ДЖЕФРИ АРЧЪР

12 КЛОПКИ

Превод: Цветана Генчева

chitanka.info

Голяма част от дванайсетте разказа са създадени по действителни случаи. Нещата никога не са такива, каквито изглеждат на пръв поглед. Всеки един от дванайсетте разказа е наситен с въздействащи герои, има неповторим сюжет и неочакван край.

Осъден за убийство е убеден, че жертвата му е жива… Жена на магистралата се опитва да се отърве от преследвача си… Млада художничка успява да пробие в света на изкуството… Пресметлива красавица търси съвършения подарък за рождения си ден… Иракчанин, избягал от режима на Саддам Хюсеин, се озовава ненадейно в родната си страна. Във всеки разказ назрява неразрешим на пръв поглед проблем, който трябва да бъде избегнат. Как ще реагират героите? Как бихте постъпили вие? Всеки един от разказите завършва с обрат, във всеки един е вплетено елегантно и неочаквано отмъщение.

Този сборник разкази утвърждава славата на Джефри Арчър като майстор разказвач от световна класа!

На Крис, Каръл… и Алисън

СЛЕД ПРОЦЕСА

Дори не знам откъде да започна. Нека първо да обясня защо съм в затвора.

Процесът продължи осемнайсет дни, през които местата за публиката бяха запълнени до краен предел още преди съдията да влезе в залата. След като съдебните заседатели в Кралския съд на Лийдс се оттеглиха за почти два дни, се чу, че не успяват да постигнат единомислие. Бяха изминали повече от осем часа, откакто съдия Картрайт бе съобщил на говорителя на съдебните заседатели, че не е задължително да стигнат до единодушно решение и е готов да приеме присъда при мнозинство десет на двама. Когато след защитата се заговори за пречки, които спъвали работата и решението на съдебните заседатели, пуснаха се слухове дори за повторно гледане на делото.

Неочаквано коридорите зажужаха, съдебните заседатели влязоха в залата един след друг и заеха местата си безмълвно. И публиката, и представителите на пресата се втурнаха обратно. Всички впиха погледи в говорителя, дребен закръглен мъж, на пръв поглед веселяк, в двуредно сако, раирана риза и пъстра папийонка, който видимо полагаше усилия да остане сериозен. Струваше ми се, че е от хората, с които при други обстоятелства бих пил по бира в местната кръчма. Само че сега не можеше и дума да става за други обстоятелства.

Докато се качвах по стълбичката към подсъдимата скамейка, погледът ми попадна на красива блондинка, която бях забелязал в залата от самото начало на процеса. Питах се дали посещава всички сензационни процеси за убийства, или този имаше някакво специално значение за нея. Бе очевидно, че не се интересува от мен и както на всички присъстващи в момента, вниманието й бе погълнато от говорителя на съдебните заседатели.

Секретарят на съда, с перука и дълга черна тога, се надигна и прочете от картичка думите, които подозирах, че знае наизуст.

— Моля говорителят на съдебните заседатели да се изправи.

Дребният възпълен веселяк се надигна бавно.

— Отговорете на въпроса ми с „да“ или „не“. Господа съдебни заседатели, стигнахте ли до заключение, одобрено от минимум десетима от вас?

— Да.

— Господа съдебни заседатели, виновен или невинен е подсъдимият?

В залата настана пълно мълчание. Не смеех да откъсна очи от говорителя с шарената папийонка. Той се изкашля, за да прочисти гърлото си и каза…

Запознах се с Джереми Алегзандър през 1978 година, на учебен семинар в Бристол, организиран от Конфедерацията на индустриалците на Великобритания. Петдесет и шест британски компании търсеха начини да открият клонове в Европа и се бяха събрали за подробни инструкции във връзка със законите на Европейската общност. По времето, когато се записах за участие, „Купърс“, компанията, която ръководех, разполагаше със сто двайсет и пет автомобила с различен тонаж и габарити и се превръщаше с бързи темпове в една от най-големите частни спедиторски фирми във Великобритания.

Баща ми я бе основал през 1931 г. и в началото бе разчитал на три превозни средства — две от които теглени от коне и кредит от десет лири лимит, отпуснат от местната банка „Мартинс“. Когато през 1967 г. се превърнахме в „Купърс и син“, компанията разполагаше вече със седемнайсет автомобила, някои с ремаркета, и осигуряваше превоз на стоки в цяла Северна Англия. Моят старец обаче бе категоричен, че не желае да повиши кредитния лимит от десет лири.

Веднъж, при рязък спад на пазара, предложих да разширим дейността си и да се огледаме за нови възможности в бизнеса, дори да се насочим към континента. Баща ми не пожела и да чуе.

— Не си струва да се поема такъв риск — заяви той.

Нямаше доверие на хората, родени на юг от река Хъмбър, камо ли на жителите от другата страна на Ламанша.

— Щом Господ Бог ни е разделил с тази ивица вода, значи е имал основателна причина — отсече категорично той.

Бях готов да се изсмея, но знаех, че говори напълно сериозно.

През 1977 г. навърши седемдесет и макар и неохотно се пенсионира, поех ръководството и започнах да обмислям как да осъществя някои от идеите, за които бях се борил през последните десет години, въпреки че бях наясно с неодобрението на татко. Европа бе само началото на разширението, с което планирах да се заема. Имах намерение след пет години да пусна акции на борсата. По това време вече знаех, че ще ми е необходим кредит от поне един милион лири и се налагаше да преместя сметката ни в банка, на която можех да разчитам извън пределите на Йоркшир.

Приблизително по това време научих, че от Конфедерацията на индустриалците организират семинар в Бристол, и кандидатствах за участие.

Семинарът започна в петък с обръщение от председателя на Европейския директорат на Конфедерацията. След това участниците се разделиха на осем работни групи, всяка една беше поета от експерт по международно право. Джереми Алегзандър бе ръководител на моята група. Той спечели възхищението ми още с първите си думи и няма да преувелича, ако кажа, че бях изпълнен със страхопочитание. Бе самоуверен, с впечатляващо самочувствие и скоро се убедих, че умееше да предостави убедителен аргумент при всеки спор, както и логичен отговор на всеки зададен въпрос, като се започне от Наполеоновия кодекс и се стигне до посредствеността на батсманите в английския крикет.

Изнесе ни едночасова лекция за съществените разлики в практиката и начините на действие в страните членки на Общността, а след това отговаряше на всички въпроси, свързани с търговското и корпоративното право, дори намери време да ни обясни значението на Уругвайския кръг от многостранните търговски преговори[1]. И аз, и останалите от групата водехме записки непрекъснато.

Прекъснахме за обяд няколко минути преди един и аз успях да се настаня до Джереми. Вече бях убеден, че той е най-подходящият човек, който да ме съветва и насочва за осъществяване на амбициите ми за Европа.

Слушах го да разказва за професионалния си път, докато поглъщаше своя пай с херинга и червени чушки, и разсъждавах, че макар да сме връстници, житейският ни път е коренно различен. Бащата на Джереми, банкер по професия, бе успял да избяга от Източна Европа дни преди избухването на Втората световна война. Установил се в Англия, променил си името и изпратил сина си да учи в Уестминстър. След това Джереми постъпил в Кралския колеж в Лондон, където навършил право с отличен успех.

Моят баща, който се беше издигнал сам и беше прекарал целия си живот в йоркширските поля, настоя да прекъсна учението веднага щом завърших гимназия.

— За един месец ще те науча на повече неща за истинския живот, отколкото университетът — повтаряше често той.

Приемах философията му, без да задавам излишни въпроси, и няколко седмици след шестнайсетия си рожден ден изоставих училището. Скоро след това постъпих в „Купърс“ като чирак и през първата година стажувах в гаража под зоркия поглед на Бъстър Джаксън, шеф на работниците, който ме научи как да разглобявам автомобилите, собственост на компанията, и което бе по-важно, как да ги сглобявам.

След като преминах успешно периода на обучение в работилницата, престоях две години в счетоводството, за да се науча да изчислявам цените и да прибирам просрочени дългове. Няколко седмици след двайсет и първия ми рожден ден взех изпита за шофьор на тежкотоварни камиони и започнах да кръстосвам Северна Англия с всевъзможни стоки: от пилета до ананаси за най-отдалечените клиенти. През същото това време Джереми се е готвил за магистърска степен по Наполеоново право в Сорбоната.

Щом Бъстър Джаксън се пенсионира, ме назначиха за негов заместник в гаража в Лийдс. През този период Джереми подготвял в Хамбург докторската си дисертация по въпросите на ограниченията в международната търговия. Когато най-сетне приключил с академичния свят и постъпил на първата си работа като партньор в уважавана адвокатска фирма в Ситито, обединила специалисти по търговско право, аз вече осем години изкарвах сам прехраната си.

Въпреки че по време на семинара Джереми ми направи силно впечатление, долавях, че под привидно приятелското му отношение се крие завладяващо съчетание от амбиция и интелектуален снобизъм, към които баща ми би проявил крайно недоверие. Опасявах се, че се бе съгласил да изнесе лекцията единствено защото някой ден в бъдеще ние щяхме да сме тези, които да го отведат до гърнето с меда. Сега вече подозирам, че още по време на първата ни среща е усетил, че тъкмо аз ще се окажа този, който ще го насочи към въпросното гърне.

Не ми ставаше по-леко и от това, че бе няколко сантиметра по-висок от мен и не толкова натежал около талията. А най-красивата жена от курса завърши този уикенд в леглото му.

В неделя сутринта играхме скуош и той ме разби, без дори да се напряга много.

— Трябва пак да се съберем някой път — предложи той, докато отивахме към душовете. — Ако наистина имаш намерение да разширяваш дейността си към Европа, може би ще успея да ти помогна.

Баща ми ме бе научил да не си въобразявам, че колегите са ми приятели (често ми даваше за пример правителството). Така че въпреки подозренията си, когато си тръгвах от Бристол, след края на семинара, бях взел безбройните телефонни номера на Джереми и номера на телекса му.

В неделя вечерта се прибрах в Лийдс и още с влизането се качих на втория етаж, седнах на края на леглото и побързах да разкажа на сънената Розмари защо уикендът се бе оказал толкова ползотворен.

Розмари бе втората ми съпруга. Първата, Хелън, завършваше девическата гимназия в Лийдс по времето, когато аз учех в близката класическа гимназия. Спортувахме в общ салон и аз се влюбих в нея на тринайсет, докато я наблюдавах как играе баскетбол. След това все си намирах извинение да се завъртя в салона с надеждата да мерна отдалече сините й бикини, докато отскачаше, за да вкара поредния безпогрешен кош. Двете училища често имаха общи занимания и аз неочаквано започнах да проявявам жив интерес към театралните постановки, въпреки че нямах никакъв актьорски талант. Посещавах съвместни дискусии, на които не смеех да кажа и дума. Записах се в смесения оркестър и дори се научих да свиря на триъгълник[2]. След като изоставих учението и постъпих на работа в гаража, продължих да се срещам с Хелън, докато тя се готвеше за матура. Независимо от обхваналата ме страст, двамата с нея се любихме едва след като навършихме осемнайсет и дори тогава не бях убеден, че сме консумирали връзката си. Шест седмици по-късно, обляна в сълзи, тя ми съобщи, че е бременна. Родителите й се бяха надявали дъщеря им да продължи образованието си в университет и колкото и да не им беше приятно, наложи се да се оженим набързо, затова пък аз, тъй като нямах желание да погледна друга жена до края на живота си, тайно се радвах, че младежката ни лудория завърши по този начин.

Хелън почина в нощта на четиринайсети септември 1964 година при раждането на сина ни Том, а той я надживя само с една седмица. Имах чувството, че никога няма да превъзмогна мъката, и още не съм сигурен, че съм оставил болката в миналото. Години наред след смъртта й не погледнах друга и посветих цялата си енергия на компанията.

След погребението на съпругата и сина ми, баща ми, който не признаваше нежности и не си позволяваше сантиментални изблици — такива са те йоркширските мъже — демонстрира благост, каквато не бях забелязвал дотогава. Често се случваше да ми се обажда вечер, за да се увери, че съм добре, и настояваше да ходя с него на мач в неделя, за да гледаме от директорската ложа на Елънд Роуд „Лийдс Юнайтед“. Едва тогава си обясних защо майка ми продължаваше да го обожава след повече от двайсет години брак.

Четири години по-късно, на бал по случай откриването на музикалния фестивал в Лийдс, се запознах с Розмари. Обикновено не ходех по такива места, но тъй като „Купърс“ имаше реклама на цяла страница в програмата, а бригаден генерал Кършо, шериф на областта и председател на организационния комитет ни покани като свои гости, се наложи да облека почти новия си фрак и да отида с родителите си на бала.

Настаниха ни на маса до някоя си госпожица Кършо, която се оказа дъщерята на шерифа. Дългата й елегантна синя рокля без презрамки подчертаваше приятна фигура, тя бе с буйна червена коса, а когато усмивката й блесна, имах чувството, че сме приятели от години. Докато преглъщахме нещото, наречено „авокадо с копър“, тя ми разказа, че току-що била завършила английска филология в университета в Дърам и все още не била решила с какво да се занимава по-нататък.

— Не искам да стана учителка — заяви тя. — Секретарка от мен няма да излезе.

Не спряхме да си приказваме и след като сервираха второто и третото ястие, така и не обърнахме внимание на хората, настанени до нас. След кафето тя ме поведе на дансинга, без да спира да обяснява проблемите, свързани с предстоящото търсене на каквато и да е работа, още повече, че била заета и с безброй светски ангажименти.

Бях поласкан от вниманието, което ми отделяше дъщерята на шерифа, ала не приех сериозно думите й на сбогуване.

— Нека да се чуем — прошепна тя.

Два дена по-късно ми позвъни и ме покани у тях на обяд.

— След това можем да поиграем тенис. Нали играеш тенис?

В неделя се качих на колата, за да отида в Чърч Фентън. Домът на семейство Кършо бе точно какъвто си го представях — огромен, занемарен, а като се замисля, това описание много отиваше и на бащата на Розмари. Той ми се стори доста приятен човек. Оказа се обаче, че майка й е доста враждебно настроена. Тя бе родена някъде в Хампшър и дори не се опитваше да прикрие неприязънта си към мен. Очевидно бе готова да преглътне появата ми на някое благотворително събитие, но съвсем не бях подходяща компания за обяд в неделя. Розмари не обръщаше внимание на хапливите й забележки и не спираше да ме разпитва за работата ми.

