавица, облечена в кожени дрехи. Тя се хвърли от щастие на врата на Рандал и го целуна по бузата.

— Къде беше? — попита Гарет, след като еуфорията им поотмина. — Не трябваше да изчезваш просто ей така, без да ми оставиш знак!

— Не можех да ти оставя знак — сопна му се Будика, след което му разказа накратко какво се бе случило с нея.

Градската стража нахлула в дома й през онзи отвратителен ден и убила баща й, който отказал да каже къде се крие дъщеря му. Избягала през прозореца и се лутала без посока, когато се появил Рандал и я скрил от преследвачите. Щял да й помогне да избяга сутринта, като я прокара през планините, но призори пристигнала църковната власт.

— А и не можех да тръгна, без да те видя за последно — завърши разказа си Будика.

— Благодаря, но… не може ли да измислим нещо, някаква лъжа, знам ли…

Рандал застана между двамата и погледна Гарет.

— По-добре е да се махне от това проклето място. Тя има таланта да бъде магьосница, момче. Нека избяга някъде, където няма забрани и човек може да следва мечтите си. В най-добрия случай тук я очаква клада.

— Чакай малко, откъде знаеш това? За нейните способности?

— Аз му разказах, Гарет, разказах му всичко. Само той знае проходите.

Гарет замълча и се замисли. Ако не беше така объркан и ако не обичаше безусловно Будика, сигурно щеше да се усъмни в Рандал и познанията му по магия. Фактите обаче бяха налице. Ако Рандал искаше да предаде Будика, щеше да го направи още вчера и нямаше да получи награда от църквата, а точно обратното — линч за съучастничество.

— Добре — отвърна Гарет. — Идвам с теб, Будика. Ще дойда с теб и на края на света.

Рандал изръмжа и се опита да противоречи, но Будика даде ясно да се разбере, че няма да замине без Гарет. Подобно на него тя нямаше какво да губи, а и от доста време тайно го обичаше. Накрая Рандал склони и разкри какъв е планът за бягство.

Тримата се срещнаха в сянката на Западната Порта. Това бе символично име, тъй като някога тук бе имало крепостна стена, а сега бе просто дървен пост с двама стражи. Гарет се бе екипирал добре — носеше раница с провизии за една седмица, беше взел и стария ръждясал меч на дядо си. И тримата бяха забулени като идолопоклонници. Спогледаха се, кимнаха си един на друг и тръгнаха към Портата.

Разчитайки, че ще се натъкнат на местни стражи, тримата преминаха спокойно поста, когато внезапно зад тях се чу вик. Обърнаха се и видяха от дървената кабина да излиза войник на инквизиторите, сложил ръце на кръста си. Преди да успее да каже каквото и да е било, Рандал извади нож и го наръга няколко пъти пред слисаните погледи на Гарет и Будика.

Последва шеметен бяг. Мрачни, сякаш подпухнали облаци фучаха над тях, докато тичаха, без да пестят силите си. В далечината се задаваше буря.

Докато бягаше, на Гарет изведнъж му се привидя огромен златен вълк. Спря за миг, но вълка все още си седеше там и ги гледаше.

— Гарет! — извика му Будика.

— Виж! — викна и Гарет и посочи към вълка.

Ала вече там нямаше нищо.

Рандал му се скара, че губят време и Гарет реши, че всичко е плод на страха, който ражда странни неща в главата му. Продължиха да тичат, докато в един момент спряха за кратка почивка и Рандал ги поведе встрани от пътя към планината.

Инквизиторът и колегите му стояха над трупа на църковния войник, а градската стража държеше зяпачите настрана. Веднага се разчу за убийството — любопитно хлапе, правещо снежен човек извън града забелязало разправията и хукнало към центъра. Капитанът на стражата се обърна към Инквизитора и го погледна в малките черни очи с очакване. Църковният служител изръмжа.

— Капитане! С повелята на Върховната сила ви нареждам да заделите част от хората и да организирате хайка за преследване на анатемите!

— Не е ли малко пресилено? — опита се да възрази капитана и посочи облаците. — Ако това не ги убие, обитателите на планината ще го направят.

— Знам, че има хижи по планините, капитане. Не съм глупак! — излая Инквизитора, след което добави със спокоен тон: — Искам тези анатеми!

Капитанът кимна и се зае със задачата. Инквизиторът стисна юмрук. Силата на амбицията беше по-силна от тази на вярата — само вяра не бе достатъчна, за да хукне из планините да гони някакви жалки шарлатани. Да, фанатизмът бе добро оръжие, стига да знаеш как да го използваш.

Тримата бегълци мъчно си пробиваха път измежду стотиците великански дървета, твърди и непоклатими от вятъра, който силно плющеше. Краката им затъваха в снега до колене.

Гарет преосмисляше моменти, в които ако можеше да се върне назад, би ги променил. Будика още от малка се увличаше по народните ритуали, които бе научила от баба си. Някои от тях, особено тези за здраве и лечение често включваха първобитното използване на магия и бяха забранени от църковната власт. Будика определено владееше някаква сила — ритуалите, които правеше, работеха. Момичето бе научило Гарет на всичко, което знаеше, но при него нещата някак не се получаваха. Нито усещаше нещо по време на ритуал, нито пък магията се случваше в дланите му. Докато при Будика магията просто грееше от ръцете й и тя успяваше да съживява повехнали цветя, да променя посоката на вятъра. Много пъти Гарет й бе носил ранени животни и двамата скришом ги изцеляваха.

Той не взимаше присърце факта, че магия през него не протичаше. Знаеше как действа църквата, в случай че надуши магия, и какво прави с хората, които я практикуват. Затова пазеше тайната им и се опитваше да предпази Будика по всякакъв начин. Уви, неуспешно. В един момент той просто трябваше да я спре, да й забрани…

Ужасът ги връхлетя вчера, когато с Будика решиха да направят ритуал за съживяването на едно умряло куче. Опасна практика, за която никой не смееше дори да споменава. За ритуала момичето бе прочело от някаква странна книга, която преди не бе намирала в ръкописите на баба си, но благодарение на наученото от старата жена успя да разчете написаното.

Гарет си спомни с болка ужасния момент. Тялото на кучето бе положено в начертан кръг и Будика бе застанала пред него. Гарет седеше до нея в пълно мълчание, стараейки се да не издава нито звук — знаеше, че ритуалите трябваше да се изпълняват в пълна тишина, за да може думите, изречени от заклинателя да бъдат правилно чути от отвъдните духове, които „сбъдваха“ магията.

Внезапно по средата на ритуала, зад бъчвите, с вик и дървен меч в ръка изскочи хлапето на Чатуин. Това прекъсна Будика, която с ужас изпищя и излезе от транса. Гарет пребледня, после му причерня пред очите. Когато дойде в съзнание завари Будика, трепереща на прашните дъски, а детето на Чатуин лежеше в локва кръв. Измина минута, докато тя се свести и двамата избягаха от къщата. В паниката обаче Гарет я изгуби и я откри едва днес, за щастие преди тълпата.

Слънцето вече бе залязло, но тримата продължаваха в мрака. Рандал искаше да имат колкото се може повече преднина, в случай че след тях тръгне потеря.

След още малко преход тримата достигнаха до един от последните навеси. Рандал ги натика вътре, за да се скрият от бурята, но не запалиха огън. Гарет прегърна Будика и се загледа през прозореца.

— Може да дремнем за малко тук и на сутринта да изчезнем преди изгрева…

— Услугите ми не са безплатни — изведнъж ги прекъсна Рандал.

Гарет се втренчи изненадан в ухиления им спътник. Рандал имаше една от онези усмивки на изпечен мошеник, на когото усещаш, че не можеш да имаш доверие.

— Все някога ще си поискам отплатата, но няма да е нищо непосилно, повярвай ми.

Будика пое ръката на Гарет и го погледна в очите.

— Рандал е прекарал десетки магьосници през тези планини, Гарет…

— О, каква изненада! — презрително каза Гарет. — Рандал Скитника изведнъж се превръща в Рандал Контрабандиста?

— Вече нямам какво да губя. Остана ми само да мечтая за вълшебните земи, където магьосниците свободно практикуват магията.

Гарет се опита да му отговори, но не можа, тъй като отвън изведнъж се чу силен рог. Гарет хукна към прозореца и се ококори.

— След нас!? — едва не извика Гарет и се обърна. — Толкова рано?

— Сигурно водят кучета — отвърна Рандал. В гласа му се прокрадна нотка на колебливост.

— Що за водач си ти…

— Няма време! Ще им избягаме през бурята. Останем ли, знаете ли какво ще се случи с нас? Ще ни натикат в казан с вряща вода… Отвратителна смърт.

В друга ситуация Гарет сигурно би му се нахвърлил, но отдалеч се чу кучешки лай.

Инквизиторът налагаше бясно темпо. Капитанът на градската стража не бе особено сговорчив да дава от хората си, но една дузина предубедени и верни на църквата диваци се изсипаха на площада като доброволци и заформиха потеря.

Хайката, включваща двама стражи и капитанът, местните и инквизиторите достигна до последния навес, когато съзряха в мрака някакво движение. Кучетата се разлаяха по-силно и започнаха да се дърпат натам.

— Колко са? — запита Инквизитора.

— Двама, може би трима — предположи капитанът.

— След тях! — ревна амбицираният Инквизитор. — Живи ги искам! Всичките анатеми!

Трима „нарушители“ на властта бяха по-добре от един. Повече пари, повече народен гняв и разбира се… повече власт.

Рандал Скитника буквално лазеше пред тях и проклинаше. Гарет вече изнемогваше и дърпаше Будика, която едвам се влачеше след него. Краката му постоянно подаваха под лъжливия сняг и с всяка стъпка се оказваше затънал почти до кръста. Какво безумие! Освен кучетата зад тях вече се чуваха и хората, които викаха и се координираха в опита си да ги обградят. Съвсем скоро щяха да ги заловят. Вятърът се усили.

Рандал успя да им спечели малко време, като ги прекара през каменист участък. Гарет тъкмо почувства надежда, че се измъкват, когато зад ухото си чу изфучаване, последвано от силен удар в гърба. Той падна и се затъркаля надолу по стръмния склон. Виковете на Будика и тези на преследвачите се сляха в един дълъг миг, в който света около него стана бял водовъртеж. Търкалянето прекъсваше грубо всеки един момент, когато тялото му се блъскаше в някой камък.

Накрая Гарет тупна в една пряспа. Очакваше да потъне в забрава, но уви, беше жив и кошмарът продължаваше. Надигна се и установи, че това, което го бе ударило е стрела от арбалет, забила се в раницата му. Някъде над него се разрази страшна глъчка и Гарет чу стъпки зад себе си.

— Ето го! — чу се вик.

Гарет се извърна и видя двама души, които бяха на около двадесет метра зад него. Захвърли раницата, извади ръждивия меч и хукна да бяга. Препъваше се между дърветата, прескачайки дълбоките преспи. Първият от преследвачите му обаче бързо го настигна и го нападна с копието си.

Гарет трябваше да се защитава, а никога досега не бе въртял меч. Ръката му, трепереща от студ, едва не изпускаше оръжието. Краката му изведнъж омекнаха и той се почувства като мекотело, неспособно да мръдне. Преследвачът тръгна към Гарет с копието и започна да нанася мушкащи удари, които младежа отбягваше, подскачайки назад.

Изпаднал в паника, Гарет вдигна меча и с отчаян вик замахна към нападателя, който падна на колене в снега, изненадан от проявата на съпротива. Ударът на Гарет бе вял и непремерен, но ръждивото острие се заби във врата на преследвача му. Кръв шурна наоколо и обагри снега. Нападателят се сви в агония върху пряспата и започна да се дави.

— Проклет да си! — изкрещя втория преследвач, който се спусна срещу младежа.

Гарет се ужаси още повече и това му вдъхна нов стимул за бягство. Залитайки, той пое надолу по склона, надявайки се да се измъкне и да открие Будика.

Другият преследвач бе плътно зад него и го хвана за наметалото. Гарет извика и се обърна да го удари, но в този момент усети адска болка в хълбока си. Последвалият шок го парализира. Преследвачът също стоеше като закован. Гневът и омразата дотолкова го бяха заслепили, че дребничкият човек от града не бе вярвал, че е способен на такова нещо. Объркан, той се спусна да помага на Гарет, но младежът бе толкова паникьосан, че го изрита. Преследвачът залитна и се катурна назад.

Гарет изкрещя от болка и извади окървавената секира от раната. Отпусна се на земята и се загледа в сивите облаци, които настъпваха подобно на армия, готова да помете противника си. Със затъпени от болката сетива дочу далечните викове на преследвачите и кучетата. Глъчката се отдалечаваше и отстъпваше на симфонията на вятъра в гората. Ловът изглежда беше приключил.

Младежът се надигна и пое нагоре, държейки се за раната, която кървеше обилно. Установи, че човекът е разбил главата си в един изпъкнал над снега камък и го съжали. И двамата бяха изплашени до смърт, единият защото бягаше, а другият просто не знаеше какво прави. Втренчи поглед малко по-нагоре, където другият му противник още се гърчеше в снега, кашляйки кръв. Гарет извърна поглед отвратен от себе си и закуцука нагоре сред дърветата.

Едва си пробиваше път, а силният вятър го повали на няколко пъти. В един момент изгуби представа за реалността. Падна на колене пред една пещера, пред която изваяна от лед гордо стоеше статуя на вълк. Реши, че е започнал да халюцинира от загубената кръв. Но после се приближи до статуята и установи, че всъщност е истинска. „Обитателите“, помисли си той.

Със сетни сили се довлачи до пещерата да намери прикритие от бурята. Мракът го обгърна, след което нахлу и в съзнанието му.

— Гарет! Гарет!

Будика крещеше, ала Рандал я задърпа за ръката.

— Остави! Ще ни хванат, няма как да се върнем за него. Хайде.

Будика бе готова да хукне след търкалящият се младеж, но видя силуетите, които се приближаваха. Част от тях хукнаха след Гарет. Сърцето й се изпълни с ужас, ала нямаше какво да направи, Рандал я дърпаше все по-ожесточено. Искаше й се да изостави всичко и да се предаде, за да бъде заедно с Гарет. Това щеше да бъде красива смърт. Двама влюбени умират заедно, убити от света, който ги мразеше. В този момент обаче една стрела се заби в дървото до нея и тя инстинктивно се хвана по-здраво за Рандал.

Някак си траперът успя да се изплъзне на преследвачите, прекарвайки Будика през опасни и заледени пътеки. Бурята обаче ги застигна. Накрая достигнаха планинска хижа на два етажа, иззидана от камък и дърво.

— Тук ще се скрием до сутринта.

— Ще ни хванат — Будика вече съжаляваше, че изобщо бе тръгнала.

— Има тайник, който не могат да открият. Никога не го откриват — извика й Рандал през силния вятър, който едва не ги събаряше. — Продължим ли, бурята ще ни убие.

Рандал извади връзка ключове и отвори вратата на хижата. Озоваха се в голям салон с дървен под, на който бе изографисан огромен кръг, подобен на този, който се ползваше в ритуалите. Това изненада Будика, но нямаше време за размишления. Рандал я заведе в дъното на салона, където имаше фалшива стена и отвори тайник със стълбища, водещи надолу към малка стаичка под салона. Той натика Будика вътре и затвори вратата след нея. После се върна обратно да напали камината и да приготви масата. Всичко трябваше да изглежда, сякаш хижата работи от доста време насам.

В камината вече гореше огън и Рандал палеше факлите на втория етаж, когато по вратата се чу силно тропане. Той слезе в салона и хладнокръвно отвори вратата. Кожена ръкавица, покрита с метални халки блъсна вратата, избутвайки трапера назад, и преследвачите нахлуха в салона.

Пред Рандал стоеше Инквизитора, малко зло човече в животински кожи и ризница със съответните църковни символи и татуировки по ръцете. До него стоеше ескорта му, а зад тях бе капитанът на стражата и част от селяните доброволци.

— Така! — започна Инквизитора. — Арестуван си по обвинение в анатема…

— Чакайте малко! — извика капитанът и застана между Рандал и църковния служител. — Та това е Рандал… Рандал Мейс хижаря, известен още като Скитника. По никакъв начин не е анатема.

— Тъй ли? — повдигна вежди Инквизитора. — Тогава го арестувам за съучастничество и укриване на вещери.

— Не знам за какво става дума — заекна Рандал, имитирайки невинност. — Аз съм обикновен хижар и тук няма никакви вещери. Грейвс, хайде де!

Последното бе предназначено за капитана.

— Познаваш ме от години! Знаеш много добре, че никога не бих се замесил в неприятности.

— Невинен е! — потвърди Грейвс. — Той живее в планините от години и прекарва повечето време тук. Слиза в града много рядко и само за провизии. Не съм го виждал да идва от поне месец. Няма как да е един от онези, които гоним!

Инквизиторът се ядосваше на опърничавостта на капитана. Всъщност, на него просто му трябваше нарочена жертва, но не можеше да му го сподели. Изнервен, Инквизитора нареди да обърнат хижата с главата надолу и седна да се нахрани.

Будика обходи тясното помещение, в което не се виждаше нищо. Ръцете й напипаха рафтове, пълни с книги. В този момент се стресна, когато чу горе някакъв шум, последван от блъскане и тропане на крака. Съжали, че се стигна до тук и седна на пода със сълзи в очите.

Гарет сигурно вече бе заловен, а рано или късно щяха да открият и нея. Тя зарида. Мъчеше я вина за убития й баща и погубеното дете. Вина, че заради нея Гарет трябваше да бяга от познатия му свят. Вина, че с годините той бе развил чувство да се грижи за нея. Вина, че може би вече бе мъртъв.

Затвори очи и се размечта. Мечтаеше за това как сутринта откриват Гарет и двамата пресичат граничните планини. След това се разделят с Рандал и отплуват отвъд океана към вълшебния бряг. Стигнеха ли, там ги очакваше свободна земя на кралства, изпълнени с магията. Крале, предвождащи армии от войници и магьосници, борещи се за единствения трон. Земя, където магията беше в помощ, а не заплаха.

Гарет се събуди. Все още беше нощ, а навън бушуваше стихията. Не можеше да прецени дали бе умрял, или изпаднал в безсъзнание, но внезапна болка го събуди. Все още беше жив. Надяваше се Обитателите — огромни снежни човекоядци, смятани за изчезнали, да се повяват и да го убият на място. Поне мъките му щяха да се свършат.

Изведнъж чу шум и погледна натам — в пещерата нахлуха вълци. Много вълци. Гарет бе по-скоро учуден, отколкото уплашен. Но човекоядци или вълци, все тая. Изненада се още повече, когато вълците го наобиколиха и се сгушиха в него, за да го стоплят. И тогава се случи нещо, което потвърждаваше съмненията му, че е умрял. Пред него се издигна златистосиня мъгла, която обгърна животните и него и в един момент изчезна. Пред лицето му се появи огромен златен вълк.

„Не си умрял, Гарет“ — чу гласа на съществото в главата си. Е, вече със сигурност бе мъртъв. Бе свидетел на магия, макар и първобитна, но говорещи вълци…

„Зная кой си и всичко, което се случва тук.“ Гарет се отпусна, съществото четеше мислите му и нахлуваше в ума му с отговорите си, още преди той да бе изрекъл въпросите. „Някога аз бях човек, но безотговорността на един безразсъден повелител на магията ме сля с древни сили и сега съм това, което виждаш…“ Гарет почувства облекчение на болката и продължи да слуша разказа на съществото. Слушайки думите на призрачното същество, в главата на Гарет се разиграваха сцени от миналото на този приказен дух. Видя младо момиче, боравещо с магия. След това учителят й, който му приличаше на някого, но не можеше да си спомни на кого. Видя ги заедно в битка срещу могъщ магьосник, който ги проклинаше след смъртта си. Учителят й, смъртно ранен, изпълняваше ритуал.

„За да не изгуби живота си, учителят ми извърши заклинание“, продължи призрака. „Което му отне магията и ме обрече на това съществувание навеки.“ Хубаво, рече си Гарет, но какво общо имаше това с него, Будика и Рандал… Изведнъж се досети. Учителят на този дух бе Рандал. Потръпна.

„Изправи се и влез в ядрото на пещерата. Там съм аз, на златен трон. Счупи печата и ме освободи. Така ще се освободиш от тялото си, ще надвиеш смъртта и ще спасиш Будика. Счупи печата и ме освободи. Безсмъртието е цената, която трябва да платиш, ако искаш тя да живее.“ Гарет се надигна и закуцука навътре. Вълците се надигнаха и тръгнаха с него. Светлината на духа осветяваше пътя му.

Дълбоко в пещерата и следван от вълците, той достигна до трона. Голям, златен трон, на който преходният дух във форма на вълк се изкачи и се сля с него. „Счупи печата и освободи душата ми.“ Премалял, Гарет постави ръката си на печата — вълча глава, инкрустирана в облегалката. Стисна и тя се счупи, след което изригна светлина, която изгони болката и страха.

През дъските на стаичката нахлу тънка светлина. Будика се пробуди и осъзна, че вижда малките лъчи на слънцето, проникващи през цепнатините. Огледа се наоколо и установи, че около нея е пълно с книги и странни предмети. Книгите подозрително приличаха на тази, която тя откри сред вещите на баба си. Преди да започне да си задава въпроси, вратата на тайника се отвори и тя видя Рандал. Той я погледна замислено, след което подчерта:

— Все неща, който клиентите ми трябваше да оставят в бягството си.

Будика бавно изкачи стълбите и се озова в салона, където цареше хаос. По земята се търкаляха празни кани от вино, обърнати маси и парчета храна.

— Не магията, а пиенето трябва да им забранят на тия говеда — ядосано изръмжа Рандал.

— Какво стана? — запита стресирано Будика.

— Не е ли очевидно? — озъби се Рандал. — Не те откриха и на сутринта си тръгнаха с надеждата да те открият.

— О! — сепна се Будика и седна на едно столче. — Сега какво?

Настъпи неловко мълчание. Рандал се усмихваше зловещо и Будика потрепери.

— Защо си мислиш, че те докарах тук? В тая хижа, а?

— Заради бурята — искаше й се да вярва на това. — Щеше да ни убие…

— Спри да се правиш на тъпа — изсъска Рандал и се надвеси над нея. — Бурята бе безобидна. Ти имаш силна магия у себе си, но неосъзната.

— Какво имаш предвид? — Будика понечи да се изправи, но Рандал я бутна обратно на стола.

— Времето е на моя страна. Отървах се от досадния ти приятел, а инквизицията ме подмина. Какво си мислиш, че следва оттук насетне…

Каквото и да следваше, Будика реши, че може би е по-добре да бъде убита от инквизицията, отколкото да бъде насилена от някакъв луд. Тя скочи, изблъска Рандал и хукна към вратата.

Не откриха и следа от анатемите — Инквизиторът беснееше. Но вместо това планината им бе сервирала неприятна среща с човекоядец, които уби кучето им плюс два заледени трупа на доброволци, най-вероятно убити от анатемите. Слънцето грееше весело, което още повече лазеше по нервите на мрачния църковен служител.

Капитанът постави ръка на рамото му.

— По-добре да се махаме от планината. Въртим се в омагьосан кръг.

Готов да нанесе юмрук в наглата му мутра, Инквизиторът изведнъж се сети нещо. „Омагьосан кръг!“ Да, точно така! Спомни си, че бе забелязал големия начертан кръг в салона на хижата, но бе прекалено помпозен, за да направи връзката. С такива кръгове анатемите призоваваха гнусната си магия.

Траперът укриваше анатеми.

— Връщаме се в хижата, капитане — отвърна той и отмести ръката на капитана от рамото си. — И се молете на нашия Отец да нямате нищо общо с укриването на анатеми, защото жив ще ви сваря.

Будика се съвзе и почувства пулсираща болка в главата си. В този момент си спомни как бе на една крачка да излезе от хижата, когато невидима сила затръшна вратата и тя се блъсна в нея. След това се стовари на земята и светът изчезна в червено петно от болка, придружено от смеха на Рандал.

Опита се да стане, но почувства силното стягане на въже. Беше завързана, и то сериозно — колкото повече се опитваше да мърда, толкова повече въжетата се стягаха около нея и й причиняваха болка. Шокът бе още по-голям щом разбра, че е полугола и цялата изрисувана със странни символи. Стоеше в центъра на кръга в салона, а Рандал бе коленичил пред нея и я гледаше втренчено.

— Изрод! — извика Будика.

— Загубих магията си преди години. За да не умра в болка, трябва да жертвам хора, владеещи магията.

— Ти стоиш зад всичко! Ти си подхвърлил книгите в дома ми, наблюдавал си ме, знаел си за мен!

— Да — кимна тъжно Рандал. — Преди да открия магията бях актьор, знам как да лъжа хората и да разигравам сцени. Но после станах магьосник и изгубих себе си във войните, когато църквата взе властта.

— Какво ще правиш с мен?

— Нямам друг избор, трябва да те жертвам, за да продължа да живея и да взема силата ти. Имаш много магия, която ще ми помогне да убия преследвачите.

Будика започна да вика и да пищи. Рандал, без да й обръща внимание, направи защитно заклинание на вратата. Така хората от потерята не можеха да влязат вътре, нито да подпалят хижата, нито пък щяха да чуят някакъв шум отвътре. После се обърна към нея.