Тъй като следобеда заваля, така и не успяхме да поиграем тенис, затова Розмари използва момента, за да ме прелъсти в малката беседка зад корта. Отначало се притеснявах да се любя с дъщерята на шерифа, ала много скоро забравих задръжките си. С течение на времето започнах да се питам дали не съм за нея просто „шофьорът на камион, с когото да прекара добре времето си“, но тя започна да намеква за брак. Госпожа Кършо не криеше, че изпитва неприязън от самата мисъл човек като мен да й стане зет, ала се оказа, че мнението й няма никаква тежест, тъй като Розмари бе непреклонна. Осемнайсет месеца по-късно се оженихме.

Над двеста души бяха поканени на внушителното тържество в църквата „Сейнт Мери“. Трябва да призная, че докато Розмари се приближаваше към олтара, мислите ми все бягаха към първата ми брачна церемония.

Цели две години Розмари се стараеше да бъде безупречна съпруга. Проявяваше интерес към компанията, научи имената на служителите, дори се сприятели с някои от съпругите на директорите на отдели. Проблемът бе там, че работех почти денонощно и се страхувам, че съвсем не й отделях вниманието, което й бе нужно. Розмари копнееше да ходи редовно на театър и опера, след това да вечеря с приятели, или да се отбива на партита и да се весели до малките часове, докато аз предпочитах да се отдам на работата си дори през почивните дни, а повечето вечери си лягах, преди да е станало единайсет. Розмари вече бе разбрала, че съвсем не съм съпруг като в пиесата на Оскар Уайлд, която тя ме заведе да гледам, да не говорим колко се възмути от това, че заспах по време на второ действие.

Четири години по-късно все още не се бяхме сдобили с наследник — не че Розмари не беше достатъчно енергична в леглото — и бавно започнахме да се отчуждаваме. Дори да е имала извънбрачни връзки (аз, разбира се, имах, стига да намерех време), тя бе изключително дискретна. След това се запозна с Джереми Алегзандър.

Около шест седмици след семинара в Бристол ми се наложи да позвъня на Джереми за съвет. Исках да сключа сделка с френска компания, производителка на сирене, която търсеше спедитор за стоките си до британските супермаркети. Предишната година бях претърпял огромна загуба при опит да осъществя подобна сделка с германска пивоварна и не можех да си позволя да допусна повторна грешка.

— Изпрати ми всичко по сделката — каза Джереми. — Ще прегледам документацията през уикенда и в понеделник ще ти се обадя.

Удържа на думата си и добави, че в четвъртък му се налагало да пътува до Йорк, за среща с клиент, затова предложи на следващия ден да се видим и да прегледаме договора. Съгласих се и почти целия петък прекарахме в заседателната зала на „Купърс“, за да уточним всички детайли в договора. За мен бе удоволствие да наблюдавам как работи този изключителен професионалист, макар да се дразнех от неприятния му навик да барабани с пръсти по масата всеки път, когато не разбирах веднага за какво ми говори.

Оказа се, че Джереми вече бе обсъдил с юриста на френската компания в Тулуза всичките си притеснения. Увери ме, че макар господин Сисле да не говори английски, той му е разяснил всичките ни въпроси. Спомням си, че останах поразен от това „ни“.

Едва след като приключихме и с последната страница от договора, разбрах, че служителите са си тръгнали за уикенда, затова поканих Джереми да вечеря с нас с Розмари. Той погледна часовника си, замисли се за момент над предложението ми, а след това прие.

— Благодаря, много си любезен. Би ли ме откарал до хотел „Куин“, за да се преоблека?

Розмари, разбира се, не остана особено доволна, че водя напълно непознат на вечеря, без дори да я предупредя, и остана нацупена дори след като я уверих, че ще го хареса.

Джереми звънна на вратата няколко минути след осем. Когато го запознах с Розмари, той се поклони галантно и й целуна ръка. Двамата не откъснаха очи един от друг през цялата вечер. Само слепец не би разбрал какво щеше да се случи, а аз, макар и да не бях сляп, предпочетох да замижа.

Не след дълго Джереми започна да си намира поводи да прекарва все повече време в Лийдс, а аз трябва да призная, че неочакваният му интерес към Северна Англия ми даде възможност да осъществя амбициите си за „Купърс“ по-бързо, отколкото бях мечтал. От известно време бях наясно, че компанията се нуждае от постоянен юрист, и приблизително година след първата ни среща предложих на Джереми място в борда, както и да проучи подробно котировките на пазара, преди да пуснем акции.

През този период прекарвах голяма част от времето си в пътувания до Мадрид, Амстердам и Брюксел, подписвах нови договори, а Розмари ме поощряваше във всяко начинание. Междувременно Джереми умело разрешаваше възникналите правни и финансови проблеми, резултат от разрастването ни. Благодарение на перфекционизма и опита му, на 12 февруари 1980 г. обявихме, че към края на годината „Купърс“ ще пусне акции на борсата. Тогава допуснах първата си грешка: предложих на Джереми да стане заместник-председател на борда.

Според устава на дружеството петдесет и един процента от дяловия капитал щяхме да задържим ние с Розмари. Джереми настоя да разделим процента по равно, за да получим данъчни облекчения. Счетоводителите ми се съгласиха, а аз така и не се замислих повече над този въпрос. Останалите 4 900 000 дяла от по една лира бяха бързо разграбени от компании и частни купувачи, а дни след излизането ни на борсата стойността на акциите се покачи на 2,80 лири.

Баща ми бе починал предишната година, но ако беше жив, знаех, че никога не би преглътнал възможността фирмата да се окаже на стойност няколко милиона лири. Подозирах, че нямаше да одобри идеята, защото дори на смъртния си одър бе все още твърдо убеден, че кредитният лимит от десет лири е напълно достатъчен за бизнеса ни.

През осемдесетте години британската икономика продължаваше да бележи растеж и през март 1984 г. акциите на „Купърс“ надвишиха сумата от пет лири за акция, а в пресата се появиха предложения на фирмата от по-големи акули. Джереми ме посъветва да се замисля над подобна възможност, ала аз веднага заявих, че няма да позволя семейството да загуби контрола над „Купърс“. След това разделихме дяловете на три, а през 1989 година в „Сънди Таймс“ писаха, че двамата с Розмари държим богатство от около трийсет милиона лири.

Не се смятах за богат — за мен акциите бяха просто хартийки, оставени на съхранение при Джо Рамсботъм, юрисконсулт на компанията. Продължавах да живея в къщата на баща си, карах петгодишен ягуар и работех по четиринайсет часа на ден. Не бях особен почитател на почивките и по природа не бях разточителен. Богатството не ме бе променило. Щях да съм доволен дори животът ми да си останеше същият като преди, ако една вечер не се бях прибрал ненадейно.

След дълги и уморителни преговори в Кьолн, се бях качил на последния самолет за Хийтроу. Отначало мислех да остана в Лондон, но така ми беше омръзнало от хотели, че единственото ми желание бе да се прибера у дома, нищо че се налагаше да шофирам до Лийдс. Пристигнах малко след един през нощта и открих бялото беемве на Джереми, паркирано на алеята пред къщата.

Ако бях позвънил на Розмари през деня, нямаше да се озова в затвора.

Паркирах до колата на Джереми и поех към вратата, когато забелязах, че свети само в една от стаите на първия етаж. Не ми трябваше Шерлок Холмс, за да ми разясни какво точно става вътре.

Спрях и известно време останах загледан в спуснатите завеси. Нищо не помръдваше, което означаваше, че не са чули колата и не подозират, че съм се прибрал. Качих се обратно в моя автомобил и тихо подкарах към центъра. Пристигнах в хотел „Куинс“ и попитах дежурния на рецепцията дали господин Джереми Алегзандър има резервация за тази нощ. Човекът провери веднага в регистъра и потвърди, че има.

— Тогава ще взема ключа му — заявих аз. — Господин Алегзандър е отседнал другаде тази нощ. — Баща ми щеше да се гордее, че така добре пестя средствата на компанията.

Отпуснах се на хотелското легло, сънят бягаше от очите ми, а гневът набъбваше с всеки изминал час. Въпреки че отдавна вече нямах чувства към Розмари и се бях убедил, че и никога не съм ги имал, в този момент ненавиждах Джереми. Чак на следващия ден осъзнах каква е силата на тази ненавист.

На сутринта се обадих на секретарката си и я предупредих, че след завръщането си в Лондон ще отида направо в офиса. Тя ми напомни, че съвещанието на борда започва в два, а господин Алегзандър се кани да председателства. Останах доволен, че тя не можеше да види разлялата се по лицето ми доволна усмивка. Докато закусвах, прегледах набързо дневния ред и ми стана напълно ясно защо Джереми толкова държи да председателства точно това съвещание на борда. Само че плановете му вече не ме интересуваха. Бях решил да уведомя останалите директори какво е намислил и да го отстраня от борда колкото се може по-скоро.

Минаваше един и трийсет, когато пристигнах в „Купърс“. Паркирах на мястото, обозначено „Председател“. До началото на съвещанието успях да прехвърля документите и много бързо ми стана ясно, че дяловете на компанията ми се контролират от Джереми и двамата с Розмари са планирали подобно развитие.

В мига, в който влязох в заседателната зала, Джереми освободи председателското място без да промълви и дума и не прояви почти никакъв интерес към разговорите, докато не стигнахме до въпроса за бъдещите дялове. Тогава той се опита да прокара съвсем незабележимо предложение, което щеше да ни помогне двамата с Розмари да загубим компанията и да нямаме право на глас, когато някой пожелаеше да я изкупи. Сигурно щях да се хвана в капана му, ако не се бях върнал в Лийдс предишната нощ и не бях заварил колата му, паркирана пред къщата, а лампата в спалнята — запалена. Тъкмо когато той облекчено бе решил, че предложението ще бъде прието дори без гласуване, помолих счетоводителите на компанията да изготвят пълен счетоводен отчет за следващото съвещание на борда, така че да вземем решение по-лесно. Джереми не се издаде по никакъв начин. Сведе поглед към записките си и започна да барабани с пръсти по масата. Бях решил, че този отчет ще е началото на падението му. Ако не бях толкова избухлив и разполагах с повече време, щях да измисля по-разумен начин, по който да се измъкна.

Тъй като никой от присъстващите нямаше намерение да повдига други въпроси, в 5:40 закрих заседанието и поканих Джереми на вечеря у дома. Исках да видя как ще се държат двамата заедно. Джереми определено не гореше от желание да дойде на гости, но след като смекчих вече нанесения удар и обясних, че не съм разбрал напълно предложението му за новото разпределение на дяловете и настоях с аргумента, че съпругата ми също трябва да е наясно, и той се съгласи. Звъннах на Розмари, за да я предупредя, че съм поканил Джереми на вечеря, а тя ми се стори още по-резервирана и от него.

— Защо не вечеряте някъде навън? — предложи тя. — Така Джереми ще ти обясни какво е било, докато си бил в командировка. — Едва се сдържах да не се изсмея. — А и вкъщи няма почти нищо за ядене — добави тя.

Побързах да я успокоя да не се тревожи за храната.

Джереми закъсня необичайно много, но още щом влезе, аз му подадох любимото уиски със сода. Държа да отбележа, че той се държа забележително спокойно по време на вечерята, като не мога да кажа същото и за Розмари.

Докато пиехме кафе в хола, повдигнах въпроса, който той така умело бе успял да избегне по време на съвещанието на борда.

— Защо бързаш толкова да прокараш това ново разпределение на дяловете? — попитах го аз, докато пиеше втория си коняк. — Сам разбираш, че така ние с Розмари ще изгубим контрола над компанията. Не виждаш ли, че ще ни погълнат за нула време?

Той се опита да ми пробута няколко отлично подбрани фрази.

— Това е в интерес на компанията, Ричард. Нима не разбираш колко бързо се разраства „Купърс“? Няма по-разумен ход и за двама ни, да не говорим за акционерите.

Интересно, кои ли акционери имаше предвид?

С огромна изненада открих, че Розмари не само го подкрепя, а е успяла да вникне дори в най-незначителните подробности, свързани с дяловото участие. Тя не замълча, дори след като Джереми няколко пъти се намръщи многозначително. Всяка нейна дума, казана в подкрепа на предложенията му, бе безупречно обоснована, а тя никога преди не се бе интересувала от дейността на фирмата. Накрая съпругата ми се обърна към мен.

— Трябва да мислим за бъдещето, мили.

В този момент загубих самообладание.

Всички знаят колко са прями йоркширците и следващият ми въпрос потвърди правотата на това твърдение.

— Вие двамата да не би да имате връзка?

Розмари поаленя. Джереми се изсмя малко пресилено.

— Според мен, Ричард, ти пи повечко, отколкото се полага.

— Не съм близнал и капка — уверих го аз. — Съвършено трезвен съм, както бях и снощи, когато се прибрах и заварих колата ти паркирана отпред, а в спалнята да свети.

За пръв път, откакто се бяхме запознали, Джереми не знаеше какво да каже, но само след миг успя да се овладее. Започна да барабани с пръсти по стъклената масичка.

— Просто обяснявах на Розмари по какъв начин ще се отрази новото разпределение на дяловете — отвърна той, без дори да трепне. — А това съвсем не е по правилата на борсата.

— А според правилата на борсата ли е подобни разяснения да се правят в леглото?

— Я не ставай смешен — избухна Джереми. — Върнах се да спя в хотел „Куинс“. Обади се на управителя, ако искаш — добави той, протегна се към слушалката на телефона и ми я подаде. — Той лично ще потвърди, че съм резервирал обичайната си стая.

— Това е абсолютно сигурно — отвърнах аз. — Но също така ще потвърди, че аз прекарах нощта в обичайното ти легло.

В последвалата неловка тишина извадих от джоба на сакото си ключа и го размахах пред него. В същия момент Джереми скочи.

Надигнах се от стола значително по-бавно и се изправих пред него. Питах се какъв ли ще бъде следващият му ход.

— Ти сам си си виновен, нещастен глупако — изрече със заекване той. — Трябваше да проявиш повече интерес към Розмари, вместо да обикаляш цяла Европа, без да се прибираш. Нищо чудно, че компанията ти се изплъзва.