— Ритуалът трябва да се изпълни при пълна тишина.

След което натика парцал в устата й.

Гарет се събуди в свят без страх и болка. Усещаше миризмата на… на своите братя. Десетки негови братя, които не виждаше, но подушваше и усещаше в душата си. Пое по пътя през мрака и след малко излезе на светло. Вече не виждаше както преди, светът бе в черно и бяло, а самият той стъпваше леко, без да потъва в снега. Статуята от лед бе там и в отражението й разбра, че вече не бе човек, а огромен златен вълк, който се извисяваше над другите.

Братята му го наобиколиха и се наредиха като войници, готови да бъдат командвани. Всеки един от тях бе готов да умре за него. Златният Вълк надигна глава и зави. Последва вой на стотици вълци. Воят продължи няколко минути, но човешкото у Гарет взе превес и той си спомни целта. Да спаси Будика.

Вълчата глутница препускаше из снега. Някои от тях се спираха и виеха, изпълвайки с ужас сърцата на Обитателите, които се криеха в планините. Нямаше поет на земята, който да можеше да опише невероятната гледка на устремените диви животни. А сърцето на Гарет биеше лудешки. Той чуваше и надушваше магията, която се стичаше пред него. Надушваше и обърканите, жалки хора, които се опитваха да я спрат.

Глутницата достигна хижата и връхлетя хората, които я обсаждаха като придошла река. Настана кървава вихрушка от прегризани гърла и посечени вълци. Инквизиторът бе впрегнал войниците си да разбият вратата, които използваха стълба на отсечено дърво за таран. Уви, безуспешно.

Щом видяха огромният вълк обаче, пуснаха дървото и насочиха арбалетите си към вълците.

— Звяра! — изпищя Инквизитора. — Оставете вълците, посечете звяра!

Изпаднал в ужас, той забрави за амбициите си и предусещайки гибелния край, впрегна силите си във вярата.

— Анатема! Победа! Анатема!

След което извади меча си и се нахвърли към Златния. Двамата се сблъскаха по средата на битката. Стрели от арбалети се забиваха болезнено в тялото на Гарет, но той игнорира болката и с мощен скок повали Инквизитора и го уби. После изви от болка, усещайки страданията на ранените си братя.

Видял тази гибелна гледка, капитана подбра хората си и побягна от мястото на битката. Фанатиците и инквизиторите бяха победени от глутницата, която наобиколи лидера си. Златният Вълк облиза раните на няколко от тях.

После се засили към вратата и скочи. Невидима сила проби заклинанието и портите се разтвориха пред него. Отчаяна, Будика повдигна глава от пода, а Рандал, който бе готов да я прободе с нож, изрева:

— Невъзможно!

„Не съм те забравила!“, изкънтя в главата му гласът на младото момиче. „Печатът е счупен! Душата ми е свободна.“ Огромният златен вълк се нахвърли върху Рандал и разкъса гърлото му. Топла кръв шурна и оплиска Будика, а тялото на Рандал се свлече на пода. Глутницата се приближи до Будика и прегриза въжетата. Златният Вълк легна, затвори очи и в следващия миг до нея лежеше Гарет, прободен от няколко смъртоносни стрели.

На следващия ден Будика започна да лекува раните на Гарет. Капитанът се завърна в града и нареди на оцелелите никой повече да не говори за това. Никой повече не преследваше Будика, която заживя с прокълнатия Гарет в планинската хижа.

Когато двете луни в небето не бяха обагрени в червено и Гарет не тичаше заедно с вълчите си другари, двамата с Будика правеха любов. С годините обаче Гарет все повече бе Златния Вълк и по-малко мъжът, който тя обичаше. За това време тя изучи всички книги, останали от Рандал Скитника, но нито едно заклинание не можеше да освободи Гарет от проклятието му. След десетина години Гарет вече не приемаше човешката си форма. Той завинаги се бе превърнал в Златния Вълк, познат още като Златния Пазител на Планинската Магьосница. Онази, повела война с империята и тяхната църква.

Но това е друга приказка…

ИВАН ДИМИТРОВ

Иван Димитров е на 29 години, роден в град София. Съосновател е на фентъзи и хорър клуб „Конан“. Автор е на статии за компютърни игри, софтуер и хардуер в списание „Computer“. Издава първата си книга през 1998 г. — книгата игра „Господарят на душите“ под псевдонима Айвън Фогър. Автор е на редица фентъзи, хорър и киберпънк разкази. Участва в антологиите „Точка на пристигане“, „Звяр незнаен“ и „Замъкът на престола“. Емблематични негови разкази са „Очи в стъкленица“, „Душа в системата“, „Нощният град“, „Кутията на Пандора“, „Късче огледало“ и „Тайната на черната стомана“. Съавтор е във втората българска ролева игра „Приключение с меч и магия“. Участва в радио-риалити романа „Стражите на съзвездието Пентаграм“.

ИВАН ДИМИТРОВ

ПРАТКА ОТ ЕГИПЕТ

В памет на дядо Ваньо за това, че повярва в мен и за хубавото червено винце, което правеше. Където и да си сега, аз знам, че продължаваш да бъдеш с нас.

Помещението се намираше някъде там, сред върволицата от тунели на старата пирамида. Местоположението му беше забравено много отдавна, а дали някога бе известно на някого? Може би на древните жреци? Стената в края на един от задънените коридори се отваряше чрез скрит механизъм и водеше в него.

Вътре бе топло и задушно. Няколко факли горяха неестествено бавно, закачени на стените, а по средата беше поставен масивен златен саркофаг. Отблясъците на огньовете караха инкрустираните по него скъпоценни камъни да блестят като малки светулки, пречупвайки слабата светлина във водопади от красиви цветове.

— Му-у-у-у… — долетя изпод саркофага глух, провлачен звук, наподобяващ развален грамофон. Капакът леко се надигна, а после се отмести встрани. От вътре се показаха две бинтовани ръце и една глава, чиито елмазени очи заблестяха зловещо сред сумрака на помещението, докато в тях святкаха искрици. — Му-у-у-у… — Фараонът повтори неразбираемата фраза и бавно се изправи.

Отвърна му тишината.

Огледа се наоколо, търсейки някого, и щом забеляза няколкото купчинки прах върху пода, изрева.

— К-к-к-о-о-о-й-и-и? — Стените едва доловимо потрепериха, а от тавана се изсипа пясък.

Фараонът излезе от саркофага и тромаво се доближи до едната от купчинките. Клекна и загреба с бинтованата си ръка шепа прах. Измуча жално и докато прахът изтичаше измежду пръстите му, искриците в неговите очи засвяткаха враждебно.

Надигна се.

Рязко завъртя глава към стълбището, което продължаваше нагоре и достигаше до малък мраморен олтар. Поставеният върху него камък липсваше. Някой го беше откраднал.

— К-к-к-о-о-о-й-и-и? — Фараонът зададе отново невъобразимия си въпрос.

Нямаше отговор.

Стоя така няколко мига замислен с поглед, насочен към празния олтар. После се завъртя тромаво и се прибра в саркофага. Бавно затвори капака над себе си. Прозвуча глух звук от прилепването на краищата му и пламъците на факлите изгаснаха. Той имаше план.

Беше студена януарска утрин. Отвън вятърът свистеше зловещо, пътищата бяха затрупани от сняг, а слънчевите лъчи едва се прокрадваха на небосвода, мъчейки се да пробият сивите облаци.

Лари Дийн се облегна изморено на облегалката на стола и скръсти ръце зад врата си. Прозря се. Цяла нощ беше работил върху есето, което трябваше да представи по банково дело. И макар все още да не го беше завършил, имаше чувството, че вече го е написал поне дузина пъти. Мразеше да се занимава с подобни неща. Предпочиташе математиката и изчисленията пред развиването на теми, които не можеше да разбере напълно. Но нямаше как. Беше студент в местния университет и му предстоеше скоро да влезе в сесия, а дотогава трябваше да е предал есето.

Съхрани документа и изключи лаптопа.

Мислеше да подремне до следобед, защото тази вечер колежката му Памела правеше купон у тях, а купоните й не бяха за изпускане. Винаги канеше много момичета, пък сега на него му трябваше именно жена, защото беше скъсал с приятелката си и си търсеше ново гадже.

Стана от стола и се насочи към спалнята. Живееше сам в огромната къща на баба си в Оукс Таун, която отдавна се бе преместила в Дарк сити. Къщата не беше обитавана от години. На времето идваше през лятото с баба си и брат си. Бяха незабравими лета. Но след като пораснаха, спряха да посещават Оукс Таун. Сега обаче беше постъпил в местния университет и от няколко месеца се бе заселил тук за постоянно.

Отвън прозвуча ръмжене от камион. През нощта беше навалял доста сняг и явно снегорините минаваха, за да разчистят улицата.

Лари се прозя. Намали печката в хола и засили тази в спалнята. После отиде до тоалетната, за да измие зъбите си. Плисна си няколко шепи вода и се огледа в огледалото. Очите му бяха подпухнали и зачервени. Взе шишенцето с визин и се насочи към спалнята. Отвън прозвуча ново ръмжене на камион, което изведнъж спря. Но младежът въобще не му обърна внимание. Легна върху спалнята и си сложи капки в очите. Визинът щеше да успокои очите му и да ги избистри. Все пак трябваше да изглежда добре вечерта.

Остави капките върху шкафчето до леглото и се изправи. Тъкмо щеше да съблече пуловера си, когато изведнъж звънецът на външната врата изпиука. Лари изруга. Искаше да поспи и не му се занимаваше с навлеци.

— Идвам — провикна се, след като онзи оттатък позвъни отново. Погледна часовника си. Показваше осем и петнадесет.

Когато отвори вратата, забеляза, че на улицата пред къщата беше спрял малък камион с брезент. От него беше слязъл дебело облечен мъж, който стоеше пред портата му.

— Какво става, по дяволите? — рече сънено младежът.

— Лари Дийн? — отвърна му с въпрос човекът.

— Да. Защо? — Младежът говореше объркано.

— Имаш пратка — рече онзи, все едно не го беше чул. — Момчета, сваляйте сандъка — и махна на хората в камиона.

— Почакайте! Каква пратка? — недоумяваше Лари. — Сбъркали сте адреса. Аз не очаквам каквато и да била пратка — опитваше се да се измъкне от ситуацията. Сега повече от всякога се нуждаеше от здрав сън, а това, което се случваше пред него, му се стори като кошмар, от който искаше да се пробуди.

От кабината на камиона слязоха още двама души, които със задружни усилия свалиха от каросерията голям дървен сандък — метър на три. После го понесоха през преспите и го оставиха пред портата.

Мъжът, който беше заговорил Лари, извади от шубата си пачка от сгънати листа. Бързо ги разлисти и извади един от тях най-отгоре. После погледна към младежа и му махна подканващо с ръка.

— Хайде, приятел — измъкна химикал от джоба си. — Идвай да се разписваш и да тръгваме, че навън е кучешки студ. — От устата му излизаха облачета дим. — Имаш пратка от Египет. Ние ти я доставяме у дома. Затова ни плащат, но ако ни бутнеш някой петак, може да я внесем в къщата.

Лари обу набързо ботушите си, взе ключа и слезе пред портата.

— Пратка…? Пратка от Египет? — недоумяваше. Имаше чувството, че някой си правеше шега с него. Звучеше толкова абсурдно. Нито имаше роднини в Египет, нито пък познаваше някого оттам. Това беше пълна мистерия. — Сигурен ли си, че пратката е за мен? — погледна въпросително мъжа с листата.

Онзи направи гримаса на отегчение.

— Лари Дийн, улица „Бътъркъп“ 16, нали? — рече мъжът и зачака реакцията на младежа.

— Да. Аз… — започна Лари. Не знаеше какво да отговори. Онези бяха домъкнали пред дома му огромен сандък — пратка от Египет. Беше предназначена за него, доколкото разбираше, и всичко свършваше дотук.

— Хайде, хлапе. — Онзи му подаде през отвора на портата листа и химикалката. — Просто се разпиши в полето с тикчето и да потегляме.

Лари ги пое. Хвърли бърз поглед на текста. Пратката беше адресирана до него, а като подател бе попълнено само едно име — Тутан Ка’Мон, с адрес Кайро, без име и номер на улица или квартал. Подписа листа и го върна на мъжа. Онзи го взе, а после махна на останалите.

— Да изчезваме, момчета — рече, но преди да направи и крачка, младежът го спря.

— Ами сандъкът? — рече.

Мъжът вдигна рамене.

— Може да се обадиш на някое приятелче да ти помогне да го качиш — отвърна.

Лари забърка трескаво в задните джобове на дънките си и извади оттам смачкана двадесетачка.

— Чакайте! — почти извика. — Ето — подаде парите на мъжът и отключи портата. — Качете го горе.

Онзи прибра банкнотата и се ухили.

— Хайде, момчета. — Мъжът подкани носачите и задържа вратата отворена, за да могат да минат с товара. После им помогна, докато го вкарваха в къщата. Пренесоха го до хола, където го оставиха и си тръгнаха.

Щом младежът заключи вратата, отвън прозвуча ръмженето на камиона, който бавно потегляше надолу по улицата. Лари събу бързо ботушите си и изтича в хола. Беше любопитен да разбере какво има в сандъка.

Младежът взе от килера чук и клещи и се зае да изважда пироните на добре закования сандък. Не беше лесно, но въпреки това с огромни усилия успя да откачи капака му и след като го избута встрани, замръзна като вкаменен.

Вътре имаше саркофаг.

— По дяволите! — изруга и седна замаян на пода. Все още беше в стрес от видяното. Дори най-съкровените му мечти не можеха да опишат това, което намираше в хола си. Това несъмнено беше египетски саркофаг. Само беше чувал за тях и ги беше гледал по телевизията, но никога не беше виждал такъв наистина.

„Колко ли струваше?“ — запита се и стана от земята. Отново погледна вътре. Нито очите му изгоряха, нито му се случи нещо лошо. Макар хората да разправяха, че онзи, който е видял маската на фараона, е загивал, това сега му се струваха бабини деветини. Какво друго можеше да се каже за тях? Но този саркофаг тук, насред хола, беше истински… или поне изглеждаше като истински.

— Здрасти, как си? — махна с ръка повече на майтап, отколкото сериозно, и сигурно щеше да се разсмее, ако не беше почувствал как мумията в саркофага го наблюдава.

Отдръпна се като ужилен.

Опита се да не мисли за саркофага. Беше вътре в къщата, пред него, но поне сега не трябваше да насочва потока на съзнанието си към него. Въпреки че… мислеше за него и само за него.

Изруга отново. Откъде се беше взел? Нямаше роднини в Египет, нито познати. Поне да беше ходил там, а само на картата можеше да я покаже тази страна. Несъмнено беше станал жертва на скрита камера и скоро всичко щеше да си дойде на мястото. Някой щеше да се посмее за негова сметка, но това сега не беше важно. Усещаше устата си пресъхнала и се нуждаеше от питие.

Мина близо до стените, за да избегне зловещия поглед на маската, и въздъхна, щом влезе в кухнята.

Застана пред мивката и пусна чешмата. Изчака водата да се източи. После си плисна няколко шепи вода. Взе чаша от сушилника, напълни я догоре и замислено отпи няколко глътки вода.

— Тутан Ка’Мон. Тутан… — рече на глас. Това име му беше познато отнякъде, но не можеше да се сети откъде.

Отпи още няколко глътки и се облегна на стената. Не гореше от желание да се върне в хола. Имаше време, а и за никъде не бързаше. След малко щеше да си легне и да забрави за няколко часа за проклетия саркофаг. После щеше да му мисли, стига да имаше за какво. Отново надигна чашата и я изпусна с разтреперена ръка. Тя се счупи с трясък върху дървения под.

Тутанкамон беше умрял много отдавна.

Лари се разтършува из старата библиотека на баба си и измъкна една прашасала книга. Издуха прахта и прочете заглавието. Казваше се „История на древния Изток“. Ето къде беше прочел за Тутанкамон, въпреки че щом се замислеше, бе чувал за него и от други места. Например в час по история.

— Как не се сетих веднага! — рече си повече като укор към себе си за глупостта, която беше проявил.

Разтвори книгата и я зачете с треперещи ръце. Бяха му нужни няколко минути, докато открие пасажа, отнасящ се за Тутанкамон. Не се споменаваше много за фараона, освен че не бе успял да задържи знамето на реформите, започнати от баща му Ехнатон и трябвало да склони глава пред тиванските жреци. Но в един от следващите абзаци се споменаваше, че гробницата му била открита в „Долината на царските гробници“ край Тива през 1922 година, където били намерени голямо количество ценни художествени предмети и изображения, в това число и неговия саркофаг.

Лари прочете още няколко пъти последния абзац, за да се увери, че няма грешка. Саркофагът на Тутанкамон бе открит през далечната 1922, а сега беше 2010 година — осемдесет и осем години по-късно.

Вече нямаше съмнение, че пратката от Египет беше някаква гадна шега. Трудно можеше да си представи как една мумия отива в куриерската служба и поръчва да изпратят саркофага й до Оукс Таун, улица „Бътъркъп“ 16 за Лари Дийн. Но сега това нямаше значение. Беше изморен и искаше да подремне. После щеше да звънне на един приятел, да го натоварят на пикапа на баща му и да го изхвърлят някъде извън града.

Мина като призрак покрай дървения сандък в хола, без да му обръща внимание и се излегна на леглото. Бутна леко с крак вратата, за да не го обезпокоява близостта на саркофага. Прозя се и се зави с юргана.

След няколко минути заспа дълбоко.

Никакви саркофази, мумии или каквото и да било друго не можеха да развалят дълбокия му сън…

Лари се събуди привечер. Беше сънувал кошмари. Преследваха го разярени мумии из мрачен лабиринт от коридори. Пропадаше в капани и остри шипове пронизваха тялото му. Оплиташе се в паяжините на гигантски паяци. Ухапваха го скорпиони. Но винаги ставаше и продължаваше да бяга все напред и напред, докато стигаше светлината. Тя го заслепяваше. Затваряше очи, а после, когато ги отваряше, беше в храма, целия облян в зелената палитра, а пред олтара стоеше една тъмна прегърбена фигура.

И навсякъде по стените — онези странни рисунки. Жената с котешките очи го наблюдаваше.

Изкъпа се за десетина минути с хладка вода. Хапна няколко залъка, които му се сториха безвкусни, а после си изми зъбите. Облече бяла риза и черна жилетка с цип, който не закопча до горе, за да се подава бялата яка. Обу сивите дънки с орнаменти. Среса косата си, като с пяна изправи перчема си. Огледа се в огледалото и се закани да възстанови нормалния си режим на сън, защото торбичките под очите му го правеха не много привлекателен, както и му придаваха изморен вид.

Отвори хладилника с трескавата мисъл в главата да не би мумията от саркофага да е изпила алкохола, но се успокои, когато видя, че бутилката водка е непокътната. Щом тя си беше на мястото, значи нещата бяха в ред. Оставаше само онзи сандък в хола, но скоро щеше да се отърве от него.

Прибра бутилката в един здрав найлонов плик с реклама на мобилни телефони. Хвърли последен поглед на саркофага с надеждата, че когато се върне, той вече няма да е тук и излезе.

Стенният часовник в хола отмери дванадесет удара, за да ознаменува настъпването на полунощ, и в саркофага нещо се раздвижи. Капакът леко се отмести нагоре и встрани. Отвътре се подадоха две бинтовани ръце и фараонът се надигна. Елмазените му очи засвяткаха из мрака на стаята.

— Му-у-у-у… — обади се той, а после тромаво излезе от саркофага. Насочи се към антрето и по пътя си без да иска, събори с бинтованата си ръка малката керамична статуетка на Веселия Буда, която Лари държеше на масичката с лаптопа. Около нея прелетяха искри и вместо да се счупи при падането си върху пода, тя изохка.

Надигна се бавно, като потриваше натъртеното място.

— По-полека, грознико! — изкрещя му Буда. — За малко щеше да ми счупиш стомничката с винцето.

Фараонът погледна към дребния дразнител и измуча одобрително, което смути малко човечето.

— П-пр-р-ра-ахъ-ъ-ът. Та-а-ам — рече и посочи саркофага. — Кажи-и-и му-у-у! — А после, без да обръща внимание на ругатните на фигурката, се придвижи до външната врата, отвори я и излезе на заснежения двор.

— Грубиян — рече Буда и започна да се изкачва по крака на масата, скоро щеше да се излегне отгоре и да си пийне малко. От тази словесна битка направо му беше пресъхнало гърлото.

Когато Лари достигна до дома си, вече беше почти един след полунощ. Макар да се чувстваше по-малко пиян, отколкото като беше тръгнал от Памела, светът около него продължаваше да играе пред очите му. Но това не го вълнуваше — важното беше, че след всички възможни изпитания, през които бе преминал стоически по пътя си, най-после се намираше на метри от дома.

Ето ги стъпалата, водещи до входната врата на къщата. Налагаше му се да ги изкачи, макар да изглеждаха като ескалатор, който се движеше в обратна посока, за да затрудни максимално способностите му. Въпреки това се справи и с тях. А и как иначе? При всички усилия, които вложи в пълзенето?

Щом премина през няколкото стъпала и се изправи, подпирайки се на стената, влезе с бодра крачка през отворената врата. Измина няколко метра с победоносна усмивка на лицето, когато изведнъж се спря и завъртя. Едва тогава осъзна, че вратата стоеше отворена, а си спомняше, че я беше заключил.

„Крадци?“

Мисълта прободе болезнено съзнанието му, но в същия миг вниманието му беше привлечено от нечий глас, който долетя от хола.

Лари замръзна като вкаменен. Беше изпил доста и започваха да му се привиждат какви ли не неща. Но всичко си беше естествено — малката керамична фигурка на Веселия Буда, която сега се придвижваше тромаво към него и размахваше в ръката си стомничка, смеещият се на стената часовник, стълбите-ескалатор отвън, дори отворената врата, която несъмнено бе отключил сам… За разлика от тях обаче жената с котешките очи, която го очакваше на прага на хола изглеждаше прекалено истинска, за да е халюцинация. Младежът разтърка невярващо очи.

— Очаквах те — изрече тя с леден глас.

— Да-да. И аз също те очаквах — обади се Веселият Буда. — Къде е винцето?

— Затваряй си устата, малчо! — скастри го жената и насочи вниманието си върху младежа. — Къде е той?

— Нали ти казах — фигурката отговори вместо Дийн. — Изчезна към полунощ и за малко да ми счупи стомничката. Грубиян. Дори не ми помогна да намерим къде е скрито винцето, за да пийнем по едно.

Жената го изгледа враждебно и отегчено насочи пръст към него. Една светкавица беше достатъчна, за да го вкамени отново.

— Защо ги върши все такива? — запита се тя и въздъхна уморено, а после насочи вниманието си отново върху младежа. Зеленият пламък в очите й беше изгаснал и сега изпъкна кафявият цвят.

Лари я наблюдаваше захласнат.

Тя беше като в сънищата му. Висока, стройна, с атлетично тяло, лек тен, приятни черти на лицето и леко подчертани в черно мигли. Носеше златна диадема с голям елмаз, която прибираше дългата й черна коса назад, а избродираната й роба даваше овал на изящните й форми.

— Пиян си като прасе — изрече жената и това му прозвуча като констатация на експерт.

— Да. Знам — отвърна младежът, след което се оригна.

Жената се намръщи.

— Влез — посочи му приятелски хола. После махна с ръка и входната врата се затвори сама.

Лари се подчини — нямаше друг избор. Щом влезе вътре, жената посочи саркофага.

— Кога пристигна? — Тонът й бе делови.

— Вчера сутринта — отвърна младежът, без да се замисля, и седна на стола пред компютъра. Светът около него се виеше като дим от комин и имаше чувството, че скоро щеше да падне на пода.

Жената заобикаля нервно около саркофага.

— Значи все още не го е открил… — говореше си тя. — Или пък е успял? Имал е достатъчно време, а той има способността да размишлява дълго над проблемите, особено докато спи. — Спря и измери изпитателно Лари от глава до пети. Замисли се за миг, но после решително рече: — Ти ще ми помогнеш.

Ледени тръпки полазиха младежа.

— Но… — безуспешно се опита да възрази.

Жената вдигна ръка и гласът на Лари изчезна.

— Така е по-добре — продължи тя. — А сега ще трябва да поизбистря главата ти — рече и извади от пояса си малко кристално шишенце, обвито с кожа от камила. Махна тапата, след което го подаде на младежа. — Изпий го — нареди му.

Лари се отдръпна.

— Но аз съм гнуслив — изведнъж гласът му се върна. Опитваше се да си намери оправдание.

Суровият поглед на жената го изпепели.

— А откъде да знам, че вътре няма отрова? — обади се отново. Този път беше по-смел и уверен. Знаеше, че беше пиян и това му даваше още повече сила, защото в неговите очи всичко тук си бе чисто и просто някаква халюцинация, като в момента несъмнено си спеше кротко на дивана в апартамента на Памела.

Жената скръсти ръце.

— Не е отрова. — Тонът й отново бе леден. Явно държанието на младежа я изнервяше с всеки изминал миг. — Отвара е.

Лари взе шишенцето. Помириса съдържанието, а после хвърли бегъл поглед на жената. Тя очакваше. Но какво? Да пие от тая гадория, чиято миризма го караше да повърне?