Странното е, че не фактът, че Джереми спи със съпругата ми, ме накара да избухна, а арогантното му убеждение, че ще успее да присвои компанията ми. Не отговорих, вместо това пристъпих напред и стоварих юмрук в гладко избръснатата му челюст. Може и да бях по-нисък от него, но след прекараните двайсет дълги години сред шофьори на камиони все още ме биваше да нанеса едно здраво кроше. Джереми се олюля отначало назад, след това напред и се срина пред мен. При падането удари дясното си слепоочие в ръба на стъклената масичка, а конякът му се плисна на пода. Остана да лежи безжизнен пред мен, докато кръвта му се процеждаше върху килима.

Не мога да не призная, че се почувствах много горд от себе си, особено когато Розмари се спусна към него и занарежда обиди към мен.

— Спести си усилията за бившия заместник-председател на борда — обърнах се към нея аз. — Когато се свести, предупреди го да не си прави труда да се връща в хотел „Куинс“, защото и тази вечер смятам да спя в леглото му.

Излязох, без да поглеждам назад и се отправих към центъра. Оставих ягуара на паркинга на хотела. Когато влязох във фоайето на „Куинс“, наоколо не се мяркаше жива душа, качих се в асансьора и се отправих към стаята на Джереми. Отпуснах се на леглото, но бях прекалено напрегнат, за да заспя.

Тъкмо се бях унесъл, когато четирима полицаи нахлуха в стаята и ме изтеглиха от леглото. Единият ми съобщи, че съм арестуван, и ми прочете правата. Без повече обяснения ме изведоха навън и ме откараха в полицейско управление „Милгарт“. Няколко минути след пет сутринта ми взеха отпечатъци, разписах се под списъка на личните си вещи, напъхани в набъбнал кафяв плик. Уведомиха ме, че имам право на едно телефонно обаждане, затова позвъних на Джо Рамсботъм, събудих съпругата му и я помолих да предаде на Джо да дойде в полицейското управление час по-скоро. След това ме заключиха в тясна килия и ме оставиха сам.

Седнах на дървения нар и се опитах да си обясня защо съм арестуван. Не можех да повярвам, че Джереми се е проявил като чак такъв глупак, че да ме обвини в насилие. Джо пристигна след четирийсет минути и му разказах подробно какво се бе случило вечерта. Той ме изслуша с помръкнало лице, без да коментира. Когато завърших разказа си, обеща да се опита да разбере какво е обвинението.

След като Джо си тръгна, започнах да се притеснявам, че Джереми е получил сърдечен удар, че ударът в главата е причинил смъртта му. Въображението ми се развихри, докато обмислях най-неблагоприятните възможности и горях от желание да разбера как са се развили събитията. Най-сетне вратата се отвори рязко и се показаха двама детективи в цивилно облекло, а зад тях пристъпваше Джо.

— Аз съм главен инспектор Бейнбридж — представи се по-високият. — Това е колегата ми, сержант Харис.

Костюмите им бяха смачкани, а по очите личеше, че са изморени. Изглеждаха така, сякаш са били дежурни цялата нощ, да не говорим, че брадите им бяха наболи. Попипах лицето си и усетих, че и аз имам нужда от бръснене.

— Искаме да ви зададем няколко въпроса за случилото се у вас тази вечер — започна главният инспектор. Погледнах Джо и той поклати глава. — Като ни съдействате, ще помогнете на разследването, господин Купър — продължи главният инспектор. — Готов ли сте да дадете показания в писмен вид, или предпочитате да ги запишем на касетка?

— Страхувам, се, че клиентът ми няма какво да ви каже в момента, господин главен инспектор — намеси се Джо. — Няма да има какво да ви каже, преди да проверя случая.

Бях изумен. Никога досега не бях виждал Джо да се държи така непреклонно с друг, освен с децата си.

— Просто искаме да даде показания, господин Рамсботъм — обърна се главен инспектор Бейнбридж към Джо, сякаш аз не съществувах. — Нямаме нищо против и вие да присъствате.

— Не — отсече Джо. — Или ще изясните обвиненията към клиента ми, или ще ни оставите… и ще си тръгнете веднага.

Главният инспектор се поколеба за момент, след това кимна към колегата си. Излязоха, без да кажат и дума повече.

— Какви обвинения? — попитах аз в мига, в който вратата се затвори. — В какво ме обвиняват, за бога?

— Предполагам, че в убийство — поясни Джо. — След всичко, което им е разказала Розмари.

— Убийство ли? — Едва успях да произнеса думата. — Ама…

Не можех да повярвам, докато Джо ми разказваше какви показания е дала съпругата ми, след като пристигнала в полицията в малките часове.

— Но това изобщо не е вярно — опитах се да протестирам аз. — Не е възможно някой да повярва на тези празни приказки.

— Може и да повярват, когато разберат, че полицаите са открили следи от кръв, покапала от хола към мястото, където е била паркирана снощи колата ти — предупреди ме Джо.

— Не е възможно — отвърнах аз. — Когато си тръгнах, Джереми все още лежеше в безсъзнание на пода.

— Освен това полицаите са открили кръв в багажника на колата. Почти са сигурни, че ще съвпадне с тази на Джереми.

— Господи! — възкликнах аз. — Много е хитър. Невероятно хитър. Не разбираш ли какво са намислили двамата?

— Честно да ти призная, не разбирам — отвърна чистосърдечно Джо. — Освен това тази работа не е нещо обичайно за юрисконсулт на фирма. Сутринта успях обаче да се свържа с Матю Робъртс, преди да излезе за работа. Той е най-известният адвокат по криминални дела по североизточното крайбрежие. Днес има дело в Кралския съд в Йорк и се съгласи да се срещнем веднага щом съдът приключи работа. Ако си невинен, Ричард — продължи да обяснява Джо, — щом сър Матю ще те защитава, значи няма от какво да се страхуваш. Поне в това можеш да си напълно сигурен.

По-късно същия следобед ме обвиниха в убийството на Джереми Анатол Алегзандър; от полицията съобщиха на адвоката ми, че все още не са открили трупа, но били убедени, че ще го открият през следващите няколко часа. Аз пък бях убеден, че няма да го открият. На следващия ден Джо ми разказа, че през последните двайсет и четири часа са копали в градината ми повече, отколкото аз през последните двайсет и четири години.

Към седем същата вечер вратата отново се отвори със замах. Този път едър представителен мъж придружаваше Джо. Сър Матю Робъртс бе висок приблизително колкото мен, но доста по-пълен. Заради закръглените розови бузи и топла усмивка реших, че обича да си пийва вино в компанията на приятни хора. Имаше гъста тъмна коса, която ми напомни за известна реклама на Денис Комптън, и бе все още в типичните за професията си одежди — тъмен костюм в три части и сребриста вратовръзка. Допадна ми още от мига, в който се представи и ме увери, че би предпочел да се запознае с мен при по-благоприятни обстоятелства.

Прекарах вечерта със сър Матю и преповторих много пъти разказа си. Личеше, че не вярва на нито една моя дума, но въпреки това с готовност прие да ме защитава. Двамата с Джо си тръгнаха малко след единайсет, а мен ме чакаше първата нощ зад решетките.

Задържаха ме в ареста, докато полицията подготви доказателствата, които да представи на обвинението. На следващия ден бе определено делото да се гледа от Кралския съд в Лийдс и въпреки авторитета и сръчността на сър Матю, ми бе отказано пускане под гаранция.

Четирийсет и пет минути по-късно ме прехвърлиха в затвора „Армли“.

Часовете се превърнаха в дни, дните — в седмици, а седмиците — в месеци. Започна да ми омръзва да повтарям на всеки, който си направеше труд да ме изслуша, че никога няма да открият тялото на Джереми, защото труп няма.

Когато девет месеца по-късно най-сетне предадоха случая на Кралския съд в Лийдс, репортерите заприиждаха на орди и проследиха с нескрито задоволство всяка дума, изречена по време на процеса. Как иначе, беше замесен собственик на голяма компания, носеха се слухове за извънбрачна връзка, трупът бе изчезнал и изкушението беше страхотно. Жълтата преса пощуря от възторг; описваха Джереми като лорд Лукан[3] от Лийдс, а аз се превърнах в обсебен от секса камионджия. Щях да се забавлявам царски, стига да не бях аз обвиняемият.

От първия миг сър Матю ме защитаваше великолепно. Тъй като нямаше труп, как бе възможно клиентът му да бъде обвинен в убийство? Как бе възможно да съм се отървал от тялото, след като бях прекарал цялата нощ в хотел „Куинс“? Сега искрено съжалявах, че не се бях обадил на рецепцията, а се качих направо в стаята на Джереми. Не бе в моя полза и фактът, че полицията ме бе заварила напълно облечен, макар и проснат на леглото.

Наблюдавах лицата на съдебните заседатели в края на встъпителната реч. Личеше, че са объркани, че започват да се съмняват във вината ми. Съмненията им останаха и когато Розмари седна на свидетелското място. Не можех да я гледам и преместих поглед към впечатляваща блондинка, която още от началото на процеса седеше на първия ред от местата за посетители.

В продължение на цял един час прокурорът внимателно разпитваше съпругата ми за всичко, което се бе случило в онази съдбовна вечер, чак до момента, в който бях ударил Джереми. Докато стигна до момента на крошето, всяка дума, която изричаше, бе самата истина.

— А след това какво се случи, госпожо Купър? — настоятелно продължи прокурорът.

— Съпругът ми се наведе и провери пулса на господин Алегзандър — прошепна Розмари. — Пребледня и каза: „Мъртъв е. Убил съм го“.

— Какво направи след това господин Купър?

— Вдигна тялото, преметна го през рамо и тръгна към вратата. Изкрещях след него: „Какви ги вършиш, Ричард?“.

— Той какво ви отговори?

— Каза, че възнамерявал да се отърве от трупа, докато е все още тъмно, а аз трябваше да се погрижа да залича следите от посещението на Джереми. Тъй като не е имало никой в офиса, когато са си тръгвали, всички щели да решат, че той се е върнал в Лондон същата вечер. „Гледай да не останат никакви петна от кръв“, бяха последните думи, които изрече съпругът ми, когато излезе, нарамил Джереми. Предполагам, че в този момент съм припаднала.

Сър Матю ме погледна въпросително. Поклатих енергично глава. Той ми се стори мрачен, когато прокурорът се върна на мястото си.

— Имате ли въпроси към свидетелката, сър Матю? — обърна се към него съдията.

Адвокатът бавно се надигна.

— Разбира се, че имам, Ваша Светлост — отвърна той.

Изправи се, подръпна тогата си и пристъпи към неприятеля.

— Госпожо Купър, бяхте ли близки с господин Алегзандър?

— Да, но единствено защото той бе колега на съпруга ми — отвърна спокойно Розмари.

— Значи не сте се виждали по време на отсъствията на съпруга ви от Лийдс, или когато е бил в командировка извън страната?

— Само когато бяхме поканени някъде, но тогава съпругът ми винаги ме придружаваше. Случвало се е да се срещнем в офиса, когато ходех да прибера пощата на Ричард.

— Сигурна ли сте, че това са единствените случаи, когато сте се виждали, госпожо Купър? Не е ли имало и други случаи, когато сте прекарвали доста време с господин Алегзандър? Например в нощта на 17 септември 1989 година, когато съпругът ви се е прибрал неочаквано от командировка в Европа? Господин Алегзандър не е ли прекарал у вас няколко часа, не сте ли били заедно в къщата?

— Не. Той се отби след работа, за да остави някакви документи, но нямаше време дори за едно питие.

— Съпругът ви твърди… — започна сър Матю.

— Знам какво твърди съпругът ми — прекъсна го Розмари, сякаш бе репетирала тези думи поне стотина пъти.

— Разбирам — съгласи се сър Матю. — Да се върнем на въпроса за отношенията ви с господин Алегзандър, нали нямате нищо против, госпожо Купър? Бяха ли те интимни по времето, когато той изчезна?

— Това има ли връзка с делото, сър Матю? — прекъсна го съдията.

— Уверявам ви, че има, Ваша Светлост. Има пряка връзка делото — отвърна защитникът ми с тих глас.

Всички погледи бяха насочени към Розмари. Устремих цялата си мисловна енергия към нея, за да й внуша да каже истината.

Тя не се поколеба.

— Не, разбира се — отвърна тя, — въпреки че не за пръв път съпругът ми ме обвинява несправедливо.

— Разбирам — отвърна сър Матю. Замълча за миг. — Вие обичате ли съпруга си, госпожо Купър?

— Сър Матю! — Съдията така и не успя да прикрие раздразнението си. — Налага се отново да ви попитам дали това има връзка с делото?

Сър Матю не се сдържа и избухна.

— Как да няма връзка? Та това е жизненоважно, Ваша Светлост, и само ми пречите с прикритите си опити да помагате на свидетелката.

Съдията се стъписа от острите думи и започна да заеква от възмущение, когато Розмари тихо заговори:

— Винаги съм била добра и вярна съпруга, но вярвайте ми, не мога да прикрия едно убийство, независимо от обстоятелствата.

Съдебните заседатели извърнаха очи към мен. Стори ми се, че в този момент повечето са готови да гласуват за връщане на смъртното наказание.

— След като е така, длъжен съм да ви попитам, защо чакахте два часа и половина, преди да съобщите в полицията? — продължи сър Матю. — Особено след като твърдите, че сте убедена, че съпругът ви е извършил убийство и е тръгнал да се отърве от тялото.

— Както вече ви казах, припаднах малко след като той излезе. Обадих се в полицията веднага щом дойдох на себе си.

— Колко удобно — отбеляза сър Матю. — Не е ли истина, че сте се възползвали от това време, за да заложите капан на съпруга си, докато сте помагали на любовника си да изчезне?

Из залата се понесе шепот.

— Сър Матю! — възкликна съдията и скочи. — Този път прекалихте.

— При цялото ми уважение към вас, Ваша Светлост, няма такова нещо. Все още не съм приключил. — Завъртя се рязко към жена ми. — Знам, госпожо Купър, че Джереми Алегзандър е бил ваш любовник, че все още е, че много добре знаете, че е жив и стига да искате, можете да ни кажете къде се намира в този момент.

Въпреки съпротивата на съдията и гръмкото недоволство в залата, Розмари бе готова с отговора си.

— Много ми се иска да беше жив — отвърна тя, — за да потвърди, че казвам истината пред съда. — Гласът й беше тих и примирен.

— Вие вече знаете истината, госпожо Купър — отвърна сър Матю с гръмовен глас. — Истината е, че съпругът ви е излязъл сам от къщата. След това е отишъл с колата си до хотел „Куинс“, където е прекарал нощта, докато вие с любовника си сте използвали времето, за да пръснете доказателства в Лийдс, които да сочат към съпруга ви. Единственото, което не сте успели да осигурите, е било тяло, защото както много добре знаете, господин Джереми Алегзандър все още е жив и двамата с него сте съчинили тази измама, за да постигнете целта си. Не е ли така, госпожо Купър?

— Не, не! — изкрещя Розмари, гласът й пресекна и тя избухна в сълзи.

— Хайде, стига, госпожо Купър. Проливате сълзи точно когато трябва, нали? — отбеляза сър Матю. — Така прикривате факта, че сте разкрита, а господа съдебните заседатели ще решат, че сте разстроена.

Погледнах съм съдебните заседатели. Не само че се бяха хванали на представлението, изнесено от Розмари, но вече изпитваха към мен неприкрито презрение, че съм накарал адвоката си да нападне тази мила многострадална жена. Оказа се, че Розмари безпроблемно успява да постави на място сър Матю след всеки един от умело обмислените му въпроси, което веднага ми подсказа, че Джереми Алегзандър е предвидил всяко възможно развитие.

Когато дойде моят ред да застана на свидетелската скамейка и сър Матю започна да ме разпитва, сам усетих, че макар да казвах истината, моята версия съвсем не е толкова убедителна, колкото разказът на Розмари.

Заключителната реч на прокурора бе убийствено скучна и посредствена, но въпреки това ми нанесе смъртоносен удар. Сър Матю говори майсторски, въздействащо, невероятно драматично, но се страхувам, че не успя да се представи убедително като колегата си.

Прекарах още една нощ в затвора „Армли“ и се върнах на подсъдимата скамейка, за да чуя присъдата. Бе повече от очевидно, че съдията е убеден във вината ми. Доказателствата, на които се позова, бяха противоречиви и неточни, а когато напомни на съдебните заседатели, че неговото мнение е без значение за решението им, ми се прииска да му кажа, че не е нищо повече от един лицемер.

След като съдебните заседатели обсъждаха случая цял един ден, се наложи да бъдат настанени в хотел — каква ирония само — „Куинс“. Най-сетне запитаха веселия дебелак с шарената папийонка за решението.

— Господа съдебни заседатели, виновен или невинен е подсъдимият?

Никак не се учудих, когато той заяви с ясен глас, така че всички да го чуят:

— Виновен, Ваша Светлост.

Трябва да призная, че бях искрено удивен, че съдебните заседатели не са успели да вземат единодушно решение. Често се чудех кои са двамата, убедени в невинността ми. Много ми се искаше да им благодаря.

Съдията ме погледна.

— Ричард Уилфред Купър, вие сте признат за виновен в убийството на Джереми Анатол Алегзандър…

— Не съм го убил, Ваша Светлост — прекъснах го аз със спокоен глас. — Той дори не е мъртъв. Надявам се сам да се убедите в истината.

Сър Матю вдигна притеснен поглед, а в залата настъпи истинска какофония от гласове.

Съдията призова за тишина и гласът му стана още по-рязък, когато произнесе присъдата си.

— Осъден сте на доживотен затвор. Това е присъдата, отредена от закона. Отведете затворника.

Двама надзиратели пристъпиха към мен, стиснаха ме с яките си ръце и ме поведоха през задната врата към килията, в която бях прекарал осемнайсетте дни по време на процеса.

— Съжалявам, приятел — заговори полицаят, който отговаряше за мен от началото на делото. — Заради онази мръсница стана така, тя наклони везните. — След тези думи хлопна вратата на килията и превъртя ключа, без да ми даде възможност да се съглася с него.

След няколко минути чух ново прищракване, вратата се отвори и влезе сър Матю.

Остана загледан в мен, преди да заговори.

— Това е ужасна несправедливост, господин Купър — заяви след известно мълчание той. — Веднага ще подам молба за обжалване на присъдата. Искам да ви уверя, че няма да се успокоя, докато не открием Джереми Алегзандър и не го изправим пред съда.

За пръв път осъзнах, че сър Матю знае, че съм невинен.

Бях затворен в една килия с дребен престъпник, наречен Ръчицата Дженкинс. Можете ли да си представите, че наближаваме двайсет и първи век, а някого все още го наричат Ръчицата. Но пък името му бе дадено напълно заслужено. Минути след като влязох в килията, той вече се бе обзавел с часовника ми. Върна ми го веднага, след като забелязах, че липсва.

— Извинявай — рече той. — Тва е то навикът.

Затворът щеше да ми се отрази доста зле, ако не се бе разчуло сред съкилийниците, че съм милионер, затова без угризения платих малко, за да знам, че разчитам на известни привилегии. Всяка сутрин ми доставяха „Файненшъл Таймс“ до нара и успявах да следя какво става в Лондонското сити. Прилоша ми, когато прочетох за първото предложение за поглъщане на „Купърс“. Не ми призля, защото предлагаха по 12,50 лири за акция, което щеше да ме направи още по-богат, а защото това бе доказателството за плановете на Джереми и Розмари. Дяловете на Джереми вече възлизаха на няколко милиона лири — пари, които той никога нямаше да види, ако аз бях на свобода и успеех да предотвратя поглъщането.

Часове наред лежах и попивах жадно всяка дума, написана във „Файненшъл Таймс“. Винаги когато се споменаваше „Купърс“, препрочитах параграфа многократно, докато не го научех наизуст. Най-сетне компанията бе погълната при цена 13,43 лири за акция. Продължих внимателно да следя развитието и с всеки изминал ден все повече се притеснявах от действията на новото ръководство, което уволни опитните служители, включително и Джо Рамсботъм. Седмица по-късно писах до борсовия си агент с молба да продаде моите акции при първа възможност.

В началото на четвъртия месец в затвора поисках да ми донесат хартия за писане. Бях решил, че е настъпил моментът да опиша подробно всичко, което ми се бе случило от нощта, в която се бях прибрал неочаквано у дома. Надзирателят ми носеше разграфени листа и така поставих началото на разказа, който четете в момента. Хубавото бе, че написаното ми помогна да планирам следващия си ход.

По моя молба Ръчицата проведе проучване сред затворниците, за да се разбере кой, според тях, е най-добрият детектив, с когото са се сблъсквали. Три дни по-късно ми съобщи резултата: главен инспектор Доналд Хакет, известен като Шефа, бе начело на списъците на повече от половината затворници. Това май щеше да се окаже по-надеждно от „Галъп“, споделих аз с Ръчицата.

— С какво е по-добър от останалите? — попитах съкилийника си.

— Ам’чи честен е, не моиш го подкупи. Да знайш, че щом копелето нанюха, че си престъпник, не жали време и усилия да тъ тикне зад решетките.

Хакет, както разбрах, се вихрел в Брадфорд. По-старите затворници разправяха, че отказал поста на заместник-началник за Западен Йоркшир. Също като адвокат, който няма желание да стане съдия, той предпочитал да остане на огневата линия.

— На него му е кеф да арестува престъпници — заяви развълнуван Ръчицата.

— Май това е човекът, който ми трябва — заключих аз. — На колко е години?

Ръчицата се замисли.

— Трябва да е прехвърлил петдесетака — реши той. — Нали той ме натика в поправителен дом, кат тафих онва куфарче с инструменти, а то да има — той отново се замисли — … повече от двайсет години от тогаз.

Когато следващия понеделник сър Матю дойде на посещение, му разказах какво съм намислил и го попитах какво мисли за Шефа. Държах да чуя мнението на професионалиста.

— Невероятен свидетел при кръстосан разпит, друго не мога да ви кажа — отвърна адвокатът.

— В какъв смисъл?

— Не преувеличава, не говори уклончиво, никога не лъже, което означава, че няма начин да му заложиш капан. Не, няма по-добър от главния инспектор. Много се съмнявам обаче, че ще се забърка с осъден престъпник, каквото и да му предложите.

— Аз не съм…

— Знам, господин Купър — прекъсна ме сър Матю, който все още се обръщаше към мен на фамилия. — Само че Хакет трябва да бъде убеден в невинността ви, преди да се съгласи да се срещне с вас.

— Как да го убедя, след като съм в затвора?

— Ще се опитам да му окажа влияние — обеща сър Матю, след като помисли. Накрая реши. — Спомням си, че ми дължи една услуга.

След като сър Матю си тръгна, помолих за още листа и седнах да напиша грижливо съставено писмо до главен детектив Хакет. Няколко варианта смачках на топка и ги запокитих на пода на килията. Готовото писмо имаше следния вид:

Моля, върху плика с вашия отговор напишете:

Номер А47283.

Име КУПЪР, Р. У.

ВСИЧКИ ВХОДЯЩИ ПИСМА ДА СА С ЯСНО НАПИСАН АДРЕС И ПОДАТЕЛ. АНОНИМНА КОРЕСПОНДЕНЦИЯ НЕ СЕ ПРИЕМА. НОМЕРЪТ НЯМА ОТНОШЕНИЕ КЪМ БЪРЗИНАТА НА ДОСТАВКАТА.

ЗАТВОР НА НЕЙНО ВЕЛИЧЕСТВО

„АРМЛИ“,

ЛИЙДС LS122TJ

Уважаеми господин главен детектив,

Както личи от адреса ми, в момента излежавам присъда в затвор на Нейно Величество. Въпреки това бих искал да Ви помоля да ме посетите по личен въпрос, който бих искал да обсъдя с Вас и който съм убеден, че ще се отрази благоприятно на бъдещето и на двама ни. Уверявам Ви, че предложението ми е напълно законно и честно, и се надявам Вие, като човек на честта и справедливостта, ще откликнете. Адвокатът ми, сър Матю Робъртс, с когото се познавате служебно, одобри намерението ми да Ви пиша. Разбрах, че сте се срещали служебно. Аз, разбира се, с радост ще покрия разходите, които се наложи да направите заради мен.

Очаквам с нетърпение отговора Ви.

Искрено Ваш.

Прочетох писмото, поправих правописните грешки и се подписах.

По мое настояване сър Матю отнесе на ръка писмото за Хакет. Както му казах, това бе първият пощальон в историята на пощенската служба на Нейно Величество, който изпълняваше подобно поръчение с хонорар от хиляди лири на ден.

Следващия понеделник сър Матю ми докладва, че е предал лично писмото. След като Хакет го прочел внимателно два пъти, единственият му коментар бил, че трябва да говори с началниците си. Бе обещал на сър Матю да му съобщи решението си до една седмица.

От деня, в който бях осъден, сър Матю се подготвяше за обжалване и макар и да не ми даваше празни надежди, не можа да скрие задоволството си след откритието, което бе направил в нотариата.

Оказа се, че в завещанието си Джереми бе оставил всичко на Розмари. Това включваше и три милиона лири в акции от „Купърс“. Сър Матю веднага ми обясни, че по закон тя нямала право да ги продава в срок от седем години.

— Английските съдебни заседатели може и да ви обявиха за виновен — заяви той, — само че никой не може да излъже толкова лесно дебелоглавите данъчни. Те няма да предадат собствеността на покойния на посочения наследник, преди да видят тялото, или преди да минат седем години.

— А не мислят ли, че Розмари може да го е убила заради парите му и след това да се е отървала от…

— Не, не! — Сър Матю едва се сдържа да не се изсмее. — Работата е там, че те са длъжни да чакат седем години и нямат намерение да рискуват да не би Алегзандър да се окаже жив. Ако жена ви го беше убила, тя нямаше да има готов отговор на всеки мой въпрос по време на процеса. Това мога да го заявя със сигурност.

Усмихнах се. За пръв път бях доволен, че данъчните са си наврели носовете в моите дела.

Сър Матю обеща веднага да ми съобщи, ако изникне нещо ново.

— Лека нощ, Ричард — обърна се той, преди да си тръгне. За пръв път използваше малкото ми име.

Оказа се, че целият затвор знае, че главен инспектор Хакет ще ме посети, много преди аз да разбера.

Дейв Адамс, стар затворник от съседната килия, ми обясни защо останалите смятат, че Хакет е решил да ме посети.

— Доброто ченге не се оставя, докат не се убеди, че има що да си в затвора. Морис разправя, че миналия вторник Хакет се обадил на началството, на губернатора де, и си поприказвал с него за Кюти — обясняваше потайно Дейв.

Много ми се искаше да разбера как е успял секретарят да чуе репликите и на двамата, но прецених, че няма никакъв смисъл да задавам подобни въпроси.

— Дори най-закоравелите те имат за невинен — продължи Дейв. — Нямат търпение да дочакат деня, когато господин Джереми Алегзандър ще заеме мястото ти в таз килия. Да знайш, че обитателите тук за дълъг срок ги посрещат много топло.

На следващата сутрин пристигна писмо от Брадфорд. „Уважаеми Купър“, започваше главният инспектор и ме уведомяваше, че следващата неделя в четири възнамерява да ме посети. Открито заявяваше, че не може да остане повече от половин час, и настоя на разговора ни да присъства свидетел.

За пръв път, откакто бях арестуван и хвърлен зад решетките, започнах да броя часовете, защото когато те чака доживотна присъда, часовете са без значение.

Изведоха ме от килията в неделя следобед и ме поведоха към залата за срещи. По пътя някои от съкилийниците ме помолиха да предам съобщения на главния инспектор.

— Много поздрави на Шефа — обади се и Ръчицата. — Да му каиш, че много съжалявам, дет тоз път не се видяхме.

— Кат свършиш с него, питай го дали не ще да дойде да пийнем по едно тук и да си полафим за едно време.

— Сритай копелдака в топките и му кажи, че с удоволствие ще излежа още малко време.

Един от затворниците дори ме помоли да му задам въпрос, на който вече знаех отговора.

— Питай го кога се пенсионира, щот на следващия ден се махам от туй място.

Когато влязох в стаята и видях главния инспектор за пръв път, реших, че има някаква грешка. Никога не бях питал Ръчицата как изглежда Шефа, а през последните дни си представях супер човек. Пред мен стоеше мъж, малко по-нисък от мен, а аз съм едва един и шейсет. Беше слаб като вейка, а очите му се криеха зад дебели като лупи очила, което създаваше впечатлението, че е наполовина сляп. Трябваше му само един поомазан смачкан шлифер и щеше да заприлича на съдия-изпълнител.