— Давай — подкани го тя и без да е пожелал, ръцете на младежа сами допряха шишенцето до устните му. Изсипаха съдържанието в устата му. Течността потече през гърлото му и го опари. Сякаш поглъщаше чист спирт. Изгаряше го приятно и това му се понрави, поне докато не усети как стомахът му се преобърна.

Нещо в червата му забълбука, а очите му се завъртяха в орбита. Имаше чувство, че ще се разглоби като побъркала се играчка и му трябва само още малко, за да задими като парен локомотив. Виждаше се като в детските анимационни филмчета, където често на някого излизаше дим я през ушите, я през носа.

Изруга през зъби и държейки ръка пред устата се насочи на зигзаг към банята. Вратата й се отвори сама пред него, а после той връхлетя вътре и се надвеси бързо над тоалетната чиния, за да изхвърли в нея ненужните стомашни течности.

След няколко напъна се изправи. Доближи се до мивката и пусна чешмата. Изплакна хубаво устата си. Плисна си няколко шепи вода, за да се ободри, макар да знаеше, че опитът му е обречен на провал и се отдръпна като опарен, когато две зеленикави искрици го фокусираха оттатък огледалото.

Изщракване.

Лампата в банята светна.

Лари се завъртя настрани и забеляза жената, която беше застанала на прага. Тя се усмихна доволно.

— Как се чувстваш сега? — запита го с по-мек тон.

Младежът погледна отново в огледалото и забеляза онези зеленикави искрици. Сега те се виждаха по-трудно заради светлината, но можеше да се закълне, че играеха в собствените му очи.

— Какво ми направи? — обърна се към жената.

— Нищо — отвърна му тя. — Само ти помогнах да изтрезнееш. — И се разсмя.

Лари знаеше, че е права, защото светът около него вече не се въртеше като грамофонна плоча.

— Но не само това — рече той. Усещаше се някак ободрен, пълен с енергия и сила. А онази слабост, която беше изпитвал до преди, бе изчезнала.

— Прав си — усмихна се жената. — Не само това.

— Какво още?

— Скоро ще разбереш. — В очите на непознатата проблеснаха зеленикави искрици. — Нека да побързаме. Имаме работа за вършене. Трябва да го открием, преди да се е добрал до магьосника.

— Кого да открием? — недоумяваше младежът.

Жената не отвърна. Просто се завъртя гъвкаво и излезе отвън в нощта.

— Почакай — извика след нея Лари. Направи няколко крачки и спря пред Веселия Буда. Наведе се, за да го вдигне от пода, но щом го докосна, той оживя сред рояк от зеленикави искри.

— Най-после! — обади се човечето. — Тъкмо си мислех, че ще изкарам тук чак до зазоряване.

Младежът не отвърна. За миг се замисли дали наистина да го остави в хола, но се отказа, защото щеше да загуби ценно време, а не искаше да изпусне жената. Имаше да й задава някои въпроси, отговорите на които искаше да узнае.

Набута съпротивляващата се фигурка в страничния джоб на якето си въпреки протестите й и излезе.

Жената го чакаше на покритата от сняг улица.

— Значи най-накрая се натутка? — рече ехидно тя.

— Да — отвърна й Лари.

— Тогава да тръгваме.

— Никъде няма да ходим, докато не ми кажеш какво става! — ядоса се младежът. — Дори не знам името ти.

Жената се усмихна.

— Казвам се Изида — рече и се поклони леко. — А ти си Лари Дийн, нали така?

Младежът просто кимна. Усмивката й го разтопи и го накара да загуби ума и дума. Имаше нещо магическо в тази жена.

— Откъде знаеш името ми? — изведнъж се опомни Лари.

— Ами… Прочетох го на бележката върху сандъка. Все пак саркофагът е бил изпратен до теб.

— Права си — съгласи се младежът. — Но не ми отговори какво става? Кого търсиш?

Изида се разсмя непринудено. Явно се забавляваше.

— Нима още не си се досетил? — плесна с ръце. — Кой мислиш, че е бил вътре в саркофага?

— Мумията? — недоумяваше Лари. — Искаш да кажеш, че мумията е жива?

— Фараонът — натърти жената и лицето й изведнъж придоби сериозен вид. — Не го обиждай, като го наричаш мумия. Той не е обикновена мумия, а пазителят на камъка. — Замълча за миг. — Тук е заради камъка. Магьосник на име Ехнатон го открадна и иска да го използва за свои зли цели. Аз съм негова ученичка. Орденът на светлината ме изпрати да го открия и върна.

— Магьосник ли чух? — Веселият Буда подаде глава от джоба на якето.

— Стой вътре и мълчи! — скастри го Лари и го побутна обратно в джоба. — А тази отвара, дето ми я даде… — продължи. — Значи е била магическа?

— Да — потвърди Изида. — Тя пречисти тялото ти и ти даде временна магическа мощ, която ще действа до сутринта. Теоретично, продължителността й е между три и четири часа, но при всеки е различно.

— И какво ще стане с мен, когато спре да действа?

— Нищо особено. Просто ще се почувстваш малко по-изморен от обикновено. Но като се има предвид колко пиян беше, несъмнено сутринта ще имаш мах… — Жената изведнъж замлъкна, а младежът прочете на лицето й тревога.

Изида се завъртя и огледа внимателно съседните къщи. Усещаше близостта на магия, а това не й хареса.

— Наблюдават ни — прошепна тя. Инстинктът й подсказваше, че ги дебнеха слуги на магьосника Ехнатон. Бяха се скрили и изчакваха подходящ момент, за да ги нападнат. Но как ги бяха открили? Единственият път, водещ насам, бяха следите, които бе оставил фараонът, и ако са ги ползвали, значи го бяха пленили.

Мисълта, че злият магьосник е хванал учителя й, я изпълни със страх. Бяха я предупредили, че Ехнатон е могъщ и коварен враг, но тя си беше повярвала, че ще успее да се справи сама. Сега това я плашеше.

— Кой ни наблюдава? — запита я Лари, шептейки.

Жената не го чу. Вниманието й беше насочено към покрива на една от къщите, където се размърда едро черно туловище.

— Бъди готов — процеди през зъби тя, а после доближи дланите си и бавно ги раздалечи, съсредоточавайки между тях магическа енергия.

Миг по-късно Лари видя как чудовището скочи от покрива. Изида го очакваше. Насочи ръцете си към него и освободи магията. От пръстите й се откъсна огнено кълбо, което порази нападателя право в гърдите. Чудовището нададе рев, когато отхвръкна назад и се блъсна в стената на къщата. Мазилката се напука. Парчета вар посипаха димящата му черна козина.

Но имаше още.

Друго чудовище прескочи оградата на срещуположната къща и се озова до тях. По улицата с бързи отскоци се приближаваше трето, а онова, което беше поразила жената, се изправи, олюлявайки се на крака.

Лари не знаеше какво да направи. Почувства се безпомощен и единственото, което успя да стори, когато едното от чудовищата достигна до него и замахна с юмруци, бе да прикрие лицето си с ръце. Последва удар, който го събори в снега. Младежът очакваше болката, а когато погледна ръцете си, мислеше, че ще са оцапани в кръв. Изненадата беше голяма, когато разбра, че му няма нищо.

„Отварата“ — спомни си за зелените искрици, които видя в отражението си на огледалото, и думите на жената, че отварата му е дала временна магическа мощ. И това му даде кураж.

Когато чудовището го атакува отново, Лари отскочи встрани. Сам се учуди на пъргавината, с която го направи, но нямаше много време да се радва на успеха си. Противникът му се извъртя и замахна. Младежът избегна удара, след което стисна юмруци и го атакува на свой ред. Чудовището беше прекалено тромаво и огромно, за да избегне удара. Лари го порази в бедрото и то залитна настрани. После го подкоси с крак. Тогава до ушите му достигна писъкът на Изида.

Извъртя се и видя как тя пада в снега, а после едно от останалите две чудовища я грабва, хвърля на рамо и се изкатерва по стената на близката къща.

— Изида! — извика Лари, но жената не му отвърна.

Чудовището достигна покрива на къщата и с няколко отскока се прехвърли върху покрива на съседната. Като по команда, останалите двама нападатели го последваха и изчезнаха зад далечните покриви. Младежът остана сам на пустата улица. Няколко лампи светнаха от близките къщи и една баба се показа на терасата.

— Дийн — изсъска като змия. — Какво си мислиш, че правиш посред нощ? — размаха заканително пръст. — Да знаеш, че утре ще се обадя на баба ти да се оплача, че пак си се напил и вдигаш шум.

Младежът разпери безпомощно ръце.

— Извинете, госпожо Плант. Аз… — не успя да довърши.

— Засрами се — прекъсна го бабата, а после се прибра и тресна вратата след себе си.

Останалите лампи изгаснаха. Вече на никого не му беше интересно какво е станало навън. Всички мислеха, че Лари пак се е напил и прави сеири на улицата. Не че не се бе случвало и преди…

— Това бабе било много кисело! — констатира Веселият Буда, който се беше показал от джоба на якето.

Лари не отвърна. Случилото се продължаваше са се разиграва пред очите му. Повтаряше се пак и пак. Виждаше как чудовището грабва Изида и я отнася, а той не може да стори нищо. Стои безучастно и гледа как нападателите се отдалечават необезпокоявани. Остра болка раздра гърдите му. Имаше чувство, че ще заплаче. От очите му се отрониха няколко сълзи, които забърса с длан.

— Трябва да я открием — рече решително. — И да я спасим.

Веселият Буда го погледна притеснено.

— Ти чуваш ли се какви ги говориш, мой човек? — рече намусено. — Сам видя, че нито ти, нито тя успяхте да се справите дори с едно от чудовищата. Да не мислиш, че можеш да се пребориш с трите… — Отпи глътка винце от стомничката си. — А пък там, където отиват, сигурно има дузина от тия гадини. Нима ще се справиш сам?

Младежът го извади от джоба.

— Не — усмихна му се Лари. — Ти ще дойдеш с мен.

— Моля? — за малко да се задави Веселият Буда.

— Мисля да тръгнем по следите на мумията. Все още са пресни и ако не завали сняг, ще ни отведат при Изида.

— Ама ти наистина…?

— Да.

— Изперкал си, мой човек. — Веселият Буда заклати глава. — Нали не смяташ, че там има само чудовища. Та тия гадини сигурно са слугите на магьосника — изпуфтя. — Магьосник ли казах? Да ти кажа честно, това магьосниците не са читава работа. Знам го от опит. От тях не можеш да очакваш нищо добро. Могат да те превърнат в жаба. — Оригна се цветисто. — Или по-лошо — да те дадат на дракона си за вечеря.

— Е, и? Какво от това?

— Това значи да не ходим там — прозя се Веселият Буда. — Дай да пием по едно. Така по̀ може.

Лари се усмихна.

— Да не те е бъзе?

— Остави го бъзето. Срещал ли си някога магьосник?

— Не.

— И не ти трябва да срещаш такъв. Послушай ме и остани тук да си довършим пиенето. — Човечето се огледа. — Между другото, извади още една бутилка, че ми останаха само няколко глътки.

— Не сега — отсече младежът. — Като се върнем.

— Аааа… да си ги нямаме тия. Без мен. Като тръгваш на някъде, отиваш сам. Мене не ме пиши в сметките.

— Искаш или не — идваш с мен.

— Не и не! — размаха ръце Веселият Буда. — Да не би да смяташ, че онази магическа сила, която ти даде отварата на мацката, ще ти помогне? Заблуждаваш се, мой човек. Скоро тя ще престане да действа и тогава ония гадини ще те излапат като на закуска.

— Прав си. Но дори да я загубя, ти може и да ми помогнеш.

— Да, ама да ти изглеждам на Рамбо?

Лари се разсмя.

— Не, но има една поговорка, която казва, че дори малкото камъче може да преобърне каруцата. Между другото… — потупа го леко по гърба. — Ще те черпя винце. Така става ли?

— Винце, а? — оживи се Веселият Буда. — Казваш винце? От онова хубавото, дядовото?

— Да. Цяла бутилка.

— Бутилка значи? — замисли се.

— Да. Даже нека бъдат две.

— Две? — заклати одобрително глава Веселият Буда. — За две бутилки и в ада ще вляза, мой човек.

— Това значи ли, че приемаш?

— Вътре съм. — Усмивка изгря на лицето на човечето. — Между другото… като ще ходим там, трябва да ти кажа нещо. — И му смигна заговорнически. — Нека обаче да влезем в къщата, защото искам да видиш нещо. — Покатери се на рамото на младежа и го подкани да тръгва.

Щом се озоваха в хола, Веселият Буда се спусна по ръкава, а после крачола на панталона и се приближи до сандъка. Почука с пръст по дървото и рече:

— Когато грозникът излезе оттук се спря и ме погледна. — Пое си дълбоко дъх. — Каза ми „прахът“. — Направи зловеща гримаса, вживявайки се в ролята на мумия и допълни: — Посочи саркофага и ми заръча да ти кажа.

— На мен? — объркано рече Лари.

— Е… — махна с ръка фигурката. — Не знам дали е имал предвид точно теб. Просто така ми каза.

— А ти защо не разказа това на Изида?

— Амиии… — вдигна рамене Веселият Буда. — Не ме е питала.

— Но ако е имал предвид нея?

— Не — поклати глава човечето. — Думите му бяха „ка-жиии мууу“ — изимитира гласа на фараона.

Лари се вцепени. Ами ако мумията е предвидила, че ще се случи така? Ако нарочно бе адресирала пратката до него? Ако е знаела, че чудовищата ще отвлекат Изида и ще остане само той? Имаше прекалено много „ако“-та, които започваха да го притесняват, а това не му се нравеше.

— Ало-о-о! — махна му с ръка Веселият Буда. — Земята вика Марс. Чуваш ли ме?

Младежът тръсна глава.

— Какво има? — обърна се към човечето.

— Нищо — отвърна то. — Просто си губим времето като стоим така и мълчим. Хайде, виж какво има в саркофага и да тръгваме, че имаш да ми даваш две бутилки винце — усмихна се угоднически. — Аз оттук не мога да видя нищо… — и подскочи няколко пъти в опит да хване ръба на сандъка. Неуспешно.

Лари направи крачка напред и застана до самия саркофаг. Мумията беше свалила капака му, когато беше излязла, и сега можеше да погледне във вътрешността му. Огледа я внимателно, но не видя нищо. И щеше да се откаже, ако нещо не се бе раздвижило в долната част на саркофага. Младежът се вгледа по-внимателно и забеляза малка кесия от черна кожа. Протегна се и я взе.

— Уф! — изпуфтя Веселият Буда след като я видя. — Сигурно вътре си е прибрал паричките. — И се изхили.

Но в кесията имаше нещо прекалено сбъркано. Беше изпъната, което предполагаше, че е пълна и тежка, а всъщност бе лека. Връвта, с която беше завързана, бе омотана няколко пъти и стегната здраво. А когато младежът стисна кесията, за да опипа съдържанието й, тя се раздвижи.

— Вътре има нещо — рече Лари.

— И то се движи — допълни човечето.

Младежът доближи кесията до ухото си и дочу протяжен вой, който сякаш идваше от отвъдния свят. Кожата му настръхна. Това въобще не му харесваше. За миг воят прерасна в шепот, който го подканваше да развърже възела и Лари се подчини. Хвана връзката с пръсти, но гласът на фигурката го спря.

— Не! — извика Веселият Буда. — Не я отвързвай. Имам лошо предчувствие за това. По-добре я вземи със себе си и да я занесем на онзи бинтован тип. Той сигурно знае какво да прави с нея.

Лари кимна в знак на съгласие. Прибра кесията във вътрешния джоб на якето си и вдигна човечето от земята. После го постави на рамото си.

— Добре тогава — рече. — Да не губим повече време и да тръгваме. Изида има нужда от нашата помощ — и излязоха навън в нощта.

Следите на мумията ги поведоха по извънградското шосе нагоре в планината към вилната зона. Когато напуснаха границите на града, двамата забелязаха освен следите на мумията, и други — на създания, които бяха стъпвали боси в снега. Отпечатъците бяха същите като на чудовищата пред къщата, а това означаваше, че вървяха по правилния път.

Когато излязоха от вилната зона, следите ги отведоха до стара къща, която бе опасана от висок каменен зид. Около нея нямаше други постройки и с изключение на просеката между дървета, всичко наоколо беше гъста гора. Следите свършваха пред огромна стоманена порта.

— Тук е — прошепна Лари на подалата се от джоба му фигурка и посочи къщата.

— А как ще влезем? — запита го Веселият Буда. — Не ми казвай, че ще почукаш на портата и ще изчакаш да ни отворят. Не мисля, че ще ни спретнат топло посрещане, а по-вероятно ще загазим.

Лари се огледа.

— Ще се покатерим по стената — реши накрая.

— Ти някога качвал ли си се по такъв зид? — рече притеснено човечето.

— Не, но ще се пробвам. От опит глава не боли! — засмя се и внимателно започна да се прокрадва сред дърветата.

Скоро се озова откъм гърба на къщата. Огледа се дали някой не го наблюдава и когато се увери, че всичко е наред, се доближи до зида. Потърси къде има по-издадени камъни и след като намери няколко такива, стъпи върху най-ниския и се изтласка нагоре.

— Дръж се здраво! — рече на Веселия Буда.

— Да, добре — отвърна му човечето. — И дано не се пребием — измърмори под носа си.

Но Лари не му обърна внимание. Хвана се за друг камък. Стъпи на трети. Изтласка се отново и се захвана за върха на стената. Издърпа се нагоре, а после скочи в снега от другата страна.

Къщата представляваше триетажна масивна постройка с мансарден етаж. Изглеждаше необитаема. Нито един прозорец не светеше, което накара младежът да се запита дали не се беше объркал. Още по-странно бе, че в снега зад къщата нямаше стъпки, а ако тя се пазеше, то там трябваше да има дузина стъпки, направени от пазачите, или най-малкото пътека, по която да обикалят постройката.

Пое си въздух и притича през двора. После се прилепи до стената на къщата и зачака да види дали е забелязан. Не се случи нищо и това го обнадежди. Погледна през близкия прозорец. Въпреки слабата лунна светлина, която влизаше през него — вътре не се виждаше почти нищо.

Трябваше да влезе. Замахна с лакът, за да разбие прозореца, когато нещо капна върху коженото му яке. Извъртя глава нагоре и видя от покрива да виси огромна черна фигура, от чиято отворена паст излизаше пара. Чудовището разбра, че Лари го е забелязал и с рев се хвърли върху него.

Младежът отскочи напред и падна в снега, докато противникът му се приземи на мястото, където бе допреди малко. Ако не беше реагирал бързо, чудовището щеше да го размаже. Претърколи се няколко пъти встрани, след което се изправи. Противникът му го фиксира и с един отскок достигна до него. Замахна с ръце отвън навътре. Ударът му сигурно щеше да смачка главата на Лари, но младежът притежаваше магическа сила и задържа лапите на чудовището със собствените си ръце.

Звярът изрева яростно. Бореше се да свие ръцете си и да докопа главата на жертвата си. Обаче така беше оставил гърдите си незащитени. Лари веднага се възползва и го удари с глава в слънчевия сплит. Чудовището изскимтя, олюля се и отслаби хватката. Младежът се гмурна под дъгата на ръцете му, а когато се озова откъм гърба му, нанесе удар с пета в сгъвката на коляното му. Звярът преви крак и падна настрани в снега.

В същия миг до ушите на Лари достигна нов рев и когато се обърна в посоката, откъдето беше дошъл, видя как от покрива на къщата скачат още две космати чудовища. Щом се приземиха, удариха юмруци в земята и около тях се разхвърча сняг. Младежът очакваше да го атакуват всеки момент, но те спряха, когато изведнъж откъм гърба му се разля меко синьо сияние.

Лари нямаше време да се завърти. Мощна вълна го удари в гърба и го запрати напред по лице в снега. Когато надигна глава, видя приближаващите се към него космати крака.

— Да го убием ли, господарю? — изръмжа едно от чудовищата.

— Не! — последва злорад старчески смях. — Доведете ми го долу в подземието, при останалите. Имам планове за него.

Един космат юмрук удари Лари по главата и светът пред погледа му причерня. Искаше да вярва, че магията ще му помогне да се съвземе, но единственото, което усети, преди да изпадне в безсъзнание, беше как някой го хваща за крака и започва да го влачи в снега.

Когато Лари отвори очи, картината бавно започна да се прояснява. Установи, че се намира в древен храм. Целият беше облян в зелена светлина. По средата бе поставен черен олтар, върху който лежеше камък, голям колкото мъжки юмрук. Той пулсираше в зелено и обливаше храма със светлина. Около него танцуваше мъж в черна роба, който напевно изричаше заклинанието на странен ритуал. На моменти сиянието на камъка се засилваше и една невидима стена изблъскваше стареца встрани, а когато отслабваше, в тялото на танцьора се вливаха снопове зелена светлина.

Сякаш усетил, че Лари идва на себе си, мъжът прекъсна ритуала и със ситни крачки се приближи към младежа.

— А… хлапакът се събуди — изрече със старческия си глас. — Мислеше, че ще се промъкнеш незабелязано? — изкикоти се. — Наблюдавам те отдавна. Слугите ми ме предупредиха за теб. Дори си мислех да ги пратя обратно, за да те хванат, но ти сам дойде тук.

— Къде е Изида? — изсъска Лари.

— Къде ли? — опули се магьосникът, а после се ухили. — Скоро ще разбереш.

Младежът скокна от място, за да го сграбчи. Искаше да му извие врата, но веригите, в които го бяха оковали, го възпряха и падна по лице на пода. Болка проряза крайниците му.

— Заболя ли те? — Мъжът в робата заговори с престорена загриженост.

— Не — стисна зъби Лари.

— Браво! — изръкопляска му старецът и плесна с ръце. — Доведете момичето и мумията. — Наведе се към младежа. — Нали търсеше своята Изида? — рече му подигравателно. — Ето я — посочи с ръка към вратата в срещуположния край на храма. Тя се отвори и Лари видя как две от косматите чудовища въведоха в помещението Изида и фараона. Двамата бяха оковани във вериги. Жената накуцваше и по лицето й имаше синини и петна от засъхнала кръв.

— Животно! — изрева безпомощно младежът.

Магьосникът се ухили доволно.

— Лари? — провикна се изнемощяло жената. — Добре ли си? Извинявай, че те замесих в това.

— Дръж се — отвърна й младежът. — Ще те измъкна оттук.

Старецът се закиска.

— Колко трогателно! — извади от джоба си странната кесия, която Лари беше намерил в саркофага. — И как мислиш да го направиш, когато прахът на мъртвите е у мен? — Размаха го, така че да могат да го видят Изида и фараона. По лицето на жената прочете отчаяние и това го зарадва. — Вече няма да имаш нужда от него, защото съвсем скоро силата на камъка ще бъде моя и мъртвите ще се подчиняват само на мен. — Обърна се към младежа и извади от джоба фигурката на Буда. Попаднала в ръцете на стареца, тя беше загубила магията си и отново се беше превърнала в обикновена фигура. — А това да не е мини статуетката на бога на алкохолиците? — изсмя се.

— Не — отвърна Лари. — Това е Веселият Буда.

— Няма що, много е весел! — Загубил интерес от предметите, магьосникът ги прибра обратно в джоба си. — Стига приказки. Остана последната част от ритуала. — Приближи се до Изида. Погали я с пръсти, а после делово заповяда на едното от чудовищата: — Заведи я при олтара.

Създанието се подчини. Хвана веригата, с която бе окована жената, и я задърпа в посока на олтара. Изида падна на пода. Лицето й се изкриви от болка, но не издаде звук. Бързо се изправи и закуцука след чудовището. Не искаше да достави удоволствие на магьосника със страданието си.

— Пусни я! — не се сдържа Лари и извика.

— Искаш да кажеш нещо? — подигравателно се обърна към него старецът.

— Пусни я — рече по-спокойно младежът. — Иначе ще съжаляваш.

— Заплашваш ли ме? — недоумяваше магьосникът. — Ти си окован във вериги и прикован за стената, а аз имам две свободни ръце и… — От ръкава си измъкна назъбен кинжал, чиято дръжка бе изработена от кост. — Това — ухили се. — Знаеш ли какво е то?

Лари не отвърна.

— Жертвен кинжал, глупако — рече. — И сега ще го ползвам, за да довърша ритуала. Настъпи време да извърша жертвоприношението. И познай кого ще принеса в жертва. — На лицето му се бе изписала дебилна усмивка. — Твоето любимо момиче.

Още преди да го спомене, младежът разбра кого има предвид старецът. Бяс изпълни жилите му.

— Ще те убия! — изкрещя младежът.

— И как ще го направиш? — продължаваше да му се подиграва магьосникът. — Аз ти отнех силата. Всичко свърши и сега си просто обикновен хлапак.

— Не го слушай, Лари — обади се Изида. — Това не е краят. Фараонът неслучайно е пристигнал в твоя дом. Избрал го е заради теб, защото притежаваш силата.

— Каква сила? — недоумяваше младежът.

— Светлината. Спомни си какво видя в огледалото. Спомни си зелената светлина в очите си. Тя носи силата. — Изида плачеше. — Всеки има съдба. Аз посрещнах моята. Ти посрещни своята.

Старецът закрачи с маршова стъпка към жената.

— Стига глупости! — изкрещя в пристъп на гняв и замахна с кинжала.

— Помни ме с добро — извика Изида, преди острието да я прониже и да остави дълбока диря в гърдите. — Кръвта ми ще отклю-у-у-чи си-и-и-л-а-а-а-т-а-а-а… — Гласът й замлъкна, а от устата й рукна кръв. Подът се обагри в алено.

— Не! — изрева младежът и удари с лакти стената. — Не… — прошепна миг по-късно, докато по страните му се стичаха сълзи. Нежно го милваха, а после падаха на земята.

И тогава в лицето го блъсна ярка светлина.

Беше зелена.

Притвори инстинктивно очи, но картината остана запечатана в съзнанието му. Свличащото се тяло на жената. Прегърбеният тъмен силует на стареца. Оцапаното в кръв острие. Мумията и камъка.

— Пр-р-рахъ-ъ-ът. — В главата му прозвуча провлаченият глас на фараона. — Донеси-и-и ми го-о-о.

Зелената светлина го погълна. Усещаше как пропада в нея, а под краката му се заформя огромна фуния, която пулсира в цялата гама на зеленото. Тя го пое и завъртя в продължителна поредица от тунели, за да го изплюе накрая сред мрака.

Лари отвори очи и видя до себе си да лежи странната кесия, която беше намерил в саркофага. Чу над себе си напевният глас на стареца. Раздвижи ръце и крака, за да установи, че бяха свободни. После подскочи и се хвана за ръба над него. Подаде глава и видя собственото си тяло да виси оковано във вериги.

Прозрението го срази. Намираше се в джоба на магьосника и гледаше през очите на фигурката.

Веселият Буда грабна кесията, скочи от джоба на стареца и побягна с всички сили към мумията. Магьосникът обаче го усети. Бръкна в джоба със свободната си ръка и след като установи, че е празен, изпищя от ужас.

— Дръжте го! — заповяда на двете чудовища.

Те тръгнаха едно към друго, размахвайки огромните си лапи в опит да уловят бягащата фигурката, но увлечени в гонитбата, се сблъскаха едно в друго. Удариха главите си и паднаха по гръб на пода.

— Глупаци! — извика разгневено магьосникът. — Все аз ли трябва да върша цялата работа?

После насочи свободната си ръка към Веселия Буда и изстреля по него няколко светкавици. Човечето извъртя глава назад мигове преди първата да излети към него. Видя какво ще направи магьосникът и започна да бяга на зигзаг. Това затрудни стареца и той не успя да го порази. Зарядите удариха пода, пръснаха парченца камък и вдигнаха прах, но не спряха победоносния бяг на малкото човече.

Последната светкавица отхвръкна от пода и удари оковите на мумията. Скъса ги и освободи ръцете на фараона. Веселият Буда стигна до него. Хвърли кесията, а мумията я хвана с бинтованите си пръсти.

Магьосникът се втренчи ужасен във фараона. Но бързо се овладя, хвърли кинжала и направи движение с ръце, чрез което извика във въздуха пред себе си червеникава пентаграма. По лъчите й се подредиха пет символа и се стекоха към петоъгълника в средата. Само още миг и магията щеше да бъде завършена.

Когато фараонът развърза връвта на кесията, от нея се заизнизаха призрачни бинтовани фигури, играещи и извиващи се гъвкаво като змии. Разнесе се нечленоразделно боботене на множество тенорни гласове.

Старецът изпищя и направи няколко безполезни опита за нова магия, но всеки път пентаграмата се разпадаше още преди да се появят символите по върховете й. Едва тогава се реши на последната отчаяна стъпка — да вдигне камъка от олтара, преди призраците да го наобиколят.

— Ще го счупя! — закани се с пискливия си старчески глас. — Не се шегувам — побърза да добави и му се стори, че улавя зловещи усмивки по лицата на мъртвите. Изведнъж зеленото сияние на камъка се спусна бързо по ръката му и, преди да успее да направи каквото и да било, обгърна цялото му тяло. Устата му се отвори в опит да изкрещи, но гласът му се изгуби. Лицето му се сгърчи от ужас, а кожата се вкамени. После каменната фигура на магьосника се пропука и пръсна на парчета.

Фараонът изрече някакво неразбираемо заклинание с боботещия си глас и духовете на мъртвите се прибраха обратно в кесията. После я завърза здраво. Приближи се до олтара и взе камъка.

Веселият Буда притвори очи и замръзна.

Лари простена и отвори очи. Отново беше в собственото си тяло. След всичко, което бе видял и преживял, сега повече от всякога му се искаше никога да не го напуска. Магията на стареца се беше разпаднала и веригите сами се бяха разтворили, за да освободят крайниците му.

Изправи се и притича до тялото на Изида. То лежеше безжизнено на пода като един зловещ паметник на смъртта и човешката алчност. Магьосникът я беше убил заради фалшива сила, която никога нямаше да притежава. А тя се беше пожертвала заради него и фараона. Младежът взе ръката й в своята. По страните му се стичаха сълзи. Всичко беше започнало толкова налудничаво, а сега, когато вече беше свършило и тя лежеше мъртва в краката му, сърцето му се свиваше от болка — болка заради това, което й се беше случило, и защото я бе загубил. Колко жалко, че хората оценяваха нещата около себе си чак когато ги изгубеха.

Фараонът се доближи до него и постави ръка на рамото му. Лари завъртя глава и срещна искрящите му елмазени очи.

— Здра-а-асти-и-и ка-а-ак си-и-и? — запита го мумията и младежът се засмя, защото си спомни, че беше ползвал същият израз, когато саркофагът пристигна у тях. Но не отвърна. Не знаеше какво да каже.

Фараонът се наведе над тялото на Изида и постави камъка върху гърдите й. Докосна с пръст първо челото на жената, а след това челото на Лари. В този странен миг младежът не почувства ни най-малка уплаха. Зеленикавото сияние, което се стече по пръстите на мумията и обгърна телата им, носеше само топлина и доброта.

Светът се изкриви в начупени картини. Ръбатите парчета придобиха вид на размазани цветове — бяха се превърнали в хаотично нахвърляни палитри. Реалността заприлича на драсканица, нацапана с акварелни боички върху лист хартия. Цветовете се преливаха във въртяща се спирала, която бавно започна да увеличава оборотите си. Палитрите вече почти се бяха изгубили в размазаната цапаница.

— Ос-с-свобожда-а-авам те-е-е — бяха последните думи, които младежът чу, преди картината да експлодира.

Звънецът извади Лари от съня.

Младежът се надигна сънено от леглото и седна на ръба му. Все още носеше дрехите от миналата нощ. Дори не си беше направил труда да се събуе.

— Идвам! — извика Лари, прозя се и стана от леглото. С бавни крачки се приближи до вратата. В ключалката нямаше ключ и се почуди къде го беше оставил през нощта, но не му се наложи да го търси. Щом завъртя дръжката, вратата се отвори сама.

На прага стоеше младо момиче.

Приличаше на жената от сънищата му. Високо, стройно, с добре поддържано тяло, кафеникава кожа, приятни черти на лицето и леко подчертани в черно мигли. Беше оплела дългата си черна коса на плитки. Носеше тесни розови панталони и бяло скиорско яке.

— Здрасти — рече тя и се усмихна.

— Здрасти — смотолеви младежът и се опита да си спомни името й. Но колкото повече се напрягаше, толкова повече започваше да се убеждава, че не я познава.

— Бети — представи се момичето. — Снощи се запознахме на партито в Памела.

— Да. Спомням си — излъга Лари.

— Надявам се, че не съм те събудила.

— Не — махна с ръка. — Аз тъкмо ставах. Влез.

Покани я в хола и в мига, в който затвори вратата след нея, се сети, че там носачите бяха оставили сандъка със саркофага. Не можа да я изпревари и тя влезе преди него. Изтръпна при мисълта как ще изпищи при вида на нещото в хола. Но саркофагът го нямаше. Изуми се. Дали всичко беше сън, или халюцинация, плод на алкохола? Не можеше да си отговори, нито да намери разумно обяснение.

— Извинявай за това, че те събудих — рече мило Бети. — Вчера вечерта си замина много рано и реших да намина насам, за да видя как се чувстваш.

— Добре съм — изчерви се младежът.

— Радвам се да го чуя. — Този път усмивката й му се стори още по-очарователна.

— Да те черпя едно питие?

— Може.

Лари побърза да се скрие в кухнята. Не знаеше защо, но за пръв път се чувстваше толкова неловко пред момиче. „Какво ми става?“ — рече си и отвори вратата на хладилника. Посегна към бутилката червено вино, но се вцепени. В нея беше останала само малко течност на дъното.

— Здрасти, мой човек — долетя един познат глас от долния рафт. — Да знаеш, ама има да ми даваш още една бутилчица винце. — Малката керамична фигурка на Веселия Буда се залюля и падна тромаво на задните си части.

Младежът затръшна вратата на хладилника.

— Лари? — провикна се Бети от хола. — Какво има?

— Виното е свършило — рече и побърза да се върне при момичето. — Искаш ли да се разходим към центъра и да пием по кафе в някое заведение?

— Да — съгласи се тя. — Тъкмо щях да ти го предложа.

— Тогава да тръгваме.

— Хей! — Гласът на Веселия Буда долетя глухо вътре от хладилника. — Кой изгаси осветлението?

А там, някъде сред върволицата от тунели в старата пирамида, зад механичната врата, фараонът погали нежно камъка в своята бинтована ръка. Той му отвърна с мекото си зелено сияние. Влагайки още повече нежност, мумията постави камъка върху олтара и из помещението заискряха нови снопове лъчиста светлина. Пречупвайки се игриво във водопади от цветове, въртейки се весело, те донесоха със себе си топлина и доброта.

Фараонът стоя така няколко мига, захласнат в заобиколилата го красота, а после тромаво отвори саркофага, влезе вътре и бавно го затвори. Сега вече можеше да продължи спокойно своя сън.

СТАНЬО ЖЕЛЕВ

Станьо Желев е роден на 16.09.1995 г. в град София, ученик девети клас в Американския Колеж. Почитател на фентъзито и фантастиката от ранна детска възраст, след като прочита „Хари Потър и Философския камък“. Печели награда „Фен на Годината 2009“ от Националния Клуб за Фентъзи и Хорър „Конан“. „Магьосникът и неговата сянка“ е първият му публикуван разказ.

СТАНЬО ЖЕЛЕВ

СЯНКАТА НА МАГЬОСНИКА

Задаващата се буря бавно обви замъка в снежната си прегръдка, скривайки го от поглед. Само очертанията му все още се виждаха ясно — около дузина островърхи кули и укрепления, накацали по него на пръв поглед произволно. Липсата на светлина или видимо движение издаваха, че бе изоставен от много време. Нито звук не се чуваше в празните му коридори, освен воя на вятъра, който си пробиваше път през пукнатините, създавайки илюзията за шепнещи гласове. Самият замък се издигаше като спирала по планината и снегът скриваше чертите му, правейки го да изглежда сякаш е част от самата планина. Заобиколен от масивни крепостни стени и пръстени от остри като бръснач скали, този замък бе строен да устои на всяка обсада, независимо колко е тежка, на всяка зима, независимо колко е люта. И той още стоеше. Неговите обитатели обаче не бяха извадили такъв късмет.

Замъкът беше точно това, което му трябваше. Тишина, спокойствие, сигурност и самота. Той нямаше семейство, за което да се грижи, или приятели, които да се тревожат за него. Той имаше само врагове, от които трябваше да се крие. Той бе Гавин Сайкс.

„Някой ден ще вършиш велики неща“, отекна гласът на баща му. Гавин се размърда неспокойно. Той бе дошъл тук, за да избяга от гласовете и спомените, които го преследваха вече десет години. Защото с тях непременно идваше и вината. После отчаянието. И накрая гневът. Нито алкохолът, с който се тровеше, нито усамотението, което му осигуряваше замъка, прогонваха гласовете. Не можеше да бяга вечно. Идваше времето за разплата.

Внезапно изумруденозеления кристал, висящ на врата му, проблесна ярко. С времето Гавин се бе научил да му вярва повече, отколкото на собствените си сетива и затова когато първият нападател нахлу в стаята му, мечът му вече бе изваден. Нещастникът нямаше никакъв шанс. Гавин съсече лицето му с меча си и той падна на земята с предсмъртен писък. Но идваха други. Чудесно. Възможност да излее гнева си в нещо продуктивно. Помещението бе малко и уединено, затруднявайки неимоверно противниците му, защото не им позволяваше да се разгърнат и да се възползват от численото си превъзходство. Не след дълго земята бе осеяна с техните трупове, а малкото останали се хлъзгаха в кръвта им, правейки нещата още по-лесни. Последният нападател се хвърли с вик, размахвайки меч и брадвичка. Гавин парира брадвичката, наведе се под удара на меча и прониза мъжа в сърцето.

Битката бе кратка. Прекалено кратка. Гневът още бушуваше в него. Гавин заби юмрука си в стената с всичка сила и рязката внезапна болка му помогна да се концентрира.

По дрехите на нападателите му нямаше каквито и да било отличителни знаци, атаката им бе необмислена и некоординирана. Наемници, при това евтини. Гавин се чувстваше почти обиден. Той пребърка джобовете на този, който му приличаше най-много на техния водач и откри торба с жълтици и смачкан пергамент. Разгърна го:

Целта ви е Гавин Сайкс. Това е вашето предварително заплащане, а за главата му ще получите още два пъти по толкова. Как ще го откриете и убиете си е ваша работа.

Лорд Фарадей

— Е, лорд Фарадей — промърмори Гавин. — Мисля, че е време да ви посетя и да разбера защо толкова много ме искате мъртъв.

* * *

Най-страшното на вечната зима, обхванала Уестланд, не бяха дълбоките преспи, препречващи пътищата и отцепващи къщите на хората в малки уединени парченца земя, свързани само като точки на картата, наричащи ги градове. Не бяха замръзналите реки и езера, които бяха своеобразни пътища, не по-малко опасни от затрупаните истински такива. Не бяха дори и лавините, които от време на време заличаваха някое селце или град. Най-страшното бяха ветровете. Колкото и дрехи да навлечеш, те винаги режеха до костта. Ако затвореха очи, хората можеха да си представят свят без студ, глад и тъга. Пукането на пламъците ги отнасяше надалеч от мъката на жалкото им съществуване. Но вятърът се промъкваше през пукнатините в стените и разбиваше мечтанията им с шепота си. Дори и да си запушеха ушите, той минаваше през пролуките в пръстите им. Шепотът ги държеше будни през нощта. Усукваше се около пламъците и изсмукваше топлината.

Имението Фарадей се криеше от ветровете в полите на планината зад самия й гръб, недокоснато от стихиите и бе пълно със светлина и живот.

— Не се месиш с простолюдието, а си стоиш на топличко и спокойно, а? — промърмори Гавин. — Че и прати наемници да ти свършат мръсната работа. Все повече ми се издигаш в очите.

Три дена път през проходите на планината, където всеки дъх пронизваше дробовете на Гавин като кинжал. Най-голямото неудобство, което лорд Фарадей бе изпитал през това време, сигурно бе стомашно разстройство. Той почука на вратата.

Не след дълго вратата се отвори и на прага застана сатир.

Някога волни и енергични пазители на горите, сега те бяха само бледа имитация на някогашното си величие. Историите разказваха, че преди хилядолетия сегашните слуги на хората са били горди и могъщи същества, но това не беше толкова видно сега. Вековете, прекарани в робство, бяха оставили своята следа върху цялата им раса. Крехките им тела бяха прегърбени и изкривени, а лицата им изглеждаха сякаш бяха сдъвкани и изплюти обратно. Според легендите очите им някога са били яркозелени, но сега бяха сиви и празни. Мъртви.

Един такъв чифт очи огледа Гавин от глава до пети.

— С какво мога да ви помогна, господарю? — каза той с кух, но учудващо силен и ясен глас.

— Трябва да видя Фарадей.

— Лорд Фарадей е зает. Ще ви помоля да си тръгн…

— Хайде сега, така ли се посреща гост! — възкликна някой отвътре. — Покани го вътре, сигурно умира от студ!

Сатирът се отдръпна и покани Гавин да влезе с примирен жест. Гавин пристъпи прага и след няколко крачки се озова лице в лице с лорд Фарадей.

Лордът не беше това, което очакваше. Представяше си го като засукан аристократ с гладко лице и високо вдигнат нос. Вместо това пред него стоеше висок, добре сложен мъж с набола брада и вид, сякаш държеше тежестта на света върху раменете си. Той очакваше да го посрещне снизходителната полуусмивка, с която го гледаха благородниците, докато се наливаше в бара. Вместо това видя умореното, изпито лице на мъж, чиито грижи обхващаха много повече от него самия. По лицето му се прокрадваше усмивка — тънка, но истинска. Добродушна и топла. Гавин очакваше тя да помръкне, когато Фарадей го разпознае. Очакваше веднага да заповяда на сатира да го убие. Той обаче остана все така усмихнат, а очите му бяха изпълнени само с любопитство. Кристалът на Гавин дори не проблясваше. Странно.

— Добър вечер! — добродушно каза Фарадей. — Лорд Август Фарадей, на вашите услуги, но вие вече знаете това, все пак сте дошли да ме видите. За съжаление аз не мисля, че имам честта. Вие сте?

— Гавин. Гавин Сайкс.

Гавин огледа внимателно лицето на лорда, но нито едно мускулче не трепна при споменаването на името.

— Познаваме ли се?

— Аз ви виждам за пръв път и макар да изглежда, че и вие не знаете кой съм, аз мога да докажа противното.

Гавин извади листа хартия и го подаде на Фарадей. Лорда го взе и го разгърна. В мига, който го прочете и лицето му се намръщи, мечът на Гавин вече бе изхвърчал от ножницата и върхът му бе опрян в гърлото на лорда.

— Трябваше да се досетя, че ще стане рано или късно — въздъхна Фарадей. — Аз се оглеждах за армията или за стареца с наметалото. Но не се сетих, че той има и други трикове.

— Какво?

— Моето момче, аз не съм убиец. Все още не. Аз съм бунтовник и патриот.

Гавин изсумтя.

— Срещу кого се бунтувате, лорде? И какво общо има това с мен?

— Не знам доколко си запознат с това, но технически цял Уестланд се води под юрисдикцията на един човек. Магьосник, за да сме по-точни. Много малко хора знаят, че животът им е в неговите ръце. Още по-малко са тези, които знаят на какво е способен и какви са намеренията му. Аз не съм един от тях, но моите намерения са да го спра. Ако е и наполовина толкова мощен, колкото чувам, значи трябва да бъде спрян.

— Това е много интересна история, но отново повтарям: какво общо има това с мен и опита ви за убийство?

— Не аз съм се опитал да те убия. Той знае за мен, Гавин, и се е опитал да те насъска срещу мен, сигурен съм.

— Имаш ли доказателства?

— Не, но цялата тази работа е точно в стила на Галдред.

Последва мълчание, което продължи сякаш цяла вечност.

— Галдред ли каза? — промълви Гавин с леденостуден глас, който разчупи тишината.

— Да — предпазливо отговори Фарадей. — Защо? Чувал ли за него?

— Да, чувал съм за него — процеди Гавин през зъби. — Той е човекът, който уби баща ми.

* * *

Никога не бе познавал майка си. Никога не говореше за нея, нямаше и нейни снимки. Той дори не знаеше дали е жива, или мъртва. Никога не бе и питал. Защото знаеше, че този въпрос щеше да изтрие усмивката от лицето на баща му и то щеше да се набръчка от тъга, когато спомените започнат да се изливат. А последното нещо, което Гавин искаше, бе да го натъжи. Баща му бе неговият единствен роднина, единствен приятел, единствен човек, на когото можеше да разчита. Семейството бе по-важно от всичко в Уестланд. Без него ти остава само шепотът и болката. Без него, животът щеше да загуби всякакъв смисъл.

И един ден дойде Галдред. Гавин бе едва на осем, все още незапознат с перипетиите на живота. Нямаше как да разбере защо баща му и стария магьосник с наметалото се караха и за какво. Той виждаше само изкривените гримаси, треперещи от гняв. Никога не бе виждал баща си такъв. И после магьосникът изстреля сноп пламъци от върха на пръстите си, които запалиха къщата им. Гавин успя да се измъкне. Стоеше мълчалив с часове, гледайки как дома му изгаря и не усещаше нито студа на ветровете, нито топлината на огъня. Баща му вече бе мъртъв и животът сякаш нямаше смисъл.

Прекара първите дни свит на земята, разтърсван от хлипове. От време на време разравяше останките на дома си, за да си запали огън. Последните му оцелели спомени от досегашния му живот се превърнаха в подпалки. Дълго време си игра с мисълта просто да се остави на милостта на зимата и да умре. Но една мисъл се прокрадна в ума му и остана там — той трябваше да отмъсти смъртта на баща си. Старият магьосник трябваше да умре. Нямаше друг вариант. И откакто взе това решение, всеки миг, в който магьосникът все още дишаше, бе болезнен за него.

Заради гласовете. Или по-скоро само единия глас. В началото баща му се появяваше в сънищата му като въплъщение на гнева и омразата, със същото изражение, което имаше и когато се караше с магьосника. Той крещеше за мъст и за това как сина му го е разочаровал. Но после прие друг образ. Образът на човека, който току-що бе попитан за съпругата си. Лице, белязано от тъга и болка. Лице, което Гавин никога не бе виждал, но знаеше как изглежда. Тихият глас, говорещ за разочарование и отмъщение, бе многократно по-страшен от изпълнения му с гняв образ. Тогава Гавин започна да бяга. Да се налива с алкохол в сляпата надежда, че така ще избяга от сънищата. От гласовете.

Но едно нещо не се бе променило. Той все още искаше да убие магьосника.

Галдред щеше да умре.

Той трябваше да умре.

* * *

Само пукането на пламъците нарушаваше тишината.

Фарадей се прокашля тихо. Избягваше да го погледне в очите.

— Трагична история. Много съжалявам за загубата ти.

Гавин се размърда, чувствайки се неудобно в креслото.

— Благодаря — промърмори.

— Преди колко вре…?

— 20 години.

— Аха.

Отново настъпи мълчание, което сякаш бе още по-дълго.

После Фарадей го погледна в очите.

— Ще ме убиеш ли? — тихо попита той.

Момент на размисъл.

— Не.

— Тогава, по-важния въпрос — ще ми помогнеш ли?

— Не знам.

— Ти си допълнителна фигура в игра на шах, приятелю. Галдред никога не е предвиждал ти да си нещо повече от моят убиец. Едва ли дори знае кой си всъщност и какво ти е причинил. Успехът ти би сложил край на бунта, докато един провал не осуетява неговите планове и за него е без никакво значение. Той те вижда или жив над трупа ми, или мъртъв с меча ми, забит в тялото ти. Но ако се присъединиш към мен, ти се превръщаш в коз, който ще е от безкрайна полза. Аз съм жив и смятам да остана така още дълго време. Той ще мисли, че си мъртъв. Стига да те скрием от хорските очи, ти ще си като призрак. А нас ни трябва призрак повече от всичко.

Гавин никога не се бе замислял дали магьосникът знае за него. Фарадей едва ли бе далеч от истината с твърдението, че той нямаше никаква представа за неговото съществуване. Мисълта, че той може би не си спомняше и какво бе причинил на баща му, го изпълваше с гняв. Фарадей бе най-близкото стъпало до Галдред, до което бе стигал. Особено имайки предвид, че от толкова години избягваше упорито стълбата.

— Съгласен съм.

— Чудесно. Имам задача за теб.

* * *

Носеше се някаква странна, грубовата и провлачена мелодия и след миг Гавин се сети, че най-вероятно е джуджешка музика. Цялото заведение бе декорирано по вкуса на джуджетата. Беше невероятно горещо. Няколко големи маси, отрупани с питиета и храни бяха отдръпнати настрана, по-близо до стената, покрита с военни трофеи, за да освободят място в центъра, където танцуваха няколко елфки. Дрехите им бяха оскъдни и леко прозираха и макар да си личеше, че мелодията не е по вкуса им, те умело развъртаха бедра и задници под похотливите погледи на обръча от джуджета, който ги бе обгърнал. Старите истории разказваха, че някога джуджетата са таели омраза и дълбоко неверие към елфите, но точно тези, изглежда, нямаха такива предразсъдъци и най-спокойно подвикваха неприлични предложения или подсвиркваха по танцьорките.

В другия край на помещението имаше запалена камина, на която се печеше свински бут. Над нея бе окачен череп на дракон. От лявата й страна стоеше трон, изграден от камък и покрит с вълчи кожи, на който седеше джудже. Беше мускулесто и набито като събратята си и с дълга гъста брада, досущ като техните, макар да се издигаше с почти цяла глава над тях. Погледът му бе замислен, а от устата му стърчеше красиво изработена лула, която бълваше колелца дим. Около врата му имаше огърлица от нещо, което Гавин различи като зъби. Драконови зъби. Той никога не бе вярвал на историите за дракони и смяташе черепа и зъбите за умело направени фалшификати, но не можеше да се отрече ефекта, който постигаха. И без описанието на Фарадей щеше да разбере с кого трябва да говори…

Гавин едва бе направил една крачка към трона, когато в кръчмата нахлуха половин дузина мъже, облечени в дрехите на градската стража: черни наметала, ризници и къси мечове за близък бой. Двама носеха лък и арбалет. Един от стражите, облечен в искрящо чиста месингова броня, застана пред трона. Музиката спря и уплашените елфки се разбягаха. Джуджето го изгледа с неразгадаемо изражение.