Сър Матю ни запозна. Стиснах здраво ръката на полицая.

— Благодаря ви, че се съгласихте да ме посетите, господин главен инспектор — започнах аз. — Моля, седнете — добавих аз, сякаш бе дошъл у нас на гости, за да пием по чаша шери.

— Сър Матю положи много усилия, за да ме убеди — започна Хакет с дълбок груб, типичен йоркширски глас, който никак не отиваше на вида му. — Кажи ми, Купър, какво, според теб мога да направя аз, за да ти помогна? — попита той и се настани срещу мен.

Веднага забелязах цинизъм в гласа му.

Той отвори бележник и го постави на масата, тъкмо когато се канех да започна разказа си.

— Това е само за моя информация — обясни той. — Само ако се наложи да си припомня някое събитие.

Двайсет минути по-късно приключих със съкратената версия за живота и заниманията на Ричард Купър. През изминалата седмица, докато бях в килията, няколко пъти преразказвах историята си, за да съм сигурен, че е достатъчно сбита. Исках да оставя на Хакет достатъчно време, за да може да ми зададе въпроси.

— Ако повярвам на разказа ти — започна той, — казвам „ако“, не ми е ясно с какво мога да ти помогна.

— След пет месеца ви предстои пенсиониране — отвърнах аз. — Чудех се дали имате планове за след това.

Той се поколеба. Очевидно го бях изненадал.

— Предложиха ми работа с Група 4, като началник за западен Йоркшир.

— Колко ще ви плащат? — попитах направо аз.

— Няма да работя на пълен ден — обясни той. — В началото ще съм зает три дни в седмицата. — Поколеба се отново. — Двайсет хиляди на година за срок от три години.

— Готов съм да ви плащам сто хиляди на година, но ще искам от вас да се занимавате с моя случай седем дни в седмицата. Предполагам, че ще ви трябват секретарка и асистент — инспектор Уилямс се пенсионира приблизително по същото време, така че може да прояви интерес… Освен това ще ви осигуря достатъчно средства, за да си наемете още персонал в случай на нужда, както и офис.

В очите на главния детектив за пръв път проблесна нещо като уважение. Записа си още нещо в бележника.

— И какво очаквате да върша за тази значителна сума? — попита той.

— Много просто. Искам от вас да откриете Джереми Алегзандър.

Този път колебание нямаше.

— Господи! — възкликна той. — Вие наистина сте невинен. И сър Матю, и губернаторът се опитаха да ме убедят в същото.

— Ако го откриете до седем години — добавих аз, без да обръщам внимание на забележката му, — ще ви платя още петстотин хиляди в която банка в света посочите.

— Банка „Мидланд“ в Брадфорд ме устройва — отвърна той. — Само престъпниците се оттеглят в чужбина, след като се пенсионират. Както и да е, трябва да бъда в Брадфорд всяка втора събота, заради мачовете. — Хакет се изправи и ме погледна строго за втори път. — Един последен въпрос, господин Купър. Защо точно седем години?

— Защото след изтичане на този период съпругата ми има право да продаде акциите на Алегзандър и ще стане милионерка за нула време.

Главният детектив кимна с разбиране.

— Благодаря ви, че поискахте тази среща — отвърна той. — От много отдавна не ми беше доставяло удоволствие посещение в затвора, особено при осъден за убийство. Ще помисля сериозно над предложението ви, господин Купър, и до края на седмицата ще ви съобщя решението си. — Тръгна си, без да каже и дума повече.

Три дни по-късно Хакет ми писа, че приема.

Не се налагаше да чакам пет месеца, докато започне да работи за мен, защото бе подал оставка и след две седмици щеше да бъде свободен, естествено, не преди да се съглася да внеса осигуровките, необходими за пенсията му, както и на двамата колеги, които щяха също да напуснат, за да работят с него. Тъй като вече бях продал всичките си дялове в „Купърс“, разполагах с над четиристотин хиляди на година, и тъй като живеех на място, където не се налагаше да се грижа нито за храна, нито за жилище, искането на Хакет никак не ме притесни.

Бих ви разказал с повече подробности какво ми се случи следващите месеци, но през повечето време бях толкова зает в разговори с Хакет, че успях да изпиша само три страници от разграфената в синьо хартия на затвора. Държа да спомена, че изучих няколко учебника по право, за да съм сигурен, че разбирам правния термин „autrefois acquit“.

Следващата важна дата в дневника ми бе изслушването на обжалването.

Матю — по негово настояване отдавна бях престанал да го наричам „сър“ Матю — се стараеше отчаяно да прикрива нарастващата си увереност за изхода на начинанието, ала аз вече го познавах добре и забелязвах колко му е трудно да се прави на безразличен. Каза ми, че наетите от мен хора били честни и добросъвестни, и продължи да го повтаря.

Една вечер ми съобщи, без да крие тъгата си, че съпругата му Виктория е починала от рак преди няколко седмици.

— Боледува дълго и смъртта й бе истинско избавление — призна той.

За пръв път се почувствах неловко в негово присъствие. През последните осемнайсет месеца бяхме обсъждали само моите проблеми.

Сигурно бях един от малцината затворници в „Армли“, ангажирал шивач, който да го посещава в килията. Матю предложи да си ушия нов костюм, преди да се явя за обжалването, защото бях свалил няколко килограма по време на престоя си в затвора. След като шивачът ми взе мерките и започна да прибира метъра, настоях Ръчицата да му върне запалката, но му позволих да задържи цигарите.

Десет дни по-късно, в пет сутринта, ме изведоха от килията. Останалите затворници блъскаха по решетките на заключените врати с канчетата, традиционният начин, по който показват на персонала, че човекът, поведен на съд, е невинен. Звукът отекваше като някаква симфония в душата ми.

Откараха ме в Лондон в полицейска кола, придружен от двама полицаи. Не спряхме нито веднъж по време на пътуването и пристигнахме в столицата няколко минути след девет; спомням си, че се взирах през прозореца и наблюдавах хората, всеки забързан нанякъде в началото на работния ден. Всеки, който погледнеше към колата и ме видеше в новия ми костюм без да забележи белезниците, щеше да реши, че съм поне главен полицейски инспектор.

Матю ме чакаше на входа на съдебната палата „Олд Бейли“, стиснал камара документи под всяка ръка.

— Костюма ти си го бива — отбеляза той, преди да тръгнем към залата, в която щяха да решат съдбата ми.

Отново седнах на подсъдимата скамейка, а сър Матю се изправи, за да се обърне към тримата членове на състава от апелативния съд. Встъпителната му реч отне поне половин час, а аз имах чувството, че и сам ще мога да я изнеса не по-зле, макар че едва ли щях да съм толкова изразителен и убедителен. Наблегна специално на разкритието, че Джереми оставил всичките си земни придобивки на Розмари, която бе продала семейния ни дом в Лийдс, отървала се от дяловете си в „Купърс“ месеци след поглъщането, развела се набързо, а след това потънала вдън земя в компанията на седем милиона лири. Не можех да не се запитам колко ли от тези пари е пипнал Джереми.

Сър Матю непрекъснато напомняше на съдиите, че полицейските служители така и не са открили тяло, въпреки че бяха прекопали половината Лийдс.

Надеждата ми растеше с всеки факт, който Матю изтъкваше пред съдиите. След като приключи, се наложи да чакам цели три дни, за да разбера какво е решението им.

Молбата бе отхвърлена. Причините не бяха посочени.

Матю дойде в „Армли“ в петък, за да ми каже защо, според него, молбата ми е била отхвърлена без обяснения. Мислеше, че съдиите са били разединени и им трябвало време, за да представят нещата така, сякаш са единодушни.

— Колко време? — попитах аз.

— Аз мисля, че след няколко месеца ще те пуснат условно. Не може да не са повлияни от факта, че полицаите така и не намериха труп, да не говорим, че заключението на съдията по време на процеса не им направило кой знае какво впечатление, случаят ти е интересен.

Благодарих на Матю, а той си тръгна за пръв път, без да усмихва.

Сигурно се чудите с какво се е занимавал през всичкото това време главен инспектор Хакет, по-точно казано бившият главен инспектор Хакет.

Съвсем не бе стоял бездеен. Инспектор Уилямс и полицай Кенрайт бяха напуснали в същия ден като шефа си. Седмица по-късно бяха готови с малък офис над клуб „Конститюшънъл“ в Брадфорд и се бяха заели с издирването. Шефа ми докладваше точно в четири всяка неделя.

Месец след началото вече разполагаше с огромна папка по случая и отделни, доста набъбнали досиета за Розмари, Джереми, компанията и мен. Необходими ми бяха часове, за да прочета информацията, която той бе събрал, и се опитах да му помогна, като запълних някои празни места. Бързо ми стана ясно защо останалите затворници имаха толкова високо мнение за Шефа. Той внимателно проследяваше всяка нишка, не пропускаше нито една отбивка по пътя, макар на пръв поглед това да приличаше на задънена улица, защото често се оказваше, че извежда направо на магистралата.

През първата неделя на октомври, след като Хакет вече четири месеца работеше по случая, ми каза, че е открил Розмари. Жена с нейното описание живеела в малко имение в Южна Франция, във вила „Фльор“.

— Как я проследи чак там? — попитах аз.

— Благодарение на писмата, които майка й изпращаше от близката пощенска кутия. Пощальонът се оказа разбран човек и ми позволи да прегледам адресите, преди да отнесе пощата в станцията — обясни Хакет. — Няма нужда да ти казвам колко часа висяхме наоколо, колко писма се наложи да прегледаме и на колко врати потропахме през последните четири месеца, за да се доберем до това. Госпожа Кършо, изглежда, обича да пише писма, само че това бе първото, което изпращаше на дъщеря си. Между другото — добави той, — жена ти си е върнала моминското име. Нарича се госпожица Кършо.

Кимнах, защото нямах желание да го прекъсвам.

— Уилям взе самолета за Кан в сряда и сега се опитва да се вкопае в най-близкото село. Прави се на турист. Вече докладва, че вилата на госпожица Кършо е заобиколена с триметрова каменна ограда и кучетата пазачи са повече от дърветата. Местните знаят дори по-малко от нас. Поне успяхме да поставим началото.

За пръв път си казах, че Джереми Алегзандър си е намерил достоен противник, но едва след още пет седмици, в една друга неделя, след други пет доклада, по стиснатите устни на Хакет плъзна нещо като усмивка.

— Госпожица Кършо е пуснала обява в местния вестник — съобщи ми той. — Имала нужда от нов иконом. Отначало решихме да разпитаме предишния иконом веднага щом напусне, но не можех да си позволя действията ни да стигнат до нея, затова накарах инспектор Уилямс да кандидатства за работата.

— Тя веднага ще разбере, че той няма нужния опит.

— Не е задължително — успокои ме Хакет, широко усмихнат. — Уилямс няма да може да напусне сегашната си работа при графиня Рутланд, докато не довърши едномесечното си предизвестие, а ние го записахме на специален шестседмичен курс за икономи в школата „Айвър Спенсър“. Уилямс е от хората, които учат бързо.

— Ами препоръки?

— Когато дойде време Розмари Кършо да проведе интервюто, ще съм му спретнал такива препоръки, че дори някоя херцогиня ще пожелае да го наеме.

— А ми бяха казали, че си невероятно праволинеен.

— Така е, когато си имам работа с честни хора, господин Купър. Не и когато съм изправен пред двама мошеници. Ще ги тикна аз тези двамата зад решетките, дори това да е последното, което свърша в този живот.

Беше рано да съобщя на Хакет каква ще бъде последната глава, че ако стане както съм го намислил, Джереми няма да успее да се добере до решетките.

Щом Уилямс бе включен в списъка кандидати за иконом при Розмари, аз дадох и своята помощ, за да получи работата. Докато четях условията на договора, ми хрумна идея.

— Кажи на Уилямс да поиска 15 000 франка на месец и пет седмици отпуск — предложих на Хакет, когато двамата с Матю ме посетиха следващата неделя.

— Защо — попита бившият главен инспектор. — Тя предлага 11 000 и три седмици отпуск.

— Може да си позволи разликата, а при неговите препоръки е желателно да настоява за повече — реших аз, докато преглеждах досието й. — Ако той се съгласи на по-малко, може да заподозре нещо.

Матю се усмихна и кимна.

Най-сетне Розмари взе на работа Уилямс с 13 000 франка заплата и четири седмици отпуск на година, а Уилямс, след като премисля предложението четирийсет и осем часа, прие. Започна работа чак след месец, след като се бе научил да глади като професионалист, да подрежда маса като за кралски прием и да прави разлика между чаши за порто, шери и ликьор.

Май съм очаквал незабавни резултати от мига, в който Уилямс постъпи като иконом при Розмари. Както Хакет изтъкваше неделя след неделя, това бе нереалистично.

— На Уилямс му трябва време — обясняваше Дон. — Трябва да спечели доверието й, не бива да й дава дори най-минимален повод за подозрение. Едно време ми трябваха цели пет години, за да спипам един наркопласьор, който живееше на пряка от дома ми.

Искаше ми се да му напомня, че аз гния в затвора, че предпочитам всичко да приключи за пет дни, но знаех, че те полагат необходимите усилия заради мен, и се опитвах да не показвам нетърпението си.

Месец по-късно Уилямс ни изпрати снимките и биографиите на персонала в имението, както и подробни описания на всички, които я посещаваха — дори на местния свещеник, отбил се по време на кампания за набиране на средства за Сомалия.

Готвачката, Габриел Паскал от Марсилия, не знаела английски, но умеела да приготвя всякакви гозби, а семейството й било проверено. Градинарят, Жак Рени, доста глуповат местен човек, без никаква фантазия по отношение на розовите храсти, бил познат на всички. Личната прислужничка на Розмари, Шарлот Мерио, знаела малко английски. Сексапилна мошеничка от Париж, която все още не била проверена. Всички били назначени лично от Розмари след пристигането й в Южна Франция, личало, че нямат връзка както помежду си, така и с миналото на бившата ми съпруга.