— Има ли причина да уплашите така момичетата и да ни развалите забавлението?

— Има, джудже — отговори този, който очевидно бе капитанът на стражниците. — Достигна до нашето внимание, че не си плащате данъците.

— Данъци ли? — изсумтя джуджето. — За какво? Моят род живее по тези места от стотици години. Тази земя е моя собственост. Вие трябва на мен да плащате.

— Тази сграда — натърти капитанът, — е твоя собственост, джудже. Вярно е. Но земята, на която е построена, принадлежи на лорд Блекторн. За добродушието, което ви е оказал като ви е позволил да останете, вие трябва да си платите.

— Тази земя принадлежи на Гилдията от незапомнени времена — тихо каза джуджето.

— Незапомнени е добра дума, джудже. Никой не си ги спомня, ако изобщо са съществували. Този документ тук…

Капитанът извади парче пергамент. Гренън го изгледа свъсено.

— … е вашето последно предупреждение. Имаш една седмица, джуд…

— Не съм ти никакво джудже! — избухна другия. Кристалът проблесна. — Имам си име, човеко! Аз съм Гренън Брайтбиърд, ловец на дракони и последния жив представител на Гилдията! Ти ще се отнасяш към мен с уважение! Разбираш ли, или трябва да ти го набия в главата с юмруци?

Настъпи гробно мълчание.

Капитанът се усмихна.

— За тона на гласа ти — два дена в карцера. За налудничавите бръщолевици за измислени същества и умрели вярвания — шест месеца. За заплахата към представители на властта и закона… — Той извади меча си. — Смърт.

Брадвата на Гренън вече бе в ръцете му. Мечът на Гавин също. Той използва елемента на изненадата и прониза един от стражниците, които не очакваха той да застане на страната на джуджето и го уби на място. Втория едва успя да премине в глуха защита, без да получи никаква милост от Гавин, който го обсипваше с удари. Защитата му се пропука и Гавин съсече ръката му. Мечът падна, последван от главата. С периферното си зрение видя, че капитанът и джуджето си разменяха удари и нито единия, нито другия имаше превъзходство. Не че бяха равностойни, просто Гренън се биеше като обезумял, докато капитанът си служеше с хитрост и избягваше повечето от ударите му. Покрай ухото на Гавин прелетя стрела, която му отвлече вниманието от биещите се човек и джудже. Стражникът зареждаше арбалета си за втори изстрел. Гавин го удари с изключително мощен ритник, счупвайки носа му и прекършвайки арбалета на две. След това го прикова към земята и го намушка. Едва си бе поел дъх, когато върху него се хвърли друг и мечовете на двамата зазвъняха, докато краката им търсеха път през пътеката от трупове. Противникът му бе опитен. Малки капчици пот се появиха по челото на Гавин и зъбите му заскърцаха. Нямаше да умре тук. Не можеше да умре тук. Все още имаше работа за вършене. Пот се бе просмукала в дрехите му. Стражникът го бе приковал в ъгъла, а лицето му бе изкривено в подобие на усмивка, предвкусваща победата. Кристалът на Гавин проблесна още по-ярко и той с нечовешки вик избута противника си на няколко метра назад. Очите му се изцъклиха.

Брадвата на Гренън стърчеше от гърба му.

— Имаше още един — каза Гавин, поемайки си дъх на пресекулки. Огледа се и видя капитанът, който лежеше мъртъв на пода. — Къде…?

— Избяга — изсумтя джуджето. — Сигурно ще повика подкрепления. — После се огледа. — Какво още стоите тук? — изръмжа той. — Омитайте се, барът е затворен.

Останалите джуджета се надигнаха и започнаха да си тръгват. Гавин осъзна, че нито едно от тях не беше взело участие в битката, дори не се беше надигнало от мястото си.

— С колко време разполагаме, преди да дойдат? — попита Гавин.

— Най-много час. Не е лесно придвижването по тези места. Или където и да било.

— Добре. Защото трябва да поговорим.

* * *

— Да видим дали правилно съм разбрал. Твоят приятел Фарадей планира този бунт от години и няма нито помен от армия, с която да го осъществи?

— Фарадей е основал стабилна мрежа от шпиони и връзки из цял Уестланд и разполага с малка група войници. Но те не са достатъчно. Имаме нужда от джуджетата.

— Тогава защо си дошъл при мен?

— Връзките ни уверяват, че си от влиятелен род, който може да окаже голямо влияние върху решението на джуджетата.

Гренън замислено отхапа от свинския бут.

— Какво знаеш за Гилдията на Ловците на Дракони? — попита той.

Гавин се поколеба, чудейки се как да се изрази тактично, без да лъже.

Гренън изсумтя.

— Така си и мислех. Мислиш го за група изкуфели джуджета, гонещи митове и легенди. Нека ти кажа нещо. Някога ние сме били влиятелен род, един от най-влиятелните в Уестланд. Моите прародители са се били с дракони с голи ръце и историите за техните подвизи са се носели из цялата земя. Но после драконите изчезнаха завинаги. Никой не знае защо. Гилдията се разпадна и с времето и репутацията й я последва. Сега аз съм последният й представител, последния, който пази някакви спомени от славните времена. Всички ме смятат за луд. На никой не му пука за мен.

Гавин си спомни как никой дори не помръдна пръст, за да помогне на Гренън в битката.

— И сега наистина оплесках работите. Наруших закона и убих представители на реда. Когато дойдат още, аз ще ги посрещна с брадва в ръка и ще умра. Но не достойно. За мен достойна смърт е само такава в битка с дракон. Мечта, в която вярвам все по-малко с всеки изминат ден. Но пак ще е по-добре, отколкото да се боря за чужда кауза срещу магьосник, за когото не съм чувал и който не ме интересува. Не се сещам и за джудже, което би го направило, освен ако Фарадей не си бръкне наистина дълбоко в джоба. А ако не го направи, мога да се сетя за едно друго място, където може да си бръкне.

— О, ти го познаваш — каза Гавин, пренебрегвайки последната реплика. — Може би не като Галдред магьосника, но знаеш кой е.

— И кой в той?

— Лорд Блекторн.

* * *

— Главнокомандващият войската и стражата полковник Абърнати, престолонаследника лорд Блекторн и Негово Светейшество Тойфел Трети, главата на църквата. Всички те са магьосника Галдред. Дали са илюзии, които той е създал, или истински хора, чиито мозъци е промил, е без значение. Галдред е установил абсолютна диктатура над Уестланд, без никой да си мръдне пръстта. Защото никой не е знаел.

Гренън изглеждаше някак си не на място в имението, но никой нямаше намерение да му го каже. Джуджето още не бе почистило брадвата си и засъхналата кръв по нея го караше да изглежда още по-заплашителен. Той гледаше Фарадей право в очите и поглъщаше всяка негова дума.

— Ако се замислите обаче, е повече от очевидно. Рода Блекторн държи престола от близо сто години без нито дори опит за преврат. Опитни командири и генерали биват пратени на затънтени места, докато Абърнати и наследниците му дърпат конците на войската от десетилетия. В крайна сметка всичко се свежда до един необорим факт — Църквата, войската и трона никога не са влизали в конфликт или дори дребно неразбирателство помежду си. Никога не са се месили в работата на другия. Защо? Защото те са единни в желязната хватка на магьосника.

— Сто години? — повдигна вежди Гренън. — Колко стар е този магьосник?

— Не мога да кажа — поклати глава Фарадей. — Не знам дали става въпрос за един и същи магьосник. Може да са много, които са си предавали властта през годините. Може да е само един, удължил живота си с магия. Това е без значение. Време е да сложим край на това.

— Аз съм с теб — каза Гренън. — Нямам за какво да живея и без това. Но не знам как смяташ да убедиш останалите джуджета. Повечето мразят Блекторн почти колкото мен, но за разлика от мен са улегнали и си живеят добре. Нямат причина да захвърлят това на вятъра.

Фарадей се усмихна мрачно.

— Живеят добре? Това е само затишието преди бурята, приятелю. Магьосникът презира джуджетата и не се опитва да го скрие. Не забелязваш ли, че войниците се държат по-грубо с вас? Че сте отрупани с данъци, многократно по-тежки от тези на другите? Че църквата не ви е включила под своята опека и е на една крачка от това да ви обяви за еретици?

— Мислех, че съм само аз — призна Гренън. — Църквата никога не е одобрявала историите ми за дракони, а войниците ме мислят за луд и опасен. Не са единствените.

— Повярвай ми, не си само ти. Не знам защо, но магьосника наистина не ви харесва. Бавно, но решително, той се опитва да ви унищожи по такъв начин, че когато осъзнаете какво става, вече ще е прекалено късно.

Гавин се чувстваше като натрапник в този разговор. Откъснат от света, той не знаеше нищо за джуджетата, данъците и политическите интриги. Само стоеше и слушаше мълчаливо. Сякаш дори не съществуваше. „Като истински призрак“, помисли си той.

— Да кажем, че това е така — каза Гренън. — Да кажем, че джуджетата ги грози унищожение. Как смяташ да ги убедиш да се присъединят към малкия ти бунт? Не разчитай на мен за това. Няма да се учудя, ако ме накълцат на парчета следващия път, когато ме видят.

— Защо? Защото си бил провокиран? Нападнат? Прогонен от дома си? Последният представител на стар и влиятелен род?

— Не бях нито провокиран, нито нападнат. Напуснах доброволно дома си, а колкото до рода, приказките за Гилдията няма да ме доведат до никъде.

— Аз имам хора навсякъде, Гренън. Не е важно каква е историята, а как я разказваш. Няколко добре подхвърлени реплики тук и там могат да те превърнат от престъпник в мъченик. Легенда, която ще запали пожара на бунта в умовете на твоите сънародници. И ще ми осигури армията, която ми трябва.

Гренън изсумтя.

— Само за това ли ти трябвам? За искра, която да запали бунта ти?

— Първата искра е най-трудна. Ти си опитен боец. Искам те начело на хората, с които вече разполагам. Време е да извоюваме първата си победа.

— Защо не сложиш хубавелкото начело?

Гавин се размърда.

— Твърде рано е да разкривам всичките си карти — отвърна Фарадей. — Гавин ще остане нашата малка тайна. Ти си този, който ми трябва на предните линии, за да подтикнеш джуджетата към бунт.

— Нямам нужда от повече убеждаване. Вече ти казах, че няма какво да губя — с теб съм. Дано планът ти подейства.

— Разчитай на това — грейна Фарадей. — Добре дошъл в Бунта, Гренън! До няколко дни хората ми ще са тук и официално ще ти предам командването.

Сякаш усетил, че ще бъде извикан, сатирът вече стоеше на вратата. Джуджето го погледна със съжаление. Колкото и да бе мъчен животът на едно самотно джудже, лишено от чест и одумвано от сънародниците си, то бе нищо в сравнение с болката, която една цяла раса споделяше от хилядолетия. „Не можем да ги освободим“, бе казал Фарадей на Гавин по-рано. „Робството им е утвърдено чрез закон, писан лично от Блекторн. Ако започнем да ги освобождаваме, Галдред ще ни надуши и с бунта е свършено.“ „Не можем да ги оставим да живеят така!“ „Когато и последният пирон е забит в ковчега на магьосника, сатирите ще са свободни. Но не и по-рано. Не и ако искаме бунта да процъфти. Това е по-малкото зло, повярвай ми.“

— Точно от теб имам нужда! Ела с мен.

Фарадей и сатирът отпрашиха нанякъде. Гавин понечи да ги последва, но Гренън го спря.

— Ти си с мен, красавецо. Трябва да поговорим.

* * *

Намираха се в нещо като склад, пълен с оръжия и провизии, които Фарадей несъмнено събираше за бунта. Гренън избута много от тях до стената, освобождавайки място в центъра на помещението. Започна да чертае и рисува форми по земята и да пали свещи, които забиваше на определени места. Гавин следеше действията му с интерес в началото, но после му омръзна и започна да оглежда оръжията.

Мина доста време, преди Гренън да се изправи с доволно изражение на лицето и да издърпа Гавин в центъра на няколкото преплетени кръга с изписани руни.

— Фарадей каза, че няма значение дали магьосникът е един или много, които са се сменяли. Но всъщност е от най-голямо значение. Имаме си работа с магьосник и е важно дали е такъв със способността да удължава живота си, или е просто евтин фокусник, който дърпа конците с помощта на илюзии. И най-голямата армия на света не може да победи една истински силна магия. Трябва ни защита, момче, иначе сме обречени. Не мисля, че си имаме работа с фокусник. — Гренън се пресегна и сграбчи кристала, висящ от врата на Гавин. Той си остана леденостуден и мрачен. — Мернах това сладурче още в мига, в който те видях. Така разбрах, че си имам работа с интелигентен човек. Магически, нали?

— Блести, когато наблизо има опасност — отвърна Гавин. — На много пъти ми е спасявал живота.

— И откъде ти е?

— Беше на баща ми.

— Моето момче, Фарадей си няма идея от каква полза ще бъдеш. И по-добре да не узнае. Започваме да привличаме внимание към себе си и магьосникът сигурно вече ни следи. Този магически кръг ни крие от него и ще държи този разговор в тайна. Също както твоя кристал крие теб. Ти наистина си призрак, Сайкс. Възползвай се от това.

— Разбирам.

— Наистина ли? Защото ти си сам в тази битка. Армията е само прикритието ти, а Фарадей — човекът с парите. Аз свърших моята роля — дори и да не бях се съгласил да участвам, бунта пак щеше да има своя мъченик. Дали съм жив или мъртъв няма никакво значение. Затова и Фарадей ме праща директно на фронта. Ти си единственият, който може да изненада магьосника. Единственият, който има някакъв шанс да го убие.

— Прекалено добре звучи, за да е истина.

— Понякога животът е такъв. Не че имаш голям избор де — засмя се Гренън. — Бунтът вече започна!

* * *

Първите три седмици донесоха и първите три бляскави победи на Гренън и отряда му. И трите бяха удари по ключови цели, и трите бяха кратки и без много жертви. Атаките оголиха защитата на град Хекстон и ефективно отрязаха местния гарнизон от останалия Уестланд. С малко провизии и без път за бягство беше само въпрос на време гарнизона да предаде града на бунтовниците. А дотогава търговските кервани, които се опитваха да си пробият път до града, бяха безмилостно плячкосвани в името на бунта.

Мрежата от шпиони на Фарадей се погрижи новините около обсадата на Хекстон да обиколят цял Уестланд. Историята на Гренън Брайтбиърд, чието благородно потекло и чест били дълбоко накърнени от лорд Блекторн. Джуджето, надвило собственоръчно група от стражници, насъскани от лорда да го убият и изгорят дома му. В пламенните слова на агентите за потисничеството на цялата джуджешка раса и тиранията на лорд Блекторн, Гилдията изобщо не бе спомената, но никой не забеляза тази малка подробност. Гневът и недоволството, натрупал се в хората през вековете най-накрая бе готов да избухне и Гренън бе искрата, която запали фитила. Всеки ден нови и нови доброволци пристигаха, хора и джуджета от всички краища на Уестланд, за да се присъединят към бунта. Липсата на организация и координиран отпор от страна на армията само окрилиха необучените, зле въоръжени бунтовници и ги направиха още по-дръзки. Техните отряди навлизаха все по-надълбоко и удряха все по-силно.

Но това не беше достатъчно и Гавин го виждаше изписано по лицето на Фарадей. Дори и когато гарнизона се предаде и Хекстон падна, лицето му си остана все така смръщено и наведено над схемите и чертежите, които изпълваха огромната карта на Уестланд.

Имението се бе превърнало в постоянен щаб на бунта. Не беше на най-удобното положение, но определено бе добре защитено. Пък и Гавин не можеше да си представи как Фарадей ръководи бунта от фронта.

— Искам целия гарнизон да напусне Хекстон незабавно. Отправи покана към войниците да се присъединят към бунта. Погрижи се всички, които откажат, да бъдат поставени под постоянна охрана в затвора на града.

— Веднага — отвърна Гренън. — Мислех си да преместим и щаба там.

— Аз оставам тук — отвърна Фарадей. — И Гавин също. Ти можеш да се установиш там, но ние не бива да се разкриваме.

Гренън повдигна вежди.

— Не е ли малко късно за това? Бунтът е в разгара си от близо месец и половина.

— В разгара си? Не сме постигнали нищо, Гренън! Спечелихме Хекстон само защото имахме изненадата на наша страна — изръмжа Фарадей. — Не сме водили истинска битка оттогава! Галдред не ни взима на сериозно и държи ядрото на армията настрана.

— Подценява ни.

— Не, надхитрява ни. Пожарът избухна бързо и се разрасна надалеч, но това е земята на вечната зима и е само въпрос на време той да угасне. Магьосникът е търпелив и може да си позволи да чака. Не след дълго ще започнат размириците и бунта ще се разпадне.

— Какво предлагаш да направим? Вършим всичко по силите си!

— Тези партизански тактики нямат да ни доведат до никъде!

— Тези партизански тактики са единственото, с което разполагаме!

— Наясно съм с това! Трябва ни армия — въздъхна Фарадей. — Армия, с която да се изправим срещу него челно.

— Нямаме армия — отвърна тихо Гренън.

Настъпи мълчание. Бунтът бе обречен, ако не измислеха нещо. Гавин бе на прага на отчаянието, когато в помещението влезе двуметров гигант, гол до кръста, с гола глава и див поглед. Цялото му тяло се тресеше, а устните му изговаряха едни и същи слова:

— Драконите, драконите… драконите сред дъгата!

— Съжалявам, господарю — каза сатирът, който също се бе появил незнайно откъде, — боя се, че този човек бълнува.

— Драконите-е… — изстена мъжът.

— Не можете ли да му помогнете? — попита Гавин.

Гренън поглъщаше всяка дума на бълнуващия мъж.

— За болестта, която го мъчи, няма лек — отвърна сатирът лаконично.

— Драконите сред дъгата! — крещеше мъжът. — Феите танцуват по крилата им… всичките цветове на дъгата…

— Изведи този луд оттук! — безцеремонно отсече Фарадей.

— Разбира се, господарю — Сатирът хвана мъжа в хватката си и го задърпа към вратата.

— Не, чакай! — извика Гренън и се обърна към лорда. — Фарадей, драконите.

Този път мълчанието бе много по-тежко.

— Гренън, драконите са мит — бавно и премерено каза лорда. — Нямаме време за това, моля те, не започвай сега.

— Той каза…

— Той е луд!

— Драконите и дъгата…

— От какво е полудял? — настояваше Гренън. — Ами ако е видял нещо? Ами ако са се завърнали след всичките тези години? Може би те…

— ЗА БОГА, ГРЕНЪН БРАЙТБИЪРД! — избухна Фарадей. — НЯМАМЕ ВРЕМЕ ДА ПРЕСЛЕДВАМЕ ПРИКАЗКИ! В РАЗГАРА НА ВОЙНА СМЕ!

— С драконите на наша страна…

— НЯМА ДРАКОНИ! НИКОГА НЕ Е ИМАЛО! ТИ И ЦЕЛИЯ РОД СТЕ ГРУПА ИЗКУФЕЛИ ДЖУДЖЕТА! АКО НЕ БЕШЕ РОДЕН БОЕЦ, ЩЯХ ДА НАРЕДЯ И ТЕБ ДА ТЕ ХВЪРЛЯТ В ЛУДНИЦАТА КАТО ТОЗИ ТУК!

По лицето на Гренън бе изписана смъртна обида.

— Фарадей, виж… — опита се да се намеси Гавин.

— Няма какво да гледам! — продължи да фучи лорда. — Само някакъв луд, който…

— Спри за малко и погледни.

— Какво да гледам? — тросна се той.

— Виж.

— Не разбирам какво искаш от… О! — Най-накрая Фарадей видя това, което Гавин се опитваше да му покаже.

Времето не се бе отнесло милостиво към господарите на гората. Бе им отнело красотата, любовта към живота и всичко живо и свободата. Оставаше им само болката. Болка, която също толкова лесно можеше да се превърне в гняв. Сатирите бяха във всеки дом, във всеки град, из цял Уестланд. И очевидно бяха достатъчно силни да озаптят двуметров мускулест гигант, обзет от лудост, без видимо усилие, въпреки крехката си форма. Времето им бе отнело всичко, освен болката… и вродената сила.

— Господа — каза Фарадей. — Имаме си армия.

* * *

Гренън седеше до прозореца, наблюдавайки снежните преспи с безизразно изражение.

— Няма да им обещаем нито злато, нито земя — каза Гавин. — А това, от което най-много се нуждаят и за което винаги са бленували: свобода.

Гренън изсумтя.

— Трябваше да го направим още от самото начало.

— Фарадей не искаше да пилее ресурсите си. Винаги е бил малко стиснат в това отношение. Още не мога да го убедя да назначи ескорт на затворниците в Хекстон до тоалетните.

— Кажи му, че ако онези момци продължават да се изреждат в затвора, скоро ще плъзнат зарази. Това ще сложи край на бунта му по-бързо от липсата на войници на фронта.

Гавин се засмя.

— Не е смешно. Арогантното копеле нямаше да освобождава сатирите сега, ако не му бяха от полза.

— Не са важни намеренията, а действията. Той щеше да ги освободи и без това. Сега просто плановете му бяха ускорени. Агентите му вече предават посланието из цял Уестланд. Ако съдим по реакцията на нашия другар, до няколко дни тук ще има хиляди сатири, готови да се бият със зъби и нокти в името на бунта и тяхната свобода.

— Чудесно — глухо отвърна Гренън.

— Добре ли си? Не си мръдвал оттук три дни. Отрядът ти започва да се тревожи за теб.

— Майната им. Не съм им бавачка — отвърна Гренън.

— Гренън, Фарадей планира това от десет години. Запасите му от търпение са на изчерпване, особено сега, когато всичко може да се разпадне за миг. И ние трябва да бъдем също толкова търпеливи към нег…

— Няма да се бия повече, Гавин. Фарадей ми показа, че светът, в който бунтът победи, няма да е с нищо по-различен от предишния. Поне спрямо отношението към мен и моите вярвания.

— Но…

— Сега не ми приказвай как имате нужда от всеки боец. Имате си бунт. Имате си и армия. Вече не ви трябвам. И никога не съм ви трябвал толкова много. Сбогом, хлапе.

Гренън се обърна и си тръгна. Гавин понечи да го спре, да го разубеди, но не можеше. Изобщо не можеше да се движи. Кристалът му сияеше по-ярко от когато и да било. В ума му гръмна глас, който той познаваше много добре. Гласът на Галдред.

— Другари! — каза той. С крайчеца на окото си Гавин видя, че близо до него сатирът също бе замръзнал. Това не бе послание само за него. — Скъпи мъченици! Ние не делим една кръв, но сме единни в нашата мъка! Нашата болка! Твърде дълго служите на тези хора! Твърде дълго слушате празните им думи за свобода и възмездие! Техните лъжи пълнят и тровят умовете ви, правят ви бавни и слаби! И вашата мъка става моя. И вашата болка става моя.

Всяка фибра от тялото му кънтеше с гласа. Това послание изобщо не бе за него.

— Време е да се освободите от това робство! Няма окови, които да ви държат, няма сила, способна да ви спре! Само тази на собствените ви умове! Разбийте оковите на ума, вижте през лъжите на хората и се издигнете, горди и могъщи както в старите дни!

Галдред го имаше предвид в буквалния смисъл. Сатирът започна да се изправя. Изкривената му жалка фигура се пренареждаше и надигаше. Очите му светеха както никога досега. Сатирът се изправи в цял ръст — бе с една глава по-висок от Гавин.

Но промяната бе прекалено рязка, прекалено внезапна, избликът на енергия прекалено голям. Снагата му не издържаше — немощните крака се тресяха, а тялото му се раздираше от болезнени спазми и гърчове. От устата му излетя ужасяващ писък. После очите му се изцъклиха и сатирът падна на земята на смачкана купчинка. Мъртъв.

А Гавин дори не знаеше името му.

* * *

— Всичките? — глухо повтори той.

— До един — мрачно потвърди Фарадей. — Галдред отрови умовете им с магията си и те сами се унищожиха. Ти го видя с очите си. Сега всеки сатир в цял Уестланд… е мъртъв.

Всички мълчаха. Думите им убягваха.

— С тях умира и бунтът — промълви Гавин. — Загубихме армията. Моралът ще удари дъното и малката групичка, която събрахме, ще се разпадне.

— Не — каза Фарадей твърдо. — Тук грешиш. Цял Уестланд стана свидетел на това жестоко масово убийство. Техният потрес ще се превърне в гняв, гневът в омраза, омразата в желание за възмездие. Галдред се разкри пред хората и сега те видяха истинската му същност. Утре към бунта ще се присъединят десет пъти повече. Вдругиден още толкова. И до седмица ще имаме армията, която ни трябва. Тогава ще отмъстим за сатирите. Трябва ни само едно нещо.

— Какво? — попита някой.

— Знаме. Символ, зад който да се обединим. Не парче плат, а идея, девиз, който да остане в ума на хората и да ги тласка напред. Идеи?

— Само една — каза Гавин тихо.

— Каква?

— Смърт за магьосника.

* * *

Фарадей бе прав. Армията бе събрана за близо седмица. Организацията и въоръжаването й отне малко повече време, но пожарът на бунта гореше както никога досега. Броните и оръжията на хекстонския гарнизон бяха безценно попълнение към бунта, което превърна тълпищата от прииждащи доброволци в истинска армия.

Макар да бе минал едва месец, за Гавин той се стори като година. Гласовете на сатири, крещящи за възмездие изпълваха ума му редом с този на баща му, без да му дават миг покой. Нямаше да е толкова нетърпимо, ако имаше какво да прави, но Фарадей не го позволяваше за нищо на света.

— Ти все още си тайният ни и може би най-силен коз. Ако армията се провали и шпионите ни бъдат заловени, все още имаме шанс. Но ако ти се провалиш, с бунта е свършено. Галдред е многократно по-силен, отколкото си мислех. Ще те държа вън от играта колкото се може по-дълго.

Гавин не беше спал от дни. Или седмици? Времето губеше смисъл.

— Шпионите ни откриха скривалището на магьосника — рече му Фарадей.

— Чудесно — отговори Гавин с пресипнал глас.

— Армията е готова — предпазливо продължи лорда. — А ти?

— Повече от готов.

— Радвам се. Защото е твое задължение да го убиеш.

Гавин кимна. Беше чувал тази реч преди.

— Ти си нашият призрак, Гавин. Агентите ми намериха таен проход, който ще те отведе право при него. Армията ще му отвлече вниманието. Всичко зависи от теб. Смърт за магьосника!

* * *

Походът през планината му се губеше. Сякаш в един миг говореше с Фарадей, а в друг седеше пред тайния вход с малкия си отряд, вслушващ се в звуците на битката с войската на Галдред в далечината. Хората му се размърдаха неспокойно.

— Почти е време — прошепна Гавин. — Фарадей каза да изчакаме докато… Аха!

От сенките се появи още една фигура, загърната в наметало.

— Лорд Фарадей! — възкликна един от войниците.

— Да — отвърна лордът. — Нали не си мислехте, че ще изпусна моя върховен триумф? По-скоро бих умрял. Води, Гавин.

Гавин кимна мрачно и поведе през прохода, следвайки инструкциите на шпионите. Не можеше да каже, че одобрява решението на Фарадей, но и не можеше да отрече, че разбира мотивацията му. Ако лорда се бе опитал да го държи настрана в тази битка, Гавин щеше да обезумее. Обикаляха като че ли цяла вечност и Гавин все очакваше магьосника да изскочи зад някой ъгъл и да ги нападне. Но нямаше жива душа и стъпките им кънтяха по пустите коридори. Най-накрая стигнаха до това, което според шпионите бе личната обсерватория на магьосника.

— На три — прошепна Гавин. — Едно…

Войниците се размърдаха.

— Две…

— Смърт за магьосника — прошепна Фарадей.

— ТРИ!

Те нахлуха в обсерваторията.

Цялото помещение бе претъпкано със стотици томове прашасали книги и десетки неизброими предмети в най-различни цветове и форми. Всичко бе обвито в плътен слой преплетени паяжини. Единствената светлина идваше от прозорец, от който Гавин можеше да види бушуващата битка в далечината. А в средата на помещението стоеше Галдред. Висок, тъмнокос и младолик. Толкова различен от мъжа, убил баща му и въпреки това досущ като него. Кехлибарените му очи, пропити с магия, следяха натрапниците зорко. Черното му наметало лъхаше на смърт.

— Най-после се среща… ААААА! — изкрещя Фарадей.

Лордът бе казал, че предпочита да умре, вместо да изпусне този момент. Едва ли бе имал това предвид. Гавин извади меча си от трупа му и с няколко бързи движения съсече и другите от отряда. Те бяха толкова стъписани, че дори не помръднаха.

Галдред се засмя звънко и изръкопляска.

— Какво направих? — изстена Гавин.

— Само това, за което си роден, моето момче.

— Ти… — Думите трудно излизаха от устата му. Кристалът му блестеше. — Ти уби баща ми!

— Не, така си мислиш ти. Истината е… че аз съм баща ти. Е, не съвсем. Ти нямаш баща. Но аз те създадох, така че може да се каже, че съм ти такъв.

— К-какво?!

— Целият ти живот е една лъжа. Аз съм дотолкова баща ти, колкото съм и полковник Абърнати, лорд Блекторн и Негово Светейшество Тойфел Трети. Преди всичко, разбира се, аз съм Галдред. А ти си преди всичко оръжие. Оръжие, което изковах и наточих лично през всичките тези години. Всички си мислеха, че то е насочено към мен, но ти си двуостър и си също толкова опасен за бунта, колкото и за мен. Е, всъщност за мен не си опасен. Ни най-малко. Благодарение на това. — Той посочи кристала. — Директна връзка с ума ти. Чрез него мога да видя, чуя и усетя всичко, което и ти можеш. Но мога и да те контролирам. Помага и за магия на далечно разстояние — номера със сатирите щеше доста да ме поизпоти, ако не те бях използвал като катализатор. Стражникът, който те прикова в бара? Аз го избутах с магия. Доста ефективно е това кристалче, макар и невинаги. Има си и своите засечки. Една засечка. Няма значение. Имаш нещо да попиташ май?

— К-какво?!

— Горкичкият, не ти ли стана ясно вече? Не виждаш ли къде сме? Ние сме в замъка, Гавин. Същия замък, където те нападнаха. Същия замък, в който си прекарал целия си живот. Време, през което те подготвях, за да унищожиш бунта отвътре.

— К-какво?!! — потрети Гавин.

Галдред въздъхна.

— Май ще трябва да започна отначало.

* * *

— Преди много, много време, поне няколко хилядолетия, Уестланд не беше земя, покрита със сняг, а земя, покрита с мир, просперитет и щастие. Златната епоха. Абсолютна. Перфектна. Скучна. От всичките помпозни глупаци, които живееха тогава, най-противни бяха Гилдията на Ловците на Дракони. Те владееха три четвърти от Уестланд и всички ги обичаха. Никой не оспорваше властта им. И само защото пазеха земята от драконите. Не можех да ги понасям повече. Аз едва успявах да свържа двата края, тънейки в забрава, докато те се носеха на крилете на техните зверове високо в небесата. С какво убийството на дракони е допринесло за медицината, науката, изкуството? С нищо. Това не беше епоха на просперитет, а на застой. Те дърпаха човечеството назад, към времената на варварството, когато начело е стоял онзи, чиито ръце погубват зверовете и пазят племето. Това трябваше да спре. Аз призовах първичните магични сили, чиято мощ е толкова невероятна, че дори драконите ги избягват. С тяхна помощ доведох вечната зима, която покри Уестланд. Драконите напуснаха, прогонени от студа и древната магия. Гилдията се разпадна и Уестланд потъна в хаос. С времето се научих как да извличам енергия от собственото си заклинание. Научих се как да удължавам живота си с помощта на първичните сили. Научих се на търпение. И когато хаоса се уталожи, аз поех властта. Превърнах се в лорд Блекторн, повелител на Уестланд. Станах полковник Абърнати, лидер на войската. Бях навсякъде и всичко и всеки ми се подчиняваше. И в началото усещането бе страхотно! Невероятно! Неописуемо! Сатирите, които загубиха всичко, когато горите им погинаха във вечната зима, аз превърнах в слуги на расата, предопределена да господства над останалите — човешката. А аз господствах над нея. С времето обаче този опияняващ ефект се изгуби и остана само скуката. Единствено игрите, които играех с вятъра ми доставяха удоволствие. Въпреки всичките ми опити да го предотвратя, бе настанала втора епоха на застой. Тогава намерих Фарадей. В будния му ум видях надежда, а в плановете му за бунт бягство от застоя. Аз те създадох и изградих лъжата, която ти наричаш живот. Аз пратих наемниците при теб, за да отидеш при Фарадей. Неговите шпиони са мои агенти. Аз подхвърлих идеята за сатирите като армия в ума ти, за да я предложиш на Фарадей. И после аз убих сатирите, за да влея масло в огъня и да превърна малките партизански групички в една единна, обединена армия. Защо? Защото сега те са събрани тук. И те ще вкусят предателството от един от своите. Да, те ще победят в битката. Ще понесат тежки загуби, но ще убият злия магьосник. Или поне така ще си мислят. Аз ще махна заклинанието и зимата ще изчезне. Но мирът, който ще последва, ще е неспокоен. Предателството ще остане завинаги в умовете им и нестабилния им съюз, изграден върху него, ще страда от това. Ще избухне война, дълга и кървава. А войните никога не са скучни. Най-големия прогрес, който някога сме постигали, е дошъл във времена на война. И не си мисли, че можеш да ме спреш, защото вече е късно. Докато аз ти разказвах тази история, ти беше зает. Отвори очи, Гавин…

* * *

Гавин отвори очи.

Бяха на бойното поле. В ръката си държеше кристала, който бе насочил към събралата се армия от бунтовници. От него извираха снопове от унищожителна енергия, които сееха смърт. Чуваха се писъци и викове за милост. Гавин знаеше, че всички го виждат. Галдред стоеше до него и се усмихваше.

„Вече е прекалено късно“, помисли си Гавин. „Да“, отговори магьосника в ума му.

Той виждаше плана му. Някой щеше да съсече Гавин, мислейки го за магьосника и тогава Галдред щеше да развали заклинанието. Убедени в своята победа, бунтовниците щяха да осъзнаят, че Гавин е бил магьосника през цялото време и ги е лъгал. Такова разкритие би накарало всеки да спи с нож под възглавницата и да си пази гърба. Рано или късно това недоверие щеше да прерасне във вражда. А враждата щеше да даде началото на войната. „Точно така“, каза магьосника в ума му. „И ти не можеш да направиш нищо по въпроса.“

„Мога да ги избия всичките тук и сега и няма да има война“, помисли си Гавин и потръпна. „А защо пък не?“ „С какво ще си играя после?“ Това не бяха неговите мисли, а мислите на магьосника. В ума му говореха много и различни гласове, които спореха помежду си. „Той е луд“, каза си Гавин.

Но нещо глождеше ума му, някакъв малък детайл, който бе пропуснал преди или бе сметнал за незначителен… Кристалът! „Има си и своите засечки. Една засечка. Няма значение.“ Какво бе имал предвид магьосника? Каква засечка? Защо вече не чуваше гласовете в ума си? Дали можеше да се движи?

Писъците затихваха, заменени от молби и стонове. Отчаянието на бунтовниците изпълваше умовете им. Галдред го усещаше и му се наслаждаваше. Гавин също го усещаше, но все по-слабо. Връзката му с магьосника ставаше все по-слаба. Същото важеше и за контрола му над него.

Галдред се бе смръщил, но преди да направи каквото и да било, Гавин извади меча си и го намушка. Магьосникът изрева и рухна. Плътна мъгла скри двамата от погледите на армията, преди някой да види какво се бе случило.

— Как е възможно? — изръмжа магьосника.

— Магическият кръг, Галдред — усмихна се Гавин. — Петте минути, които прекарах в магическия кръг. Единствените пет минути от живота ми, в които ти не си ме контролирал. Защото кристалът не действа в него. Това бе засечката, за която говореше, нали?

Галдред мълчеше и агонизираше.

— Тогава за пръв път мислех и действах самостоятелно. И тогава едно джудже сложи една идея в главата ми, която остана там. Идея, която не бе твоя и над която ти нямаше контрол. Че аз съм единственият, който може да те убие. Тази идея, това кътче от ума ми, което не е под твоя контрол ми даде волята да те убия.

— Дори и да е така — изхриптя Галдред, — ти си оставаш предател. Тази мъгла ни скри от погледите на бунта и те никога няма да разберат какво си направил за тях. Със или без мен, война ще има, Гавин Сайкс.

— О, не мисля, че ще има. Аз съм призрак, Галдред, тайния коз, за който знаят само малцина избрани. И сега те са мъртви, изчезнали или умиращи в момента. За тази армия аз не съществувам и никога не съм съществувал. Трябва да се доверяваш на някого, за да бъдеш предаден. Те дори не ме познават. Само ти ме познаваш истински. Аз съм твоят призрак, твоята сянка.

Галдред отново изръмжа.

— И затова си още жив. Кристалът е, нали? Връзката с мен те поддържа жив. Също както първичните сили те поддържаха жив на цената на разсъдъка ти. Готов да убие десетки хиляди, само защото му е скучно. Покрил целия свят със сняг от завист. Нищо чудно, че драконите се боят от тази сила.

Магьосникът изрева. Очите му бяха станали кървавочервени.

Гавин счупи кристала.

* * *

— Този мръсен предател! — изрева Гренън.

Още когато разбра за случило се със сатирите той прие, че трябва да преглътне наранената си гордост. Магьосникът трябваше да бъде спрян и Фарадей и Гавин щяха да имат нужда от цялата помощ на света. Но сега видя със собствените си очи как Гавин, застанал до страната на магьосника, избива бунтовниците. После мъглата ги скри. Той не знаеше защо и как се бе появила мъглата, но едно нещо знаеше със сигурност: Фарадей бе несъмнено мъртъв и той бе единственият освен магьосника, който знаеше кой е Гавин Сайкс и какво бе направил.

Хората трябваше да разберат за неговото предателство. Снегът вече покриваше телата и създаваше илюзията за мир. Оцелелите бяха малко и невероятно объркани. Гренън започна да си пробива път през преспите, издавайки заповеди на висок глас, за да ги извади от шока и да ги върне в реалността. Те се скупчиха около него.

— Заповеди, сър? — каза един от войниците, който бе част от стария му отряд.

— Свободно. Битката свърши — каза Гренън.

— А къде е магьосникът?

— Сигурно е мъртъв — каза някой.

— Не и докато не видя трупа му с очите си — отвърна Гренън. — И знам кой може да ми помогне да го намеря. Момчета, имам лоши новини. Вие бяхте…

Внезапно мъглата се вдигна и Гренън видя нещо, което го накара веднага да забрави за предателството на Гавин. Не беше трупът на магьосника, нито този на Гавин. Той дори не ги забеляза.

Гренън нямаше откъде да знае, че смъртта на магьосника бе сложила край на заклинанието. Нямаше как да знае, че дори и в момента снеговете се разтапяха и зимата приближаваше своя край.

Нямаше откъде да знае, че големият червен дракон бе дошъл, за да види с очите си, че със злоупотребата на древните сили е приключено.

Но едно нещо знаеше със сигурност. Никой тук освен него не знаеше какво да прави. Гледката на величествения звяр ги бе вцепенила. Но той знаеше какво да направи. Знаеше, че няма да оцелее, но и знаеше, че неговата смърт щеше да възроди една легенда от незапомнени времена.

— Момчета, махайте се — каза Гренън. — Бягайте. Този е мой.

— Ние ще се бием с теб!

— Току-що извоювахте свободата си. Не я пропилявайте — ще ви спечеля време, за да избягате.

— Успех, командире.

Бунтовниците се разбягаха.

Драконът го погледна спокойно, сякаш усещаше какво предстои. Очите му бяха хипнотизиращи, пълни с животинска мощ и безкрайна мъдрост. Люспите му блестяха.

Гренън извади брадвата си. Зъбите на дракона се оголиха.

Джуджето се усмихна.

— Здравей, красавецо.

И битката започна.

* * *

И това бе началото на Втората Златна епоха на Уестланд под зоркото и справедливо управление на Гилдията на ловците на дракони, сбор от най-влиятелните джуджешки и човешки родове. Най-дългото и продължително време на мир в историята на света. Първичните сили, въплъщението на хаоса и анархията избледняха с времето. Нямаше какво да ги поддържа и накрая от тях не остана дори и спомен. Историята за героя, победил магьосника и освободил Уестланд се превърна в легенда, а легендата се превърна в мит. Той също избледня с времето. Сега никой не си спомняше вечната зима. Никой не си спомняше битката при замъка, освен някои от най-старите джуджета, най-вече тези Брайтбиърд. Никой не си спомняше приказката за магьосника и неговата сянка, която бе погубена в мига, в който този, дарил я с живот, умря. Само вятъра още я нашепваше през зимата. Единственият спомен от човека, който никога не бе съществувал, но който бе постигнал толкова много. Сянката на магьосника. Гавин Сайкс.

ЯНА МАРКОВА

Яна Маркова е родена на 03 юни 1981 г. в София. Завършва „Славянска филология“ в СУ „Св. Климент Охридски“. В момента е преводач на художествена литература от английски език — нейни са преводите на „Намисли си 4исло“ от Джон Вердън, както и „Страна на сенките“ и „Тъмен пламък“ (трета и четвърта част от поредицата „Безсмъртните“ на Алисън Ноел). Започва с фен преводи във форум:

http://themortalinstruments.forumotion.net/

ЯНА МАРКОВА

ПОДМЕНЕНА ПРИКАЗКА

Беше студено.

Това бе първото, което осъзна.

Нямаше представа нито къде се намира, нито какво прави тук, но знаеше, че нещо не е наред.

Устните й бяха залепнали, изпръхнали, напукани от студа. Сети се, че има и други сетива.

Нещо силно засвири в ушите й. Гневът на въздуха бе осезаем върху голата кожа на ръцете й. Стресна се — нима бе навън? Рязко повдигна клепачи и веднага ги стисна, когато нов повей на мразовития вятър блъсна в лицето й остри като бръснач ледени кристалчета. Вторият й опит бе по-предпазлив.

Отвори очи и застина, напълно забравила какво точно искаше да направи.

Тънката материя на бялата нощница — каквато не помнеше да има — се увиваше около глезените й. Босите й стъпала потъваха меко в снега. Ситуацията бе толкова невъзможна, че тя спря с опитите да мисли и започна да възприема.

Край нея се бе ширнало едно сякаш безкрайно, болезнено бяло поле. Далеч, далеч напред то рязко преминаваше в заплашително тъмносиви планини, които подпираха мрачното небе. Нищо не нарушаваше мъртвилото наоколо, освен воя на вятъра. Нямаше жива душа, нямаше цветове. Липсваше слънчева светлина, която да се отразява в снега. Тя не схващаше нищо. Сигурно се намираше някъде извън времето — тук не важаха нормалните природни закони, с които бе свикнала. Нищо от онова, което виждаше, нямаше смисъл.

Не бе възможно наистина да е навън… тази ледена пустиня не можеше да е реална. Ако беше, тя самата със сигурност вече щеше да е мъртва.

Сепна се отново. А дали не бе…

В този миг краката й бавно се откъснаха от земята и тя изохка от изненада и загубата на равновесие. Не можеше, не искаше да повярва на случващото се. Но усети движението на въздуха, през който се носеше безшумно и грациозно като привидение. Опита се да се пребори с паниката, която я заливаше на вълни — какво се случваше? Не можеше да си спомни как се е озовала тук… какво е правила преди… защо…

— Не си мъртва — прокънтя силен, рязък глас и изтри поне едно безпокойство — че е сама в това безкрайно чуждо място. — Или поне не още.

Думите бяха зловещи, но още по-смразяващ кръвта бе тонът. Тя се опита да разбере къде се намира онази, която говори… но се провали.

— Погледни пред себе си, принцесо! — ехидно звънна гласът току под носа й и тя инстинктивно се отдръпна.

Сърцето й заблъска подивяло в гърдите. Едва сега забеляза, че дъхът й замръзва, когато се отдели от устните. Сигурна бе, че бузите и ушите й са пламнали… не и тези на жената пред нея обаче.

Мраморно бяла кожа, полупрозирни скули. Никакъв цвят, никаква топлина. Сребристосива коса, сребристобели одежди. Бледи, много светлосини очи. Пред нея бе застанало олицетворението на зимата… би казала „от плът и кръв“, но този израз не звучеше правилно в случая. Облиза леко устни, макар че гърлото й бе прекалено пресъхнало, за да има разлика. Най-странното бе, че не я беше страх. Всъщност… почти се радваше. Вече не бе сама.

— „Принцесо“? — попита леко несигурно.

Жената пред нея вдигна надменно вежди и отвърна:

— Такава си, нали? Тук не може да пристъпи никой, освен предопределените. В предсказанието се казва, че в нощта на второто слънцестоене след Танца на самодивите, през годината на голямата суша, Принцесата ще дойде в царството на зимата да потърси начин да спаси народа си.

Тарина трепна и се олюля. Сега си спомни, разбира се. Преди две години лятото бе толкова горещо, че земята се напука. Затова съветницата на майка й — някои твърдяха, че освен лечителка, е и вещица, но това в действителност нямаше значение, защото думите й бяха мъдри и винаги на място — проводи шестнайсетгодишната тогава Тарина на самодивското сборище. Поръча й да влезе смело в кръга, в който те танцуваха, покрити само с дългите си до земята коси, и да посрещне с тях утрото. Не помнеше много… само, че бе светло като ден, тревата галеше краката им, докато безшумно се носеха по обляната в лунна светлина поляна насред гората, а наоколо се стрелкаха светулки. Бе ароматна нощ, която се разпука в розовозлатиста утрин, и когато слънцето изгря, освети… капчици роса. Тарина намокри с пръсти пресъхналите си устни и погледна с надежда последната останала на поляната самодива — приказно красиво русо момиче, което не изглеждаше по-голямо от нея. То протегна ръце напред и тя ахна — в дланите й проблясваше вода. Събрало бе росата и сега в нея се отразяваше слънцето. Мълчана вода. Онази, по която се гадае.

— Ще има още суша. И глад и болест ще сполетят хората. Ще дойде студ и мрак… — Шепата вода се накъдри и разтрепери, а после отрази вместо изгряващото слънце, ослепителнобяла земя и почти черно небе.

Гледката, която виждаше в момента.

Не. Истината, която беше в момента.

В онази утрин приклекналата пред нея самодива вдигна лице и впери очите си — сини, невиждащи — в нейните.

— Не се отказвай. Следвай знаците. Ще ти помогнат… ще има винаги някой край теб. Не се страхувай. Не се отказвай. Можеш да победиш зимата.

Тогава бе решила, че чува безсмислици. Лятото бе в разгара си, толкова жежко и ярко, че въздухът трептеше от горещина, посевите изсъхваха, непокарали, и дори насекомите нямаха сили да летят. Всички приветстваха застудяването, а когато следващата година дойде още по-гореща и безплодна, зимата им изглеждаше като мечтана благословия.

Сега обаче започна да разбира. Огледа се бавно и внимателно край себе си и усети как сърцето й изстива. Разпознаваше света около себе си… царството на зимата. Това бе нейният свят, но покрит с дебела ледена покривка… Застинал. Мъртъв. Виждаше бъдещето.

— Не още! — сепна я отново гласът на непознатата. — Зимата няма да е страшна, ако хората имат достатъчно храна, а добитъкът е на топло и в безопасност, нали? Все още не е късно да се подготвят. Не е късно да спасиш земите и народа си от гладна смърт в прегръдките на студа.

— К-к… — опита Тарина, после прочисти гърло и пробва отново. — Коя си ти?

— Фу! — сбръчка възмутено финия си нос красивото студено видение пред нея. — Сигурна ли си, че си принцеса наистина? Що за принцеса не разпознава вещица, като я види?!

После надменно вдигна брадичка и процеди през съвършените си, сърцевидни и сиво-сини устни:

— Пред теб стои Фей, вещицата на Северния вятър. И не си прави илюзии, че ти помагам, момиче! Аз не съм като онези глупави кискащи се летни създания, които танцуват до изнемога по поляните, а като дойде студът, се крият в най-дълбоките хралупи. Безмозъчни същества! Ха!

Нова пауза. Тарина леко размърда пръстите на краката си, които бяха започнали да изтръпват. Вече почти не усещаше студа. Незнайно защо, това я накара за първи път да почувства, че случващото се е реално. Абсурдно, наистина. Особено, докато ходилата й все още се носеха на метър над земята.

— Слушай сега, защото няма да повтарям, а и наистина се уморих да говоря с теб. Човешките същества сте толкова досадни! Както и да е. Само слушай и изпълнявай. Сушата, която е нападнала земите ти, е заради Снуг. Снуг е змей. Живее ей там. — Вещицата махна неопределено с ръка в посока към високите зловещи планини, които закриваха хоризонта. — Излюпил се е съвсем наскоро, преди двайсетина години, а се засели на Сивата планина преди две. Да ти звучи познато?

— Тогава започна сушата… — измърмори Тарина, на която все още нищо не й бе ясно.

— Именно. Снуг си е направил леговище на върха на планината, там, където извира Зелената река. Това е реката, която напоява земите на царството, нали?

— Да, така е… само че Зелената река почти пресъхна. Полетата край нея, които някога бяха плодородни и тучни, сега пустеят… лято е, но жътва не очакваме…

— Това е заради него. Снуг е препречил извора.

— Че защо?

— Кой знае какви мисли се въртят в главата на един змей? Може да иска да си направи вана.

— Той спира извора, така ли? Обаче… и дъжд не вали. Да не би да разгонва и облаците? — На Тарина цялата история й звучеше все по-неразбираемо.

— Лично не съм го виждала — небрежно отвърна вещицата, — но малко неща остават скрити от очите на горските и планинските духове. Те твърдят, че основното му занимание е да гони и изпарява облаците с огнения си дъх.