— Виж ти — възкликна Хакет, докато оглеждаше снимката на Шарлот. Изви едната си вежда. — Аз пък си мислех, че Уилямс ще я подхване денем и нощем, по точно нощем — обясни той. — Досега да е направил кариера, ако не търчеше след всяка фуста. Да се надяваме, че този път ще има полза.

Лежах на нара часове наред и оглеждах лицата на хората от персонала, но те не разкриваха нищо. Препрочитах бележките за всички, които са влизали във вила Фльор, но с течение на седмиците имах чувството, че никой от миналото на Розмари, освен майка й, не знае къде се намира тя, а дори и да знаеха, никой не се опитваше да се свърже с нея. От Джереми Алегзандър нямаше и следа.

Започвах да се притеснявам, че двамата с Джереми са се разделили, когато Уилямс докладва, че на нощното шкафче Розмари държала снимката на красив тъмнокос мъж. Имало и надпис: „Винаги ще бъдем заедно. Дж“.

През седмиците след молбата за обжалване непрекъснато ме посещаваха за разговори надзорници, служители от социалните служби, дори психиатърът на затвора. Едва успявах да се усмихвам топло и искрено, както ме бе инструктирал Матю, защото това бе задължително, ако искахме да смажем колелата на скрибуцащата бюрократична машина.

Около единайсет седмици, след като молбата за обжалване бе отхвърлена, вратата на килията се отвори и главният надзирател в моя коридор ми съобщи:

— Шефът иска да те види, Купър.

Ръчицата гледаше подозрително. Тези думи винаги водеха до задушаваща самота.

Чувах резките удари на сърцето си, докато ме водеха по дългия коридор към кабинета на директора на затвора. Надзирателят почука внимателно на вратата, преди да отвори. Мъжът зад бюрото се надигна и протегна ръка.

— Радвам се, че съм първият, който ще ти съобщи добрата новина.

Покани ме да се настаня на удобен стол от другата страна на бюрото и започна да ми обяснява условията за освобождаването ми. Докато говореше, ми сервираха кафе, сякаш бяхме стари приятели.

Някой почука на вратата и влезе Матю, стиснал документи, които чакаха за подпис. Изправих се, когато той ги постави на бюрото и ме стисна в мечешка прегръдка. Едва ли всеки ден прегръщаше клиентите си.

След като подписах и последния лист, Матю попита:

— Какво е първото, което ще направиш, щом излезеш?

— Ще си купя пистолет — отвърнах им спокойно аз.

Матю и шефът на затвора избухнаха в смях.

Три дни по-късно зелената порта на „Армли“ се отвори за мен. Тръгвах си, понесъл малкия кожен сак, с който бях дошъл. Не се обърнах назад. Повиках такси и помолих шофьора да ме закара на гарата, тъй като нямах желание да оставам в Лийдс и миг повече от необходимото.

Купих си билет за първа класа, обадих се на Хакет, за да го предупредя, че тръгвам, и се качих на следващия влак за Брадфорд. С огромна наслада изядох закуската, която предлагат британските железници, и то защото не бе сервирана в алуминиева чиния; прочетох новия „Файненшъл Таймс“, който си купих от красива продавачка, а не от дребен мошеник в затвора. Никой не ме поглеждаше, а и защо да ми обръщат внимание, след като седях в купе първа класа, облечен в най-новия си костюм. Оглеждах всички жени, които минаваха, независимо как бяха облечени, но те нямаха представа за истинската причина.

Шефа и помощничката му Джени Кенрайт ме чакаха на перона в Брайтън. Главният детектив бе наел за мен малък обзаведен апартамент в покрайнините на града, а след като си разопаковах багажа — което не ми отне много време — те ме заведоха на обяд. Щом приключихме с любезностите и Джени ми сипа чаша вино, Шефа ми зададе въпроса, който очаквах.

— Сега, след като си свободен, все още ли искаш да продължим да търсим Джереми Алегзандър?

— Да — отвърнах аз без колебание. — Дори съм още по-решен, след като опитах вкуса на свободата, на която той се е радвал пред последните три години. Не забравяй, че този тип ми открадна свободата, съпругата, компанията и повече от половината неща, които притежавах. Да, Доналд, няма да си намеря място, докато не се изправя пред Джереми Алегзандър.

— Добре — отвърна Дон. — Уилямс смята, че Розмари е започнала да му вярва и с течение на времето дори може да му сподели някои неща. Май вече се е превърнал в дясната й ръка.

Имаше известна ирония в това, че Уилямс се радва на две заплати — едната плащах аз, а Розмари — другата. Попитах дали е чувал нещо за Джереми.

— Нищо, което си струва да се спомене — отвърна Доналд. — Никога не му звъни от къщата и сме сигурни, че той не се опитва да се свърже с нея. Уилямс ми докладва, че всеки петък по обяд я оставя в „Маджестик“, единствения хотел в селото. Връща се след не по-малко от четирийсет минути. Той не смее да я последва, защото му е наредила да я чака в колата. А не може да си позволи да го уволнят заради неподчинение на работодателката си.

Кимнах.

— Само че това не му пречи, когато има свободна вечер, да се отбие в бара на хотела, за да пийне, и е успял да хване някоя и друга клюка. Убеден е, че през това време Розмари се обажда в чужбина. Често пъти, преди да влезе в „Маджестик“, тя се отбива в банката и излиза с малко пакетче монети. Барманът казал на Уилямс, че винаги използвала една от двете телефонни кабини в коридора срещу рецепцията. Никога не позволявала обаждането да минава през телефонистката, винаги набирала номера сама.

— Как ще разберем на кого звъни? — полюбопитствах аз.

— Ще чакаме Уилямс да издебне възможност и да използва някои от номерата, на които са го научили в школата за икономи.

— Колко време ще отнеме това?

— Нямам представа, но му предстои отпуск след две седмици, така че ще ни разкаже всичко в подробности.

Когато Уилямс пристигна в Брадфорд в края на месеца, започнах да му задавам въпроси, преди още да си е оставил багажа. Той бе събрал доста интересна информация за Розмари, а аз поглъщах най-незначителните подробности.

Била напълняла. Останах особено доволен. Била самотна и потисната. Останах очарован. Бързо харчела парите ми. Не може да се каже, че бях във възторг. Най-важното бе, че ако Розмари имаше някаква връзка с Джереми Алегзандър, това ставало в петъците, когато се обаждала от хотела. Истината обаче бе, че така и не бе открил на кого звъни.

След две седмици Уилямс се върна в Южна Франция, а аз знаех за бившата си съпруга повече, отколкото бях успял да науча за целия ни съвместен живот.

Както често се случва в истинския свят, следващото събитие ни завари напълно неподготвени. Телефонът звънна в два и половина в понеделник следобед.

Доналд пое слушалката и аз изненадан чух гласа на Уилямс. Той включи на говорителя, за да чуваме всички.

— Слушаме и тримата, така че казвай защо звъниш, след като днес нямаш почивен ден.

— Уволниха ме — започна Уилямс.

— Закачал си личната прислужница ли? — бе първата реакция на Доналд.

— Де да беше така, шефе, страхувам се, че стана нещо много по-глупаво. Тази сутрин карах госпожица Кършо в града и спрях на червен светофар. Докато чаках да светне зелената светлина, някакъв мъж пресече пред колата. Спря и ме зяпна. Веднага го познах и започнах да се моля да светне зелено, преди да се сети кой съм. Само че той се върна, погледна ме отново и ми се усмихна. Поклатих глава към него, ама той се приближи до прозореца, почука на стъклото и каза: „Как сте инспектор Уилямс?“.

— Кой беше? — попита Доналд.

— Нийл Кейс. Помниш ли го, шефе?

— Естествено? Бавно загряващият Нийл — отвърна Доналд. — Трябваше да се сетя.

— Аз, разбира се, с нищо не показах, че го познавам, а госпожица Кършо си замълча. Реших, че ми се е разминало. Щом се върнахме в къщата, тя ме повика в кабинета си и без дори да поиска обяснение, ме уволни. Нареди да си събера багажа и до час да ме няма, иначе щяла да повика местните ченгета.

— По дяволите. Пак се връщаме на нула — недоволстваше Доналд.

— Не бих казал — отвърна Уилямс.

— Как така? След като вече не си в къщата, нямаме на какво да разчитаме. Най-лошото е, че повече не можем да разиграваме картата с иконома, защото от сега нататък тя ще бъде нащрек.

— Знам, шефе — съгласи се Уилямс. — Само че тя се паникьоса, когато разбра, че съм полицай, хукна към спалнята си и се обади по телефона. Вече не ме беше страх, че ще ме разкрият, затова грабнах слушалката в коридора и подслушах. Някакъв женски глас каза номер в Кеймбридж и линията прекъсна. Сигурно Розмари е очаквала някой друг да вдигне телефона и затвори, щом чу непознатия глас.

— Какъв беше номерът? — попита Доналд.

— 6407 — нещо си — 7.

— Как така „нещо си 7“? — изръмжа Доналд, докато записваше цифрите.

— Нямах на какво да го запиша, шефе, така че трябваше да помня.

Радвах се, че в този момент Уилямс не можеше да види изражението по лицето на Шефа.

— Какво стана? — попита той.

— Открих химикалка в едно чекмедже и записах на ръката си цифрите, които бях запомнил. След няколко секунди се обадих отново и чух друга жена да казва: „Декана го няма в момента, но го очаквам до един час“. Наложи се да затворя бързо, защото някой идваше по коридора. Беше Шарлот, камериерката на Розмари. Попита ме защо съм уволнен. Не можах да измисля правдоподобно обяснение и тя ме обвини, че съм се опитвал да свалям господарката й. Оставих я да си мисли, че е така, и тя ми удари шамар. — Избухнах в смях, докато лицата на Шефа и Джени си останаха безизразни. След това Уилямс попита: — Какво да правя, шефе? Да се връщам ли в Англия?

— Не — заяви Доналд. — Остани там засега. Настани се в „Маджестик“ и я наблюдавай денонощно. Веднага ми съобщи, ако стане нещо необичайно. Ние заминаваме за Кеймбридж. Щом се настаним в някой хотел, веднага ще ти се обадя.

— Разбрано, шефе — потвърди Уилямс и затвори.

— Кога заминаваме? — обърнах се към Доналд, щом той върна слушалката на място.

— Довечера — отвърна той. — Преди това трябва да звънна тук-там.

Дон набра последователно десет номера в Кеймбридж, използвайки цифрите, които Уилямс бе успял да запише, а на празното място набираше всички числа от нула до девет.

0223 640707 се оказа училище.

— Моля да ме извините, сбъркал съм при набирането — започна Доналд.

717 беше аптека; 727 авторемонтна работилница; на 737 отговори глас на възрастен човек.

— Моля да ме извините, набрал съм грешно — повтори отново Доналд.

747 се оказа книжарница; на 757 бе съпругата на местен полицай (опитах се да сдържа смеха си, ала Доналд изръмжа предупредително); на 767 се обади друг женски глас.

— Извинете, набрал съм грешно — обясни отново той.

777 бе колежът „Сейнт Катрин“; на 787 попадна на женски глас, записан на телефонен секретар; 797 бе фризьорски салон.

— За студено къдрене ли да ви запиша час, или само за подстригване?

Доналд провери списъка.

— Или е 737, или 767, или 787. Време е да използвам старите си връзки.

Позвъни на някого в Брадфорд и му съобщиха, че заместник-началникът на Кеймбриджшър е преместен в полицейското в Западен Йоркшир миналата година.

— Лийк. Алън Лийк — рече Доналд, без да чака да го попитам. Обърна се към мен. — Беше сержант по времето, когато ме направиха инспектор.

Благодари на познатия си в Брадфорд, след това набра номера на телефонни справки, за да му дадат номера на полицейското управление в Кеймбридж. Набра нов номер с код 0223.

— Полицейско управление Кеймбридж, заповядайте — обади се женски глас.

— Бихте ли ме свързали със заместник-началника? — помоли Доналд.

— За кого да предам?

— За Доналд Хакет.

Следващият глас звучеше обнадеждаващо.

— Шефе, на това му се казва приятна изненада. Надявам се да е приятна изненада, защото като те знам, едва ли ми се обаждаш просто така. Да не би да си търсиш работа? Чух, че си напуснал полицията.

— Да, така е. Пенсионирах се, но не си търся работа, Алън. Полицейското управление в Кеймбридж няма да може да си позволи заплатата, която получавам в момента.

— Какво да направя за теб, Дон?

— Можеш ли да ми кажеш кои са собствениците на три телефона в района на Кеймбридж?

— Имаш ли разрешение? — попита човекът.

— Не, но може да се стигне до арест на твоя територия — отвърна Доналд.

— При това положение и щом ти ме молиш, няма проблем.

Доналд прочете трите телефона и Лийк го помоли да изчака малко. Докато чакахме, Доналд ни обясни:

— Цялата работа е да натиснат няколко копчета в контролната зала и адресите ще се появят на екрана пред тях. Нещата доста са се променили, откакто постъпих в полицията едно време. Тогава ни се налагаше доста да обикаляме.

Гласът на Лийк отново зазвуча.

— Слушай сега, първият номер е готов. 640737 е на Данвърс-Смит, полковник от военновъздушните сили. Друг освен него не живее в къщата.

Даде ни адрес в Грейт Шелфорд и обясни, че се намира южно от Кеймбридж. Джени записваше всичко старателно.

— 767 е на професор и госпожа Балческу, които също живеят в Грейт Шелфорд. 787 е на госпожа Джулия Рено, оперната певица. Тя живее в Грантчестър. Познаваме я доста добре. Почти не си стои вкъщи, защото изнася концерти по цял свят. Миналата година три пъти влизаха с взлом у тях, все когато е в чужбина.

— Благодаря ти — отвърна Доналд. — Много ми помогна.

— А ще ми кажеш ли какво става? — попита с надежда шефът на полицията.

— Не сега — отряза го Доналд. — Щом приключа с разследването, обещавам да си първият, на когото ще разкажа.

— Става — долетя отговорът и той затвори.

— Така — въздъхна Доналд и отново се обърна към нас. — След два часа тръгваме за Кеймбридж. Имаме достатъчно време, за да си съберем багажа, а Джени ще ни резервира хотел близо до центъра. Ще се срещнем отново тук — той погледна часовника си, — точно в шест.

Излезе от стаята, без да каже и дума повече. Помислих си, че баща ми щеше да се разбира с него доста добре.