Тарина чак подскочи. Започваше да се нервира, нямаше две мнения по въпроса.

— Добре, ако за минута приемем, че това е истина…

— Нима намекваш, че лъжа?

— Вещиците не са известни с искреността си! Винаги имате задни мисли, дори думите ви да са верни!

— Така е — неочаквано се съгласи въпросната вещица, без изобщо да губи достойнството си. — Което няма никакво отношение към задачата ти.

— Задачата… ми?

— Не ти ли казаха самодивите? Безполезни празноглавки!

— Да ми кажат какво?

— Принцесата трябва да извърви пътя чак до върха на Сивата планина, да убие змея, да освободи извора на реката и да върне водата на хората. Само така могат да се спасят. Още една зима, люта и гладна като предната, и няма да имаш поданици.

— Поданици ли… — Тарина наистина не бе мислила никога за тези неща.

— Няма какво да умуваш! Не мога да повярвам, че не са ти казали! — изфуча още един път вещицата. — Всичко ли трябва да правя сама?

След което въздъхна дълбоко и прочувствено, отметна назад тежката си сребриста коса и повтори:

— Трябва да отидеш, да победиш змея и да освободиш водите на извора. Иначе — всичките сте дотук!

Тарина я погледна подозрително:

— Ти каква полза имаш от това? Никой никога не е чувал вещица да помага на хората безплатно!

— Имам си отдавнашен спор с Феята на лятото, а това е нейна работа. Да не мислиш, че един змей има толкова акъл, че да измисли сам подобен пъклен план? Само тя го е подучила! Но няма да стане на нейното!

На Тарина почти не й се наложи да размисля.

— Няма да го направя! — отсече. — Няма да участвам в игричките ви. Освен това, сигурна съм, че лъжеш. Цялата история е съшита с бели конци — вещица на зимата, която търси някой да й свърши мръсната работа, че да не се възцари вечна зима?! Без мене!

— Ти… ти… ТИ! — изписка възмутено Фей и лицето й се покри с грозни сини петна, докато се опитваше да си поеме въздух. — Как смееш?!

— Без мене! — повтори Тарина и тропна с крак, забравила, че се носи във въздуха.

Когато след секунда се изправи насред снега, край нея вече нямаше никого. Вещицата бе отлетяла сред бясното фучене на Северния вятър, като скърцаше със зъби и съскаше нещо неразбираемо. Тарина не би казала, че й липсва особено. Не можеше обаче да се отърси от усещането, че в думите й все пак е имало зрънце истина… Нито пък да изтрие от мислите си последното й злокобно предупреждение:

— Каквото и да правиш, глупаво момиче, предсказанието трябва да се сбъдне!

Разрови замислено пряспата пред себе си с босия палец на крака си, след което се зачуди какво да прави. Не че имаше особено голям избор. Очевидно се намираше доста далече от собствения си замък и слънчевата му градина (независимо от сушата, за царския дворец вода винаги се намираше). Студът вече не й пречеше, а и сякаш не оказваше никакво влияние на тялото й. Безспорно, полупрозрачната нощница не бе най-подходящото за пътуване облекло, но пък тук нямаше кой да я види. Не беше сигурна дали е възможно да се върне у дома, ако тръгне към планината. Тя обаче бе единственият й ориентир в това странно и непознато място, което само бегло напомняше собствения й, изсушен от жегата и безмилостното слънце свят. Може би, ако бе достатъчно упорита…

Така че тръгна. Вървеше бързо, крачките й бяха леки, а краката й сякаш сами избираха пътя си. Убедена бе, че няма да й отнеме дълго. Освен това (поне за момента) не усещаше нито умора, нито глад или жажда. Колкото и да й бе неприятно да го признае, беше благодарна за тази особеност на това иначе неприветливо и негостоприемно място.

Не знаеше колко дълго е вървяла — не можеше да се ориентира по слънцето — но когато вдигна поглед към планината пред себе си, стреснато спря. Имаше чувството, че не просто не се е приближила; като че бе дори по-далеч от преди. Чуваше воя на вятъра… сега към него се примеси и един зловещ, подигравателен кикот. Не се и съмняваше чий е. Усещаше да я наблюдават нечии очи, вероятно повече от един чифт. Внезапно я побиха тръпки. Нима вещицата знаеше нещо, което не й бе казала?

Тръсна глава и ускори ход. Нямаше намерение да се предаде толкова лесно. Очите продължаваха да я следват, по някое време й се стори, че забелязва ниски тъмни сенки да се плъзгат в сумрака край нея. Не им обърна внимание. Без да е сигурна защо точно, изпитваше увереност, че не могат да й навредят. Защо не се приближаваше проклетата планина?!

Спря отново, когато се убеди, че ще й трябва нов план. Нямаше смисъл да продължава така — целта й изглеждаше все така далечна, ако не и повече. Помисли си, че докато тя си губи времето тук, хората й страдат в безводната, изгорена от слънцето пустиня, в която бързо и сигурно се превръщаха земите й. Дали не трябваше все пак…

— Защо спря? — разнесе се край нея острият, подигравателен глас на вещицата. — Схвана ли вече, че няма как да стигнеш сама?

Не я виждаше, но усещаше присъствието й. Трябваше да действа предпазливо, ако искаше изобщо да постигне нещо.

— Какво е това място? Защо не мога да се добера до планината?

— А-а-а, значи сега искаш да стигнеш до планината, така ли? Да не би да си промени решението?! — Притежателната на гласа изникна като че от нищото и застина точно пред нея.

— Именно — потвърди Тарина бързо и спокойно. — Просто няма да го направя, защото ти си ми казала или защото имаш зъб на Лятната фея.

Вещицата присви очи подозрително и я измери от глава до пети. Тарина отвърна внимателно на погледа й. Разбира се, нямаше нужда да й казва, че възнамерява да се измъкне от тук по възможно най-бързия начин и да зареже цялата идиотска история в мига, в който й се удаде удобен случай. Щеше да се справи с проблема, без да убива змейове и да се намесва в свадите между господарките на лятото и зимата. Може би щеше да се обърне за помощ към съседите си… принц Барно и майка му отдавна правеха намеци, че с удоволствие биха заздравили връзките между двете царства. Дошъл бе моментът да покажат колко искрени са намеренията им.

На глас обаче заяви само:

— Говоря сериозно. Впрочем, принцесите не лъжат — за разлика от вещиците. Нима не го знаеше?

Вещицата се намръщи, но не пожела да покаже, че съществуват неща, неизвестни дори на нея. Вместо това повдигна заострената си брадичка и запита пискливо и злорадо:

— И какво точно смяташ да правиш в такъв случай?

— Ами, очаквам да ме изведеш от тук, да ме върнеш у дома, да ме въоръжиш и да ми обясниш как точно да убия змея.

Вещицата се залюля на пети във въздуха пред нея и се разкикоти толкова силно, че сивата й коса се развя зад гърба й като странно покривало.

— Заб-ра-ви! Ще ти помогна само с придвижването, от там нататък се оправяш сама. Ах, да — и никакво връщане у дома, преди да довършиш змея!

Тарина сви устни, но не посмя да възрази. Не бе в позиция да спори или да изисква. След миг обаче, когато видя съществото, появило се като че изпод земята в краката им, й се прииска да го бе направила. Ниско, черно и космато, то приличаше на нескопосана кръстоска между плъх и куче. Грозното му маймунско лице се кривеше, все едно бе изяло нещо много горчиво, червените му очи налудничаво се стрелкаха между двете им, а между дългите, извити жълтеникави зъби бе провиснал отвратителен сиво-син език, който изглеждаше обложен с някаква невъобразима гнусотия. Тя едва се сдържа да не изпищи, досетила се, че вижда една от сенките, които я следваха по-рано.

— Това е Пук — обяви вещицата. — Пук е горски дух. Той ще те отнесе до Сивата планина… сама няма да стигнеш и след хиляда години!

Разхили се отново на нещо свое си, след което рязко махна с ръка и нареди:

— Хайде, качвай се! Какво чакаш?

Тарина невярващо изгледа първо нея, после ужасното същество в краката й и инстинктивно отстъпи назад. Съществото изръмжа. Тя направи още една крачка назад, вещицата се разкикоти още по-силно… и неочаквано дори и за себе си, принцесата се ядоса. Пристъпи към плъхокучето, перна го по носа, подбра полите на нощницата си и го възседна. Съмняваше се, че ще я издържи, но с учудване установи, че не само няма опасност да се строполи под нея, ами и всъщност гърбът му е доста удобен. Намести се и здраво сграбчи сплъстената козина на врата му.

— Хайде, дий! — подвикна му, защото не знаеше какво да каже.

То се протегна, леко се разтръска… и полетя напред. Добре че се беше хванала. Придвижваха се толкова бързо, че тя за първи път си помисли, че може и да успее.

Веднага обаче разтърси глава и отхвърли еретичната идея. И да стигнеха — какво? Не си въобразяваше, че би могла да убие истински змей, дори и да имаше желание да го прави. А тя нямаше. От тази гледна точка може би не биваше да бърза с пристигането.

Не знаеше колко време са пътували; загуби представа и за разстоянията — околността изглеждаше все така еднообразна, сиво-бяла и равна. Вятърът свиреше още по-остро в ушите й, косата й се развяваше зад гърба. Ушите на горския дух бяха присвити назад и почти допираха носа й. Радваше се, че в момента е запушен, защото бе сигурна, че от козината му се разнася отвратителна воня.

Въпреки това, напук на обстоятелствата, непознатото, към което се носеше с опасна скорост, несигурния си приносител и новопоявилото се стържене в стомаха… Тарина просто заспа. Никога не подценявайте уморена принцеса.

* * *

Събуди се рязко, без предупреждение. Веднага установи, че вече не се движат; липсваше свиренето в ушите й, с което почти бе свикнала. Беше завита с нещо топло и меко и се чувстваше отпочинала и обнадеждена.

В следващия миг скочи като попарена и обвинително погледна надолу. Пук отвори едно мътно червено око и се прозя широко, при което разкри — можеше да се закълне в това — поне шест реда остри зъби. Без изобщо да се замисля, замахна с крак и го затрупа със сняг. Плъхокучето се изправи, отръска козината си и я погледна обидено. От гърлото му се разнесе ниско ръмжене, което бързо премина във вой. Тя изобщо не се учуди, когато различи думи сред неприятния звук:

— Г-р-р… да не мисли… гр-рр… че на Пук пр-р-риятно… гр-гр-гррр… ’Ма тя нар-р-ред-ди… гр-рр…

Засрами се малко от поведението си — съвсем незначително, но все пак. Може би й бе проличало, а може и на Пук да не му пукаше за извинението, което не получи. Във всеки случай, горският дух не каза нищо повече, доотръска се и подви предните си крака. Когато тя не реагира, той нетърпеливо извърна остра муцуна към нея и излая съвсем като куче. Сепната, Тарина побърза да се покатери върху гърба му. Докато се наместваше, вдигна поглед — и застина.

Наистина се бяха приближили. Все още не бяха стигнали планината, но тя определено бе по-близо. Осезаемо по-близо. Издигаше се, притихнала и мрачна, и закриваше хоризонта. Мръснобелият й връх се губеше някъде високо в небето, надвиснало и схлупено. Тарина потрепери. Студът се завръщаше и тялото й протестираше.

Пук отново се хвърли напред и тя за пореден път щеше да падне. Той обаче изви тялото си в последната секунда, преди това да се случи, така че принцесата остана на гърба му. Побърза да зарови пръсти в топлата козина и установи, че вече не я интересува дали е мръсна и сплъстена и дали мирише. Усещането, че не е сама, беше приятно.

Този път не заспа. Гледаше с широко отворени очи право напред, към планината, която нарастваше все по-заплашително пред тях. Вятърът почти не се усещаше, може би спиран от внушителното присъствие отпред. Вероятно благодарение именно на липсата му — очите й вече не сълзяха и тя виждаше идеално — съзря странното нещо, което се бореше със снега.

Толкова рязко дръпна козината му, че плъхокучето почти се изправи на задните си крака.

— Г-г-гъкво? — изгъгна то и отново оголи зъби.

Тя се изправи и скръбно огледа нощницата си, която вече не приличаше на нищо.

— Пред нас има нещо — посочи към черното, гърчещо се в снега създание.

Пук го стрелна с поглед и веднага се обърна отново към нея:

— Н-нег-рр… не влиза в гр-р-р… уго-гр-р-вор-р-рката… Гр-р…

Тарина се изпъна в целия си ръст — около метър петдесет и седем — и сложи ръце на кръста си. Това бе поза, от която трепереше дори началникът на царската армия.

— Отиваме там!

— Г-р-р… глупава гр-р… пр-р-ринцеса… гр-рр…

— Моля?! — Гласът й се извиси опасно.

Не оставяше място за преговори. Плъхокучето не бе по-смело от каления воин, така че само сви уши и клекна. Тя го яхна отново и то се впусна към съществото пред тях. Движеше се обаче значително по-бавно от преди малко. Явно по този начин показваше недоволството си. Тарина нямаше нищо против, стига в крайна сметка да станеше нейното.

Приближиха се и тя успя да огледа нещото, което бе привлякло вниманието й. Приличаше на огромна черна мравка, само дето имаше жило, което в момента безсилно биеше по снега, в който странното насекомо бе затънало. Тя не можеше да си представи как точно е успяло да се обърне по гръб, но в момента ровеше с всичките си шест крака, а дългата черна опашка се мяташе и разхвърляше пръски сняг и лед наоколо.

Слезе от гърба на Пук и предпазливо пристъпи напред.

— Не тр-рябва… гр-р-р… пр-рави така, гр-р-р — спря я гласът на горския дух, но тя не се обърна. — Не се пр-риближ-жава, гр-р-р… отр-ровно е, гр-рр.

Едва тогава го погледна. На лицето й се изписа презрителното високомерие, наследено от поколения владетели, което можеше да спре цяло стадо разбеснели се мравкоподобни отровни гадини. Пук само се сви и закри с лапи муцуна, а тя пристъпи спокойно и с едно добре премерено движение прикова отровното жило към земята с босия си крак. Останалите крайници на насекомото застинаха за миг във въздуха, след което се размятаха още по-неистово, което изобщо не я впечатли. Изчака няколко секунди, но след като видя, че няма да се успокои, се наведе, сграбчи го през средата за твърдата черна обвивка, след което го обърна и едновременно с това отскочи колкото можеше по-далеч. Съществото замръзна. Прибра крака под тялото си и навири опашка, а жилото застрашително се разлюля на височината на гърдите й, но никой от двамата не помръдна. После то все така изненадващо се отпусна и внезапно срещу нея се оцъклиха двете най-черни очи, които бе виждала.

— Благодаря… — разнесе се срамежливо тънко гласче, което като че ли идваше изпод триъгълната глава на „мравката“.

Разбира се, Тарина вече не се учудваше на нищо, камо ли пък на говорещи насекоми. Освен това съзнаваше, че няма време за любезности, тъй че само попита:

— От тук нататък ще се оправиш ли?

Нещото кимна, при което се разнесе скърцане като от недобре смазани панти на тежка дъбова врата, и тя се врътна на пети.

— Почакай… чакай мъничко! — изписка мравката, така че се обърна отново. — Вземи това…

После пъргаво се придвижи към нея, надигна глава и със странен гъргорещ звук изплю в краката й лъскаво белезникаво топче колкото орех.

— Какво е? — гнусливо го побутна с палеца на крака си Тарина, която подозираше, че става въпрос за яйце, а нея самата взимат за глупачката, която ще отгледа кукувичето.

— Вълшебно зърно! — изквича насекомото. — Внимателно, лекичко!

Зад нея Пук наостри уши и се надигна. Принцесата веднага схвана, че е нещо наистина важно, така че откъсна едно парче от вече достатъчно преживялата си нощница, уви зърното в нея и попита:

— Какво прави?

— Мож-же гр-рр… нахр-ран-ни, гр-рр… цяла стр-ран-на с него, гр-рр… — разнесе се зад гърба й гърленото и почти неразбираемо ръмжене на плъхокучето.

Мравката кимна в потвърждение.

Тарина не им повярва, разбира се, но направи вързопче от откъснатата ивица плат и го привърза на кръста си.

— Можеш да го посадиш в най-неплодородната почва, в най-лютата зима — и ще поникне жито, готово за прибиране! — подвикна зад гърба й мравенещото. — Няма нужда да го поливаш, не му трябва и слънце — расте и си зрее!

— Благодаря! — отвърна принцесата, която вече се бе покачила на гърба на Пук. — Ще го имам предвид.

После потупа по врата вече нетърпеливо потръпващия си транспорт, махна с ръка на насекомото, което скоро остана далеч назад, и отново впери поглед в Сивата планина. Намираха се почти в подножието й, когато осъзна, че гладкият като стъкло път, по който летяха, е всъщност замръзналата повърхност на Зелената река. За малко да й прилошее. Започваше да усеща, че нещата въобще няма да са толкова прости… Като нищо щеше да се окаже, че да се изправи срещу разгневен змей ще е по-безопасно и лесно, отколкото да се възпротиви на волята на вещицата и зимата.

Така се бе замислила, че почти пропусна поредното странно същество, изпречило се на пътя им. А и Пук се правеше на разсеян и се опита да подмине змиеподобното хвъркато, заклещено в леда. Тя обаче усети колебанието, което забави за миг крачките му и побърза да вдигне поглед. Този път плъхокучето не се възпротиви, макар неодобрението да струеше от влажните му червени очи.

— И това ли е отровно? — поинтересува се.

— Гр-р-р… — само отвърна Пук.

Тя остана с впечатление, че би свил рамене, ако имаше.

— Ясно — измърмори, докато пристъпваше внимателно към псевдовлечугото.

То бе престанало да удря по леда с миниатюрните си ципести криле, които като че му служеха само за украса, и сега я наблюдаваше подозрително.

— Искам да ти помогна да се измъкнеш — съобщи му, — но нямам никаква представа как. Въобще… какво е станало тук?

— Реката замръз-з-зна… из-з-зведнъж-ж-ж, както с-си ловях вечерята — разнесе се високомерният отговор. — Очевидно е, не мис-с-слиш-ш ли?

— А-ха — спря тя на две крачки от него. — И сега какво?

То я стрелна с презрителния си жълт поглед, след което неочаквано се изплю в нейна посока. В краката й се разнесе съскане, вдигна се малко пара и зейна дупка, в която мътно проблясваше зеленикава вода. Тарина рязко си пое въздух и вдигна очи към люспестата гадина.

— Може да пробваш-ш с-с това — обясни последната.

— Какво — да плюя по леда, докато се разтопи ли?

Никога не си бе представяла, че ще чуе крилата змия да въздиша. От друга страна, не си бе и представяла, че ще види крилата змия.

— Ще из-звадиш-ш един от з-зъбите ми и ще раз-зто-пиш-ш леда с-с него! — нареди змията.

Принцесата не зададе очевидния въпрос — защо просто не продължи да плюе, предполагайки, че отговорът няма да й хареса. Влечугото обаче сякаш четеше мислите й:

— Ще с-се изгоря! З-затова! — от възмущение почти бе престанало да съска.

Тарина изпита неприятното усещане, че този път няма да й се размине — най-малкото щеше да пострада от отровата, ако не и по-лошо. Благородната й кръв обаче не й позволяваше да подмине изпаднало в беда същество, пък било то и отровно влечуго. Така че събра остатъците от куража си, приближи се и се зачуди как точно да измъкне отровния зъб.

— Прос-с-то го хвани! — заповяда й нетърпеливо змиеподобното, заизвива онази част от кафявото си люспесто тяло, която бе останала над леда и протегна към нея малката си плоска глава. От усилието очите му се изцъклиха.

Тарина пристъпи още малко напред, протегна ръка и хвана единия стърчащ остър зъб. Нещо влажно и лепкаво (и вероятно — раздвоено) за миг се уви около пръстите й и тя политна назад от изненада и отвращение. Когато възстанови равновесието си, видя, че в юмрук е стиснала зъба, от който се процеждаше златистозелена отрова и капеше на леда. За малко да го изпусне, толкова се стресна. Все пак се спря навреме, като вместо това побърза да начертае кръг около окованото в леда гърчещо се тяло. Прокарваше върха му по замръзналата повърхност, която веднага се разтапяше. След малко се образува дупка, в която змията щеше да потъне, повлечена от ледените си окови, ако Тарина не бе побързала да я сграбчи. Двете се търколиха далеч от плискащата се мътна зеленикава вода, като принцесата успя да се извърти в последния момент, така че да не се приземи точно върху отровния връх.

— Не с-с-се без-з-спокой! Мис-с-сля, че свърши всичката.

— Мислиш?! — задъха се и Тарина и с последно усилие замахна със зъба.

Собственичката му бе права — отровата вече не действаше. Ударът обаче бе достатъчно силен, за да разтроши леда, който все още стягаше като странна поличка люспестото тяло. Наоколо се разпиляха синьо-бели парчета, сред които кафявите люспи изглеждаха като късове тиня. Махна опашка, плисна вода и змиеподобното същество изчезна в дупката, а Тарина остана да примигва невярващо над нея. Само след миг обаче плоската глава надникна отново:

— Паз-зи з-зъба… в него има могъща с-сила, която може да с-сраз-з-зи цяла армия!

Нов плисък — чак сега разбра, че онова, което бе помислила за крила, бяха всъщност перки — и тя остана сама на леда. Пук все така се държеше встрани. Погледна недоверчиво сгърчения зъб, който сега изглеждаше малък, изхабен и непотребен. Съмняваше се, че ще има полза от него, но реши, че може да си го запази за спомен, така че откъсна още една ивица от нощницата и го върза за другото вързопче.

— Да вървим — подкани плъхокучето и плесна с ръце.

Странно, но в момента се чувстваше обнадеждена и готова за подвизи.

Пук не отвърна, само подви предните си крака и я изчака да се качи на гърба му, след което се понесе право напред. Движеше се толкова бързо, че тя отново усети свистенето на вятъра в ушите си… и го приветства като стар приятел. Имаше чувството, че са се пренесли в пространството — толкова скоро планината не просто се изправи отпреде им, а ги обгърна и се затвори около тях.

Скоростта намаля, което бе съвсем естествено. Прекосяваха гората, покриваща подножието и едва сега Тарина разбра откъде идва името на планината. Дърветата бяха черни и мъртви, оголелите им клони надвисваха над пътника като тъмна прокоба. Снегът се сивееше между тях като плесен, колкото да смекчи съвсем леко черното — и само отдалеч. Безрадостно, унило място. Искаше й се да се махне от тук по възможно най-бързия начин.

Все още следваха реката, която все повече се стесняваше, а ледената й покривка изтъняваше. Скоро обаче предпазливостта надделя и навлязоха в гората. Принцесата сведе ниско глава над шията на плъхокучето и надничаше от там, само когато излизаха на някоя открита поляна. Точно на едно такова голо място, по средата на което стърчеше едно-единствено разкривено дърво, откриха третото странно същество. Този път Пук сам се приближи, явно примирен, и я изтръска от гърба си с предупреждението:

— Пази се от дър-рвото, гр-р-р…

Тя го погледна въпросително, но той не добави нищо повече. Принцесата се захвана да обикаля дървото, в чиито гъсти клони се бе заплело нещо хвъркато, което приличаше едновременно на прилеп и бухал. Странната птица спря да пляска с кожестите си криле и започна да върти глава и да я следи с огромните си кръгли очи. Тарина не можеше да забележи опасността, за която я бе предупредил Пук, но установи, че клоните са покрити с някаква гъста и лепкава смола. Цялата корона бе огромен капан. Дали самото дърво се канеше да погълне плячката си, или ловецът се спотайваше някъде и я чакаше да се омаломощи?

Нямаше време за много размисли, нито пък кой знае какви варианти за действие — плененото създание бе твърде нависоко, за да го стигне с ръка. Със смътната надежда наистина да притежава някаква сила, тя измъкна зъба и го заби почти докрай в дебелия ствол.

А после благодари на бързите си рефлекси, защото ако не бе отскочила в същата секунда, щеше да бъде пометена. Дървото се гърчеше и — не, не си въобразяваше — пищеше с почти човешки глас, клоните се размятаха и биеха във въздуха и по земята, навсякъде се разхвърчаха мръсни парцали сняг. Това обаче не продължи дълго; когато в крайна сметка се укроти, принцесата забеляза тупналата на земята, вече свободна, птица. Тя замаяно мигаше с очи, големите й розови уши бяха клепнали, сивата й перушина бе разрошена и покрита със същата лепкава слуз, която я бе държала в плен — но иначе изглеждаше невредима.

Тарина отиде до нея с няколко широки крачки, вдигна я от земята и започна да я почиства. В знак на благодарност получи няколко следи от нокти и клъвване с острия клюн, а пилето изхвърча от ръцете й и кацна на един нисък клон в началото на гората. Тя се изправи, погледна със съжаление издраните си ръце и се накани да продължи пътя си, но ниското му глухо бухане я накара да се обърне отново. После разтърка очи, убедена, че й се е привидяло — сторило й се бе, че й намигва. А когато свали длани от лицето си, мярна само отдалечаващата се опашка на птицеприлепа. Пук се стрелна покрай нея, подскочи няколко пъти към клончето, на което бе кацнал бившият пленник допреди секунди, след което приседна на задните си лапи и отчаяно зави. Тя отиде до него и го потупа по главата:

— Спокойно де, спокойно! Какво толкова е станало? Да не ти беше приятел?

Остро излайване изрази несъгласието му и с насочена нагоре муцуна Пук й се сопна:

— Не др-р-рънка гр-рупости! Ей там, гр-р, свали!

Чак сега тя забеляза воала, който леко се полюшваше сред клоните. Посегна и внимателно откачи тънката като паяжина материя с цвят на лунна светлина и възхитено се загледа във фината бродерия — хора, замъци, животни и птици, каквито никога досега не бе виждала.

— Изр-работено от феи тъкачи — изгъгна плъхокучето. — Може да напр-р-рави др-рехи за всички хор-ра и няма да свър-рши… Пр-рощален подар-р-рък.

— Ах! — успя да възкликне само тя и внимателно сгъна и прибра воала. За разлика от предишните благодарствени дарове, този поне бе красив. Посегна да се качи на гърба на Пук, но той отскочи и изръмжа:

— Не забр-равя зъба! Пър-рво зъба!

Тя въздъхна, но се подчини. Изтегли забития дълбоко зъб — наложи й се да се подпре с един крак на ствола и да дърпа с всички сили — след което бързо се отдалечи с чувство на облекчение, че дървото не показва никакви признаци на живот.

— Сега вече ще тръгваме ли?

Той не отвърна, само се приведе, за да й е по-удобно, а после се запромъква през сгъстяващата се гора. Ставаше все по-тъмно и Тарина се зачуди как ли вижда пътя, но не посмя да го попита. Изкачваха се, но светлината намаляваше, не се виждаха вече и поляни. Едни и същи черни, сякаш обгорели дървета — само дето сега всичките й изглеждаха живи. Усещането, че я наблюдават, се засили… на няколко пъти й се стори, че мярва проблясването на яркочервени очи край себе си, но прехапа език и премълча. Под нея Пук започваше да показва признаци на умора — задъхваше се и стъпките му ставаха по-несигурни. Наклонът ставаше все по-стръмен, клоните — все по-ниски. Пук избоботи нещо, което й заприлича на „Още малко, още малко, гр-р-р!“.

Най-накрая, с едно последно усилие, той изскочи на открито. Намираха се на остър, скалист връх, чийто тъмносив цвят се сливаше с цвета на небето. Тарина си помисли, че нощта най-сетне настъпва, макар да не виждаше нито една звезда и не можеше да е сигурна. Току до тях лъщеше гладката повърхност на замръзналата река. Поточе, всъщност — на това място тя бе толкова тясна, че можеше да я прескочи без усилие. Стори й се, че чува бълбукането на водата под леда и сърцето й малко се отпусна. Слезе и тръгна към източника на звука.

— Пук дотук — сепна я внезапно ниският глас на горския дух. — Пр-родължава сама. Защо не даде подар-ръците? Няма да тр-рябват повече!

А после се разля тих гърлен лай, който, незнайно защо, й прозвуча като кикот. Като че й казваше, че няма да има възможност да ги използва след срещата си със змея. Потрепери.

Канеше се да му откаже, после обаче размисли. Върна се и му подаде двете вързопчета.

— Ще задържа воала, харесва ми. Ако искаш и него, ела с мен!

Плъхокучето не отвърна нищо, но не я и последва, когато тръгна по течението на потока. Може би си въобразяваше, но й се стори, че вижда съжаление в червения му поглед.

Разтърси рамене и продължи напред, без да се обръща. Шумът, който приличаше на ромолене на вода, се усилваше и скоро тя започна да подтичва, обнадеждена. Почти веднага й се наложи да завие — потокът обикаляше склона на планината — и когато спря, за да си поеме дъх, пред очите й се разкри гледка, която нямаше да забрави до края на живота си.

Намираше се пред отвора на огромна пещера, зейнала като черна рана в сърцето на планината. От нея извираше — бързоструен и сребрист — ручеят, който в долината бе познат като Зелената река. След двайсетина разкрача обаче пътят му бе препречен с няколко огромни камъка, водата се разливаше на равната площадка пред входа на пещерата и образуваше малко езеро. Между камъните имаше пролука, от която потокът отново хукваше надолу, но почти веднага замръзваше. А насред вирчето в момента се плацикаше… един златист змей.

— Да си направи вана… — прошепна тя невярващо и пред погледа й се спусна червена пелена. — Да си направи вана, небеса!

Втурна се към него, без изобщо да помисли. За секунди се бе покатерила на най-високия камък и кресна право в ухото му:

— Ти… ти… ти… Долен гущер такъв!

Рефлексите й за пореден път я спасиха, този път от овъгляване. Случиха се няколко неща едновременно: стреснат от неочакваната й поява, змеят скочи на крака и избълва огнена струя в нейната посока; тя загуби равновесие, изпищя и цопна във водата; той се сепна още веднъж, дръпна се рязко, удари палеца на крака си и пльосна до нея, при което изплиска почти цялата вода от импровизираната си вана.

Малко по-късно тя с наслаждение дооглозгваше парче от ужасно вкусната си пилешка кълка (поне се надяваше да е пилешка) и отпиваше от резливото медночервено вино, каквото нямаха дори и в двореца. Изпитваше невероятно облекчение, защото — вместо да я направи на въгленче — той внимателно я бе измъкнал с нокът от водата. После я отнесе в пещерата, напали й огън да се изсуши и дори й предложи вечеря. Най-неочакваното от всичко обаче бе, че съсредоточено и търпеливо изслуша целия й объркан разказ.

— Значи си дошла да ме убиеш, така ли?

— Никого нямам намерение да уби… — изфъфли тя възмутено с пълна уста, но този път той не я остави да довърши:

— Защото, нали забеляза — нямам нищо общо с пресъхването на реката. Нито със замръзването й, впрочем. Признавам, че някога гонех и изпарявах облаци, за да си упражнявам мерника — но отдавна не го правя. Нито съм виновен за сушата, нито съм докарал зимата!

Ръката й застина пред устата и тлъста капка мазнина падна върху многострадалната й нощница.

— Зимата?!

Трябваха й няколко минути и безброй въпроси, но дори след тях й беше трудно да приеме чутото: че за краткото време, което бе прекарала в сиво-бялото царство на студа и леда, зимата бе превзела собствения й свят. Беше се развилняла, преждевременна и люта — зима, каквато дори старците не помнеха. Народът й умираше от студ и глад. Хамбарите бяха празни, дърветата замръзваха и се пукаха, под снежната покривка не спяха семена.

Скочи на крака. Не можеше да губи повече време тук, не можеше да остави нещата така. Не бе поела на това пътуване с ясен план, но все пак имаше нещо предвид… затова се обърна към Снуг и го помоли за онова, за което всъщност бе дошла:

— Можеш ли да ме върнеш обратно?

Бе дълбока, безлунна нощ, когато пристигнаха — което бе добре, защото едва ли щяха да предизвикат само удивени погледи, когато се приземиха върху покрива на двореца. Ако можеше да съди по крясъците на стражата, нямаше да е приятно преживяване.

Не че ги обвиняваше де. Когато Снуг за първи път се изправи в цял ръст и тя видя разперените му криле, й се прииска да хукне да се спасява с бягство. Гледката не беше просто внушителна. Той бе огромен, извисяваше се на поне дванайсет стъпки, без да броим опашката, а размахът на крилете му спокойно би могъл да събори някоя обикновена къща.

Всъщност обаче бе внимателен, намести я грижливо на врата си и се постара да не счупи нищо, когато кацна. Докато летеше, държеше главата си високо вдигната, за да й пази завет. Сега Тарина побърза да се смъкне от шията му и да пресрещне стражите, преди да са вдигнали на крак всичко живо.

Не изчака да съобщят за завръщането й, а направо се втурна към покоите на майка си. Не се учуди, че я заварва будна и облечена — ако можеше да съди по малкото, което бе видяла по пътя си насам, положението бе наистина сериозно. Особено я бе стреснала гледката на глутница вълци, която без никакъв страх нахлу в едно малко селце, сдави кучетата на овчарите и отнесе половината стадо пред ужасените погледи на стопаните.

Майка й бе потънала в дълбок разговор с Исха, съветничката си. При вида им, Тарина си отдъхна с облекчение. Трите щяха да измислят нещо, сигурна бе в това.

Обаче утрото настъпи, а те не бяха открили начин за спасение, макар да говориха цяла нощ. След първоначалните приветствени възклицания, Тарина започна да разказва — за ледената пустиня и вещицата на Северния вятър, за дългото пътуване на гърба на горския дух и за странните създания, които срещнаха по пътя си, и най-накрая — за златния змей Снуг, който нямаше вина нито за сушата, нито за зимата. Докато говореше, майка й не спря да ахка и охка — такава си бе тя, майка й — но Исха слушаше мълчаливо. Накрая зададе само един въпрос:

— Какво направи с даровете, които ти дадоха спасените от теб същества?

Когато чу отговора, лицето й помръкна, но пак премълча. Тарина се опита да я разведри, като й показа воала, който бе задържала. Възрастната жена го пое, вгледа се в красивите му дипли и промълви само:

— Хубаво е… но няма да е достатъчно.

Трети ден всички жени в замъка (а и част от мъжете) крояха и шиеха дрехи, а ефирната материя на воала не свършваше. Тарина започваше да си мисли, че е допуснала грешка… възможно бе да е сбъркала, когато се отказа от онези предмети.

Трето утро подред посрещаше, зъзнейки, на върха на най-високата кула. За трети път се взираше напрегнато в небето и търсеше с поглед слънцето, но не го съзираше. Това утро обаче бе различно.

Върна се Снуг.

Забеляза отдалеч блясъка на златните му люспи, който все повече се усилваше. Почувства се необичайно радостна. Не би стигнала така далеч да твърди, че е заради него, но бе приятно да го види.

Змеят направи няколко кръга около замъка и накрая кацна върху наклонения покрив току до нея. Разтвори паст и от нея изпадна нещо черно, космато и треперещо. Тарина се надвеси над перилата, ужасена. Едва бе успяла да разпознае в жалката, тресяща се купчина Пук — толкова бе изпосталял и проскубан. Снуг протегна ноктеста лапа и го спря, преди да се е търколил от покрива, като пътьом изсъска едно ядно: „Мразя псета!“.

— Хей, донеси го тук! Дай го тук веднага!

Змеят притвори презрително само едното си око — сякаш искаше да намекне, че не е домашно куче, което носи неща по поръчка — но после все пак се подчини. Тарина се приведе и започна да разтрива треперещото същество в краката си, а Снуг ги наблюдаваше снизходително, но и леко — може и да си бе въобразила — ревниво. Скочи, за да вземе кърпа, обаче на прага я спря немощното скимтене на горския дух:

— Взех ги, г-р-р… обр-ратно… да вър-рна… Кр-рих се и бягах, гр-рр…

А когато се помести, под тялото му тя видя белезникавото зърно, приличащо на яйце, и съсухрения змийски зъб.

Изминаха още пет дни.

Пук се възстановяваше с изненадваща скорост, предвид преживяното. От разказа му, макар и несвързан, тя схвана голяма част от случилото се. Той се върнал при господарката си и й отнесъл, както му било поръчано, взетите от Тарина дарове. После обаче станало нещо (не се разбра какво точно, защото думите се изгубиха в сумтене и ръмжене, но явно му бяха отказали обещано възнаграждение). Така че издебнал Фей, отмъкнал ги зад гърба й и хукнал към принцесата, преследван по петите от глутница горски и планински духове. Малко преди да стигне замъка, бил нападнат от чудовище (и хвърли злобен поглед към змея, който невинно примигна със зелените си очи), което го грабнало и…

Да, Тарина нямаше нужда от повече обяснения, всичко бе ясно. А и Снуг потвърди, макар от негова гледна точка нещата да звучаха по-различно. Тя заподозря, че ако миризмата й не се бе запазила по козината на Пук, нямаше никога повече да чуе за горския дух. В крайна сметка, змеят недвусмислено бе показал, че мрази всичко, което дори бегло напомня за куче. Даже в момента вероятно преследваше глутниците вълци наоколо.

Това обаче бяха маловажни подробности. Важното бе друго.

Когато се бе втурнала при Исха, понесла зърното и зъба, не бе изпитвала особено доверие в магическите им способности. Не повярва в тях нито когато видя как светна лицето на съветничката, нито когато тя я повлече навън и й нареди веднага да засади зърното направо в коравата заледена земя. Просто го пусна в изкопаната с труд дупка и го забрави.

На другата сутрин обаче, когато излезе на площадката на любимата си кула, не можа да повярва на очите си. Цялата замръзнала, покрита с лед и сняг градина на замъка, бе потънала в зеленина. Нежни фини стръкове се огъваха под напора на вятъра, но не се пречупваха. До вечерта се наляха с тежки златисти класове, готови за прибиране.

И докато Тарина невярващо притичваше между тях, Исха пое нещата в свои ръце — нареди да ги ожънат и овършеят, а после да засадят събраното на полето край замъка. После още веднъж и още веднъж, а след три дни вече можеха да отделят жито и за хляб.

Усещаше надеждата, която се пробуждаше у хората заедно с меката зеленина, която сякаш носеше обещание за пролет.

На петия ден обаче се случи нещастието.

Трябваше да знае, че е прекалено лесно и хубаво, за да продължи.

Когато за пети път след онова най-първо утро излезе и се облегна на перилата, за да се порадва на прекрасния зелен цвят, който значеше спасение, застина ужасена. Зави й се свят и й се стори, че полита надолу, към почернялата земя. Снегът отново бе превзел всичко, покрит с мъртви, сгърчени и потъмнели растения, попарени от неизвестна зла болест.

И сякаш това не бе достатъчно, в този миг дочу сигнала за тревога. През полето летеше конник, газеше погубената им надежда и размахваше червено парче плат.

Нападение.

Хукна по стълбите, като прескачаше стъпала и се придържаше с ръка на завоите, и връхлетя в съвещателната зала едновременно с него. Един поглед към покритите му със сняг и лед дрехи и замръзналите му мустаци й бе достатъчен. Нападната бе западната им граница — онази, която опираше в подножието на Сивата планина и ги делеше от Дивите земи. Срина се на стола до майка си и успя единствено да попита:

— Колко лошо е всъщност?

* * *

Принцът лениво прехвърли крак връз крак и виното в чашата му леко се разплиска. Огънят в камината припукваше и хвърляше весели отблясъци върху стените и мечата кожа в краката му.

— Наздраве, майко! — вдигна тост той. — Замисълът ти вече започва да дава плодове!

— Нали? — усмихна се грижовно кралицата и се облегна до него.

— Ако не бе измислила този план, едва ли щяхме да получим наготово, без да си мръднем пръста, съседното царство. Вярно, че в момента то съвсем не е цветущо и плодородно, каквото беше, а и бъдещите ми поданици все повече намаляват… Но когато спре да духа Северният вятър и зимата се отдръпне, както е според уговорката, бързо ще се възстанови. Впрочем, ти как изнуди старата вещица да го направи?

— Ш-ш-т! — постави пръст на устните му кралицата и се огледа предпазливо. — Знаеш, че трябва да внимаваш какво говориш занапред!

После обаче се усмихна горделиво и доволно:

— Дори и вещиците имат неща, които желаят. Но не мисли за това сега. Трябва да се стягаш за сватба!

— Така е — отвърна й Барно и отново надигна чашата. — Другото няма значение. На всичкото отгоре тя е и хубава…

Вгледа се за миг в портрета на принцесата, за която смяташе да се ожени, а после вдигна очи към майка си:

— Възхищавам ти се. Не се спираш пред нищо. Да ти налея ли?

* * *

С нарастваща тревога бе изслушала доклада на пратеника за изненадващото нападение. Само един удар и бяха понесли такива загуби… а врагът продължавал да напредва. Воините й се бяха оттеглили от граничното укрепление, но нямаха шансове да устоят. Прекалено голяма сила идваше срещу тях.

Не знаеше какво да прави. Предполагаше се, че тя бе наследничката на трона, че ще преведе народа и царството си през всички беди и тегоби, но всъщност бе напълно безпомощна. Чувстваше се недостойна да носи такава отговорност. Искаше й се да избяга и да се скрие.

Майчината длан нежно отметна косата от лицето й и после покри ръката й.

— Ще се справиш, момичето ми… само не губи вяра.

В този миг се разнесе сухият глас на Исха, която отсече:

— Време е да използваш и третия дар.

И Тарина си пое дълбоко въздух, събра сили и се изправи:

— Да вървим.

Стори й се, че стигнаха прекалено бързо, макар да им отне дни напрегната езда. Не разговаряха и почти не почиваха. Имаха цел и трябваше да я достигнат.

Когато обаче изправи малкия си отряд до оределите редици на войската си — и се вгледа в чуждата армия, която заемаше като черно море всичко отпреде й — се почувства като измамница. Сякаш нямаше право да бъде тук и да дава фалшива надежда на хората си, защото всъщност само чудо можеше да ги спаси. А тя не умееше да твори чудеса.

— Хвърли зъба, хвърли го с всичка сила колкото можеш по-надалеч! — прошушна в ухото й Исха, която бе неотлъчно до нея и сега продължаваше да я съветва.

Погледна я уплашено, но вече нямаше път за отстъпление. Нямаше какво друго да направи, освен да я послуша. И без това бяха обречени… поне не би могло да навреди.

Така че се засили и метна зъба към неголямото открито пространство, което делеше двете армии. А после вцепенена загледа полета му, удара в земята, при който той се разпиля на хиляди късчета. Въздъхна и на устните й запариха думите „Това беше“, когато чу приветствен възглас. Вдигна очи и стана свидетел на чудото, за което се бяха молили.

Защото парченцата не се изгубиха на земята; те паднаха като семена на нея и от тях се изправиха хиляди воини, въоръжени до зъби.

И когато ги видя да се строяват в боен ред, Тарина си позволи — поне за миг — да се почувства обнадеждена.

Отпърво враговете като че ли се уплашиха от неочакваната поява на такава бойна сила; след това обаче се престроиха и се впуснаха напред като тъмен прилив. Принцесата и хората й затаиха дъх и гледаха как…

Двете армии се сблъскаха и се отдръпнаха, после се разнесе неистов рев и отново се хвърлиха една към друга, смесиха се и започна сеч. Падаха по много и от двете страни… но изведнъж Тарина съзря нещо, което накара сърцето й да изтръпне от ужас. Защото много от воините зъби се строполяваха, преди да срещнат противника. Просто падаха като отсечени дървета, като покосени. И оставаха на земята — сгърчени почернели тела — досущ като житните стръкове, които бе оплаквала преди броени дни.

Не си беше научила урока, явно.

Вълшебството не действаше. Нито със зърното, нито сега, с родените от зъба войници.

Бяха обречени.

* * *

Фей се завъртя на пети и дългата й пола се развя. Във въздуха се разхвърчаха искри и стените на пещерата закънтяха от кикота й.

Искаха да измамят нея, вещицата на Северния вятър! Не се бе родил още горският дух, който би го направил успешно. И онова глупаво момиче, което се надяваше на чудото на магията…

Вдигна високо стъкленицата. Еликсирът на вечната младост и красота си струваше всичко, дори съюза с иначе безполезните, празноглави смъртни.

Недопустимо бе само Аяна да го притежава. Феята на лятото и без това си беше млада и хубава.

А пък смъртните… те щяха да си получат заслуженото. И кралицата, и противното й синче. А онази глупачка Тарина щеше да научи по трудния начин, че ако бъдат откраднати, вълшебните дарове губят свойствата си. Такава беше природата им.

Фей затанцува из пещерата от удоволствие при мисълта никога повече да не види танца на самодивите посред лято.

* * *

Спасиха се с бягство. Но вражеските пълчища ги следваха по петите и Тарина усещаше — не, знаеше — че не им остава много.

Прибраха се в замъка, но нямаха време да го укрепят. А и тя се страхуваше, че никаква защита няма да ги опази от ужасните орди, които щяха да ги обсадят след броени часове. Свиканият спешен военен съвет не промени нищо, не предложи спасение. Бяха обградени, преследвани едновременно от липса на провизии, на хора и на надежда.

Зимата ги бе обгърнала в покривалото си и им казваше, че нямат изход.

Вторият пратеник я завари, оборила глава на ръцете си и толкова замръзнала, че нямаше сили дори за сълзи. И когато предаде съобщението си и писмото, тя не бе в състояние да разбере. Наложи се майка й да го разпечата. Дори когато й го подаде обаче, Тарина продължаваше да не възприема. Думи, безсмислени думи… Изправи се рязко, когато чу треперещия глас на кралицата:

— Спасени сме!

И потръпна, когато се намеси сдържаната, но винаги точна Исха:

— Разбира се, при условие че…

* * *

Не приличаше на сватбено шествие. Копитата на конете кънтяха по вкочанената земя или затъваха в преспите, празничните чулове бяха изкаляни и се влачеха почти траурно. Каляската на принцесата бе празнично украсена, но притихнала.

Тарина нямаше нищо против принц Барно. Доколкото бе наясно, той бе смел, хубав — и неженен. Освен това, женитбата й с него щеше да разреши всичките им проблеми — неговото царство бе богато и войската му бе силна, а пък той бе обещал да им помогне.

Разбира се, при условие че тя се омъжи за него.

Така че в момента пътуваше към уговореното място, където щяха да се срещнат. Приглади полите на официалната рокля, каквато не бе обличала от години, и се загледа през прозореца — не че гледката беше приятна.

Защо бе недоволна?

Какво точно искаше?

И имаше ли право да иска нещо, когато царството й бе в смъртна опасност?

Стигнаха. Пейзажът бе все така безрадостен, сиво-бял и бездушен. Тя неволно си помисли, че вероятно и бъдещето им е такова. Надникна към шарените посрещачи, но не понечи да слезе. Виждаше ги добре и от тук: гиздавия бял кон, на който се бе покачил напереният, облечен в червено и черно принц. До него от прозорчето на богато украсената каляска надничаше пухкаво лице с неестествено розови бузи.

Нареди да спрат кортежа и с нежелание се измъкна навън, на студа. Изправи се до затъналото в пряспа колело и се зачуди защо изпитва такова нежелание да отиде при тях.

В първия момент забеляза само раздвижването сред придружителите на принца, но после и нейните хора започнаха да се обръщат и да сочат уплашено към небето. Тя обаче чу свистенето на крилете му, така че нямаше смисъл и да поглежда.

Снуг прелетя над главите им и без дори да си направи труда да каца, се насочи право към принца, замахна с опашка и го свали от коня, а после с едно-единствено отваряне на огромната си паст го погълна. След това се оригна доволно и блъвна огън по каляската на кралицата и свитата й. Лумнаха пламъци, конете зацвилиха и се разбягаха, хората се втурнаха, накъдето им видят очите… въобще, настъпи пълен хаос.

Тарина излезе от вцепенението, в което бе изпаднала, и се впусна към него.

Блъсна се с всичка сила в тялото му и изкрещя:

— Какво си мислиш, че правиш?!

Той я стрелна с невинен зелен поглед и обясни:

— Опростих малко нещата. Спасих те, по-точно. Ти май не знаеше, че нападението бе тяхно дело? Както, впрочем, и всички други беди, които ви сполетяха.

Няколко часа по-късно (по-голямата част от които прекара в опити за успокояване на собствените си хора), след като бе научила цялата история за съюза между кралицата и Фей, Тарина се съгласи с него. Да имаш змей на разположение доста опростяваше нещата.

— Хайде да вървим — усмихна се и го потупа по крака (стигаше точно до третата плочка под коляното му). — Имаш доста лед и сняг да разтопяваш, преди да заживеем щастливо до края на дните си.

* * *

На една скрита поляна дълбоко в сърцето на Старата гора, Феята на лятото също се усмихна доволно. Собственият й план бе проработил — и то доста по-успешно от онзи на Фей. Тя погали по русата глава спящата в краката й самодива и се зачуди кога ли щеше вещицата да разбере, че еликсирът й е подменен и не действа? По-точно действа, но по съвсем неочакван начин. Би трябвало да е достатъчно заета да оправя последствията от употребата му, за да следи Северния вятър и да тормози хората и помагащия им змей. Впрочем, и друго й бе интересно… чудно, дали Снуг щеше да покаже на принцесата, че може да се превръща в човек?

Въздъхна удовлетворено и си каза, че каквото и да се случи, лятото все пак ще настъпи.

Издание:

Заглавие: Мечове в леда

Издание: първо

Издател: ИК „Екопрогрес“

Град на издателя: София

Година на издаване: 2011

Тип: сборник разкази

Националност: българска

Печатница: ИК „Екопрогрес“

Редактор: Адриан Лазаровски

Коректор: Бранимир Събев

ISBN: 978-954-9447-86-6

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/1897

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Александър Драганов. Предговор

Александър Драганов

Александър Драганов. Сказания за Ледената планина

Александър Драганов. Лихварят

Бранимир Събев

Бранимир Събев. Кулата в Леденото езеро

Васил Мирчев

Васил Мирчев. Златният Вълк

Иван Димитров

Иван Димитров. Пратка от Египет

Станьо Желев

Станьо Желев. Сянката на Магьосника

Яна Маркова

Яна Маркова. Подменена приказка

Допълнителна информация

Заслуги