Два часа по-късно Джени ни возеше по магистрала A1 с постоянна скорост от сто и двайсет километра в час.

— Започва досадната детективска работа — предупреди Доналд. — Непрекъснати проверки, часове наблюдение. Според мен няма смисъл да си правим труд да следим госпожа Джулия. Джени, ти се заеми с пилота. Искам всички подробности за кариерата му от деня, в който е завършил гимназия, до деня на пенсионирането му. Утре сутринта ще позвъним в колежа на кралските военновъздушни сили „Крануел“ и ще изискаме цялата информация за него. Аз ще се заема с професора. Започвам от университетската библиотека.

— Ами аз?

— За момента, господин Купър, ти ще се покриеш. Възможно е пилотът или професорът да ни отведе при Алегзандър, така че няма смисъл да се сблъскаш с някой и всички да се пръснат като пилци.

Съгласих се, макар и с неудоволствие.

По-късно същата вечер се настаних в апартамента си в хотел „Гардън Хаус“ — малко по-приличен на пръв поглед затвор, но въпреки че възглавницата бе мека, а матракът удобен, не можах да спя. Събудих се рано на следващата сутрин, гледах новини, повторения на серии от различни австралийски сапунени опери и „Филм на седмицата“, който излъчваха на всеки два часа. Умът ми непрекъснато се стрелкаше между колежа „Крануел“ и университетската библиотека.

Когато вечерта се срещнахме в стаята на Доналд, двамата с Джени потвърдиха, че мъжете били точно тези, за които се представят.

— Сигурен съм, че един от тях ще ни отведе при Джереми — настоях аз, въпреки че едва прикривах разочарованието си.

— Щеше да е хубаво винаги да става така лесно, господин Купър — обясни Доналд. — Няма гаранция, че един от тях ще ни отведе при Джереми. — Обърна се към Джени. — Да видим какво си научила за пилота.

— Подполковник от авиацията Данвърс-Смит е завършил „Крануел“ през 1938 година, служил е във втора ескадрила в Бинбрук край Линкълншир по време на Втората световна война, изпълнил е няколко мисии над Германия и окупирана Франция. През 1943 година е получил медал за храброст. През 1958 прекратява полетите и става инструктор в базата на ВВС в „Котсмор“ в Глостършър. Последното му работно място е на заместник командващ офицер на база „Локинг“ в Съмърсет. Пенсионирал се е през 1977 година и двамата със съпругата му са се преместили в Грейт Шелфорд, където е прекарал детството си.

— Защо живее сам? — попита Доналд.

— Жена му починала преди три години. Има две деца, Сам и Памела, женени, не живеят наблизо. От време на време го посещават.

Искаше ми се да попитам Джени как е успяла да открие толкова много информация за подполковника, но премълчах, защото нямах търпение да чуя какво е открил Дон за професор Балческу.

Доналд вдигна записките си, пръснати на пода пред краката му.

— Сега ще ви разкажа какво открих за видния професор — започна той. — Професор Балческу избягал от Румъния през 1989 година, след като Чаушеску го поставил под домашен арест. Студенти дисиденти му помогнали да се измъкне от страната през България и да замине за Гърция. Бягството му било отразено във вестниците по онова време. Поискал политическо убежище в Англия и му предложили преподавателско място в колежа „Гонвил и Кайъс“ в Кеймбридж, а три години по-късно станал декан на катедра „Проблеми на Източна Европа“. Съветва правителството по всички въпроси, свързани с Румъния, написал е и книга. Миналата година му е присъдено рицарско звание по случай рождения ден на кралицата.

— Как е възможно някой от тези хора да познава Розмари? — попитах аз. — Уилямс сигурно е сбъркал, когато е записвал номера.

— Уилямс не прави грешки, господин Купър — защити го Дон. — Иначе нямаше да го взема на работа. Съпругата ти е набрала една от тези цифри, сега работата ни е да открием коя точно. Този път ще ни трябва помощта ти.

Измрънках някакво извинение, но така и не бях убеден. Хакет кимна и се обърна към Джени.

— Колко време ще ни бъде необходимо, за да отидем до дома на подполковника?

— Около петнайсет минути, господине. Живее в къща в Грейт Шелфорд, на юг от Кеймбридж.

— Започваме с него. Утре сутринта в пет ще ви чакам във фоайето.

През цялата нощ се будех, защото не бях сигурен дали не сме се впуснали в напълно безполезно преследване. Поне на следващия ден щях да ги придружа, вместо да стоя затворен в стаята и да гледам австралийски сапунени сериали.

Оказа се, че нямам нужда от събуждането, поръчано за 4:30. Вече бях буден, когато телефонът звънна. Няколко минути след пет тримата излязохме от хотела и се опитахме да си придадем вид на хора, които не се измъкват призори, за да не си платят сметката. Утрото бе мразовито и аз треперех от студ, докато стигна колата.

Джени подкара към покрайнините на града и излязохме на пътя за Лондон. След около километър и половина тя зави наляво и влязохме в симпатично селце със спретнати, грижливо поддържани къщи от двете страни на пътя. Минахме покрай разсадник от лявата ни страна, пропътувахме още около километър, а Джени неочаквано направи обратен завой и паркира на банкета. Изключи мотора и посочи ниска къща със синя врата.

— Тук живее — посочи тя. — Номер четирийсет и седем.

Доналд насочи малък бинокъл към къщата.

Ранобудни хора вече излизаха от домовете си, качваха се на колите, за да отидат на гарата и да хванат първия пътнически влак за Лондон. Вестникарчето се оказа възрастна дама, която бавно въртеше педалите на натежалия велосипед, докато разнасяше пресата. След нея мина млекарят с малък микробус, а бутилките не спираха да дрънчат, докато оставяше поръчките, понякога опаковка от шест яйца или кутия портокалов сок. Из цялото село започваха да светват лампи.

— На подполковника му доставят пълномаслено мляко и „Дейли Телеграф“ — отбеляза Доналд.

Хората от двете страни на номер четирийсет и седем вече се бяха разшавали, когато в спалнята на подполковника, на втория етаж, светна лампа. Доналд изпъна гръб и повече не откъсна очи от къщата.

Отегчих се и по някое време, изглежда, съм задрямал. Когато се събудих, се надявах да отидем да закусим някъде, но подобни елементарни нужди изобщо не притесняваха професионалистите, седнали отпред. Те продължаваха зорко да следят за всяко движение на номер четирийсет и седем и не бяха разменили помежду си и дума.

В десет и деветнайсет слаб възрастен мъж, облечен във вълнено сако и сив панталон, излезе от номер четирийсет и седем и бързо пое по пътеката. Отдалече успях да видя единствено буйните бели мустаци. Сякаш цялото му тяло имаше за цел да се грижи за тях. Доналд не сваляше бинокъла от него.

— Виждал ли си го някога преди? — попита ме той и ми подаде бинокъла.

Започнах внимателно да оглеждам подполковника.

— Никога — заявих аз, когато човекът спря край стар остин алегро. — Как да забрави човек подобни мустаци?

— Не ги е отгледал набързо — заяви Доналд, докато Данвърс-Смит подкарваше към пътя.

Джени изруга.

— Помислих си, че ако използва колата, сигурно ще тръгне към Кеймбридж. — Обърна нашата с три маневри и даде газ след подполковника. Няколко минути по-късно между нас имаше само две коли.

Данвърс-Смит не бе от хората, които нарушават правилата за движение.

— Очевидно дните на пилот изпитател са минали отдавна — отбеляза Доналд, докато преследвахме колата му на безопасно разстояние.

След около километър той спря на бензиностанция.

— Лепни се за него — нареди Доналд.

Джени последва остина и се подреди на колонката зад Данвърс-Смит.

— Наведи глава, господин Купър — нареди Дон и отвори вратата. — Той не трябва да те вижда.

— А ти какво ще правиш? — попитах аз, пъхнал глава между предните две седалки.

— Ще рискувам с един стар тарикатски номер — отвърна Доналд.

Слезе, заобиколи и отключи резервоара тъкмо когато подполковникът пъхна помпата в своя резервоар. Доналд започна бавно да допълва и без това пълния ни резервоар, след това се обърна към възрастния човек.

— Подполковник Данвърс-Смит! — възкликна той с любезен глас.

Подполковникът веднага вдигна поглед и по сбръчканото му лице се изписа изумление.

— Бейкър, господине — подсказа му Доналд. — Лейтенант Бейкър. Изнасяхте ни лекции в Локинг, ако не се лъжа.

— Невероятно добра памет, Бейкър. Браво, много добре — похвали го Данвърс-Смит. — Радвам се да ви видя, стари приятелю. — Върна помпата на място. — С какво се занимавате?

Джени едва сдържа кикота си.

— В армията съм, господине. Свалиха ме на земята, след като не издържах последния тест за очите. Противна канцеларска работа, но не ми предложиха нищо друго.

— Лоша работа, стари приятелю — отвърна подполковникът, докато се отправяха към касата. Гласовете им престанаха да се чуват.

Когато се върнаха след няколко минути, двамата си говореха като стари приятели, а подполковникът бе прегърнал Доналд през рамо.

Когато стигнаха до колите, си стиснаха ръцете.

— Довиждане, господине — чух гласа на Доналд, преди Данвърс-Смит да се качи в колата си.

Старият пилот се отправи обратно към къщи. Доналд се настани до Джени и затвори вратата.

— Страхувам се, че той няма да ни отведе до Алегзандър. Данвърс-Смит не познава лъжата — съпругата му я няма, не вижда децата си достатъчно често, чувства се самотен. Дори ни покани да се отбием да похапнем при него.

— Ти защо не прие? — попитах аз.

Доналд се поколеба.

— Щях да приема, но когато споменах, че съм от Лийдс, той ми обясни, че е бил там един-единствен път в живота си, за да гледа някакви изпитателни полети. Този човек не е чувал нито за Розмари Купър, нито за Джереми Алегзандър — готов съм да си заложа пенсията. Връщаме се в Кеймбридж, Джени. Карай бавно. Не ми се иска да настигнем подполковника, защото тогава ще се наложи да обядваме с него.

Джени обърна, влезе в бавната лента и се насочи обратно към града. След три-четири километра Доналд я накара да отбие на паркинга на клуб „Шелфорд Ръгби“.

— Професорът и съпругата му живеят зад този жив плет — посочи Доналд от другата страна на пътя. — Стой мирен, господин Купър. Тук може и да се забавим.

В дванайсет и трийсет Джени отскочи до селото за риба и пържени картофи. Аз изядох лакомо всичко. В три бях отегчен до смърт и започвах да се чудя докога Доналд ще ни кара да висим тук, вместо да се прибираме в хотела. Сетих се, че в шест и половина ще дават „Щастливи дни“.

— Ако се наложи, ще стоим тук цялата нощ — предупреди Доналд, сякаш прочел мислите ми. — Рекордът ми е четирийсет и девет часа, без да мигна. Ами ти, Джени? — попита той, без да откъсва очи от къщата.

— Трийсет и един, господине — отвърна тя.

— Значи сега може да се окаже големият ти шанс да счупиш рекорда — предположи той.

Само след миг жена в бяло беемве излезе от алеята към къщата и спря на тротоара. Огледа се и в двете посоки и зави надясно към Кеймбридж. Когато минаваше покрай нас, забелязах, че е блондинка с красиво лице.

— Тази съм я виждал някъде — рекох веднага аз.

— След нея, Джени — нареди на мига Доналд. — Спазвай дистанция. — Обърна се към мен. — Къде си я виждал? — попита той и ми подаде бинокъла.

— Не си спомням. — Опитвах се да се съсредоточа в гъстата къдрава коса.

— Мисли, човече. Мисли. Това е най-доброто ни попадение засега — каза Доналд и се постара да не се държи така, сякаш разпитва стар затворник.

Сигурен бях, че съм виждал някъде това лице, но така и не можех да си спомня къде. Сигурен бях обаче, че не се познаваме. Трябваше да мисля усилено, защото бяха минали поне пет години, откакто бях виждал позната жена, а пък за такава забележителна красавица да не говорим. Въпреки това споменът се изплъзваше.

— Продължавай да мислиш — нареди Дон, — а аз ще се опитам да открия нещо по-простичко. Джени, не се приближавай прекалено много. Не забравяй, че и тя има огледало за обратно виждане. Господин Купър може и да не я помни, обаче тя, току-виж, си го спомнила.

Доналд посегна към телефона в колата и набра десет цифри.

— Дано не се сети, че съм се пенсионирал — прошепна той.

— Автомобилен контрол Суонси, заповядайте.

— Сержант Кран, ако обичате — започна Доналд.

— Свързвам ви.

— Дейв Кран.

— Доналд Хакет.

— Здравейте, господин главен инспектор. Какво да направя за вас?

— Бяло беемве — К273 SCE — издиктува Доналд, без да откъсва поглед от колата отпред.

— Изчакайте за момент, господине, няма да се бавя.

Доналд не откъсваше поглед от беемвето, докато чакаше.

Автомобилът бе на около трийсет метра пред нас и се насочваше към зелен светофар. Джени даде газ, за да е сигурна, че няма да го изпусне, ако светофарът се смени, и мина на жълто тъкмо когато сержант Кран се обади отново.

— Проверих колата, господине. Регистрирана е на името на госпожа Сузан Балческу, Кендълс, Хай стрийт, Грейт Шелфорд, Кеймбридж. Една глоба за превишена скорост при задръстване през 1991 година, глоба от трийсет лири. Нищо друго не мога да ви кажа.

— Благодаря ти, сержант, много ми помогна.

— За мен беше удоволствие, господине.

— Защо й е на Розмари да се свързва със семейство Балческу — питаше се Доналд, докато затваряше телефона. — Има ли значение на кого от двамата звъни?

Ние двамата с Джени мълчахме.

— Според мен е време да се отклоним — заяви той след малко. — Трябва да проверя още някои неща, преди да се изправя лице в лице с тях. Да се върнем в хотела, за да обмислим следващата стъпка.

— Знам, че това е просто съвпадение — намесих се и аз, — но докато познавах Джереми, той имаше бяло беемве.

— Еф сто седемдесет и три, Би Зет Кей — обади се Джени. — Спомням си го от досието.

Доналд се завъртя към мен.

— Някои хора не могат да се откажат от пушенето, други от пиенето. При трети е марката кола. Въпреки че доста хора карат бели беемвета — промърмори той сякаш на себе си.

Щом се върнахме в стаята на Доналд, той започна да преглежда папката с документите за професор Балческу. Материалът в „Таймс“, посветен на бягството му от Румъния, бе най-подробен.

Професор Балческу се прочува още като студент в университета в Букурещ, когато призовава колегите си да действат за сваляне на правителството. Властите в Румъния изпитали облекчение, когато получил предложение да чете лекции в Оксфорд, и сигурно са се надявали, че повече няма да го видят. Три години по-късно той се връща в университета в Букурещ и става преподавател по политическа икономия. През следващата година повежда протести в подкрепа на Николае Чаушеску и след като той става президент, Балческу е възнаграден с пост в кабинета като министър на образованието. Скоро се разочарова от режима на Чаушеску и осемнайсет месеца по-късно подава оставка и се връща на преподавателското си място в университета. След три години е предложен за декан на факултет „Политическа икономия“.

Разочарованието на професор Балческу скоро прераства в гняв и през 1986 г. пише поредица памфлети, в които заклеймява Чаушеску и режима, поддържан от марионетното правителство. Няколко седмици след статия с особено ожесточени нападки, той е уволнен от университета и поставен под домашен арест. Група оксфордски историци пишат отворено писмо протест, което изпращат на „Таймс“, но през следващите няколко години не се чува и дума за известния учен. След това, към края на 1989 г., той успява да избяга от Румъния с помощта на група студенти, които го извеждат през България и Гърция.

Кеймбридж спечели в борбата професорът да бъде привлечен и през септември 1990 г. той започна преподавателската си дейност в „Гонвил и Кайъс“. През ноември 1991 г. след пенсионирането на сър Халфорд Макей, Балческу поема поста ръководител на катедра „Проблеми на Източна Европа“.

Доналд вдигна поглед.

— Има негова снимка от времето, когато е бил в Гърция, но е прекалено размазана и няма да ни свърши работа.

Огледах внимателно черно-бялата снимка на брадат мъж на средна възраст, заобиколен от студенти. Изобщо не приличаше на Джереми. Намръщих се.

— Пак сме в задънена улица — въздъхнах аз.

— И на мен така ми се струва — призна Доналд. — Особено след всичко, което открих вчера. Според секретарката, Балческу води ежеседмичната си лекция всеки петък от десет до единайсет.

— Значи няма проблем да се чуе с Розмари по обяд — прекъсна го Джени.

— Ще ме оставите ли да довърша? — попита остро Хакет. Джени сведе глава и той продължи. — В дванайсет има катедрен съвет, на който присъства цялата катедра. Джени, ще се съгласиш, че няма начин да води лични разговори в петъците при дадените обстоятелства.

Доналд се обърна към мен.

— Съжалявам, че пак се налага да започнем от нула, освен ако не си спомниш къде си виждал госпожа Балческу.

Поклатих глава.

— Може да съм сбъркал — признах аз.

През следващите няколко часа Доналд и Джени преглеждаха събраните материали и провериха всеки един от десетте телефона отново.

— Помните ли второто обаждане на Розмари, господине? — попита отчаяната Джени. — Нали декана в момента го нямало. — Да не би това да е следата, която ни трябва?

— Възможно е — отвърна Доналд. — Ако открием кой е деканът, значи ще се приближим с една стъпка по-близо до Алегзандър.

Спомням си последните му думи, преди да изляза от стаята.

— Интересно, колко ли декани има във Великобритания, Шефе?

Докато закусвахме в стаята на Доналд на следващата сутрин, той прегледа отново всички данни, които бяха събрани до този момент, но така и не ни хрумваше нищо.

— Ами госпожа Балческу? — попитах аз. — Може тя да е тази, която говори всеки петък, защото само тогава е сигурно къде е съпругът й по това време.

— Така е. Дали е само вестоносец на Розмари, или е приятелка на Джереми? — попита Доналд.

— Ако започнем да подслушваме телефона й, ще разберем — предложи Джени.

Доналд не обърна никакво внимание на забележката й и погледна часовника.

— Време е да отидем на лекцията на Балческу.

— Защо да ходим? — попитах аз. — Не трябва ли да обърнем внимание на госпожа Балческу?

— Може и да си прав — отвърна Доналд. — Няма да оставим нито един непреобърнат камък, а тъй като следващата му лекция ще бъде чак след седмица, по-добре да приключим още отсега. До единайсет ще сме готови и ако се окаже, че телефонът на госпожа Балческу дава заето между дванайсет и дванайсет и половина…

След това Доналд помоли Джени да докара колата пред хотела, а аз бързо се върнах в стаята си, за да извадя нещо, което бях скрил на дъното на сака още преди няколко седмици. Няколко минути по-късно слязох и Джени излезе от паркинга на хотела, зави надясно и пое по главната улица. Доналд ме погледна подозрително в огледалото за обратно виждане, докато седях притихнал отзад. Дали имах вид на гузен, питах се аз.

Джени забеляза свободно място на няколкостотин метра от сградата, където се помещаваше катедрата „Проблеми на Източна Европа“, и веднага паркира. Слязохме от колата и поехме навътре заедно с потока студенти. Никой не ни обърна внимание. Щом влязохме в сградата, Доналд разхлаби вратовръзката си, свали я и дискретно я мушна в джоба на сакото. В сравнение с останалите, дошли за лекцията, той най-много приличаше на революционер марксист.

Към залата водеха табели и ние влязохме през врата на партера, която се оказа единственият вход. Доналд побърза да мине отстрани и се насочи към последния ред. Двамата с Джени го последвахме, а Доналд ме побутна да седна зад студент с широки рамене, който, изглежда, посвещаваше всяка свободна минута от времето си в университетския отбор по ръгби.

Докато чакахме Балческу да влезе, започнах да се оглеждам. Залата бе амфитеатрална, много подобна на миниатюрен гръцки амфитеатър и на пръв поглед ми се стори, че тук без проблем ще се съберат поне триста студенти. В 9:55 вече нямаше нито едно свободно място. Нямаше нужда от друго доказателство за славата на професора.

Усетих, че по челото ми избива пот, докато чаках пристигането на Балческу. Точно в десет вратата се отвори. Бях толкова разочарован, когато видях професора, че изпъшках на глас. Нямаше дори най-малка прилика с Джереми. Наведох се към Доналд.

— Цветът на косата е различен, очите са различни и е поне с петнайсет килограма по-слаб.

Шефа дори не трепна.

— Значи връзката трябва да е госпожа Балческу — прошепна Джени.

— Съгласен съм с вас — зашушука Доналд. — Само че няма начин да мръднем от това място през следващия час, иначе ще привлечем вниманието на всички, ако тръгнем да излизаме. Щом лекцията приключи, изчезваме веднага. Ще ни остане време, за да проверим дали си е вкъщи за обаждането в дванайсет. — Той се поколеба. — Трябваше да проверя входовете и изходите на влизане. — Джени поруменя, защото бе наясно, че неговото „аз“ означаваше „ти“.

В този момент си спомних къде бях виждал госпожа Балческу. Тъкмо се канех да кажа на Доналд, когато залата утихна и професорът започна лекцията.

— Това е шестата от общо осем лекции — заговори той, — посветени на съвременните социални и икономически насоки на развитие в Източна Европа. — Акцентът му бе натрапчив, личеше, че е усвоен някъде в Централна Европа. Говореше така, сякаш бе изнасял същата тази лекция много пъти преди.

Студентите започнаха да си записват, а аз усетих, че започвам да се дразня от носовото звучене на гласните. Освен това нямах търпение да кажа на Хакет за госпожа Балческу и да се върна час по-скоро в Грейт Шелфорд. Поглеждах часовника на всеки няколко минути. Същата работа както в ученическите ми години, спомних си аз. Докоснах джоба на сакото. Все още беше вътре, въпреки че май нямаше да има нужда от него.

По средата на лекцията загасиха светлините, за да може професорът да илюстрира някои от най-важните моменти със снимки на шрайбпроектор. Огледах внимателно първите няколко графики на екрана, които илюстрираха различните доходи за Източна Европа, съотнесени към текущите разходи и експортните разходи, но така и не ми стана по-ясно, и то не само защото бях пропуснал първите пет лекции.

Асистентът, който отговаряше за диапозитива, успя да оплеска нещата, обърна наопаки кадъра и Германия се оказа на дъното на таблицата за износа, а Румъния — на върха. Из цялата зала се понесе кикот. Професорът се намръщи и лекцията продължи със значително по-бърз темп, което причини на асистента още повече затруднения, защото не успяваше да смогне с изявленията на декана.

Бях безкрайно отегчен и изпитах огромно облекчение, когато в единайсет без пет Балческу показа последната графика. На мястото на предишната бе останал бял екран. Всички погледи бяха обърнати към асистента, който отчаяно ровеше в диапозитивите. Професорът ставаше все по-нервен, докато стрелките наближаваха единайсет. Асистентът не успяваше да открие липсващия диапозитив. Щракна апарата още веднъж, но белият екран си остана бял и светлината се насочи към професора. Балческу пристъпи напред, потропвайки нетърпеливо с пръсти по дървената катедра. Обърна се и в този миг за пръв път го видях в профил. Над дясното му око имаше малък белег, който сигурно е избледнял с течение на годините, но благодарение на ярката светлина, насочена към него, се виждаше ясно.

— Това е той! — прошепнах на Доналд и в същия миг удари единайсет. Запалиха осветлението, а професорът побърза да излезе от залата, без да каже и дума.

Прескочих реда и се втурнах надолу, но нямаше как да мина по-бързо, защото студентите вече бяха станали и бавно напредваха. Разблъсках ги, докато най-сетне се добрах до вратата, през която бе излязъл господин професорът. Забелязах го в края на коридора. Отваряше друга врата и щях да го изпусна от поглед. Затичах след него, заобикаляйки потъналите в разговори студенти.

Добрах се до вратата, където той бе влязъл, и погледнах табелата:

ПРОФЕСОР БАЛЧЕСКУ

Катедра „Проблеми на Източна Европа“

Отворих със замах, но пред мен седеше жена и проверяваше някакви документи. Зад нея тъкмо се затваряше друга врата.

— Трябва незабавно да се видя с професор Балческу — креснах аз, защото бях наясно, че ако не се добера до него преди Хакет да ме настигне, решителността ми ще се изпари.

Жената прекъсна работата си и вдигна поглед към мен.

— В момента господин професорът очаква разговор с чужбина и не е удобно да го прекъсвате — отвърна тя. — Съжалявам, но…

Изтичах покрай нея, отворих втората врата и се втурнах вътре, за да се изправя пред Джереми Алегзандър за пръв път, откакто го оставих проснат на пода в собствения ми дом. Говореше разпалено по телефона, но щом вдигна поглед, ме позна. Когато извадих пистолета от джоба си, той изпусна слушалката. Прицелих се и забелязах как кръвта се оттича от лицето му.

— Чуваш ли ме, Джереми? — отекваше развълнуван глас в слушалката.

Въпреки че бяха изминали години, веднага познах резкия глас на Розмари.

Джереми се развика:

— Недей, Ричард, недей! Ще ти обясня всичко. Повярвай ми, всичко ще ти обясня!

В този момент Доналд влетя в стаята. Спря рязко край бюрото на професора, но не прояви никакъв интерес към Джереми.

— Не го прави, Ричард — започна да ме моли той. — Ще съжаляваш до края на живота си.

Забелязах, че за пръв път ме нарича Ричард.

— Този път грешиш, Доналд — отвърнах аз. — Няма да съжаля нито за миг, че съм убил Джереми Алегзандър. Нали вече е обявен за мъртъв, а аз съм с доживотна присъда заради убийството му. Сигурен съм, че и ти си наясно какво означава „autrefois acquit“. Не мога да бъда осъден втори път за вече извършено престъпление. Въпреки че този път ще има труп.

Преместих пистолета няколко сантиметра надясно и се прицелих в сърцето на Джереми. Натиснах спусъка в мига, в който Джени се втурна в стаята и се метна към краката ми.

Двамата с Джереми се строполихме тежко на земята.

Още в началото на разказа си подчертах, че трябва да обясня защо съм в затвора — ако трябва да сме точни, защо ме върнаха в затвора.

Съдиха ме втори път за опит за убийство, въпреки че куршумът само бе одраскал рамото му. Още не мога да простя на Джени.

Но пък си струваше не за друго, а за да чуя заключителната реч на Матю, защото той отлично разбираше значението на „autrefois acquit“. Направо надмина себе си, докато представяше Розмари като пресметлива злобна предателка, а действията на Джереми били подтикнати от завист и алчност, съвсем преднамерено се представял за национален герой, докато жертвата му гниела в затвора с доживотна присъда, издадена с помощта на лъжливите показания на съпругата, съчинени от него. След още четири години, обясняваше разпалено Матю пред съдебните заседатели, двамата щели да си разделят още няколко милиона. Този път съдебните заседатели проявиха състрадание към мен.

— Никой не заслужава да бъде изправен пред лъжесвидетел — изрече накрая сър Матю, а напевният му тон напомни за пророк от Стария завет.

Журналистите имаха нужда от герой и злодей. Този път можеха да разчитат на герой и двама злодеи. По всичко личеше, че са забравили написаното от предишния процес и не помнят обсебения от ревност камионджия. Не мога да кажа, че страниците, посветени на всички противни подробности около измамата, замислена от Розмари и Джереми, не оказа влияние върху съдебните заседатели.

Те, разбира се, ме признаха за виновен, но причината бе, че нямаха друг избор. В обобщителната си реч съдията почти им нареди да ме признаят за виновен. Затова пък говорителят на съдебните заседатели изрази надежда, че при дадените обстоятелства съдията би трябвало да е по-снизходителен. Съдия Ламптън очевидно не четеше вестници, защото ми изнесе няколкоминутна лекция, а след това ми даде пет години.

Матю скочи моментално с призив за снизхождение, защото вече съм излежал голяма част от присъдата.

— Този човек гледа на света през сълзи — обърна се той към съдията. — Умолявам Ваша Светлост да не го затваря зад решетките втори път.

Ръкоплясканията в залата бяха оглушителни и се наложи съдията да нареди залата да бъде опразнена, преди да отговори на молбата на сър Матю.

— Негова Светлост сигурно има нужда от време, за да помисли — обясни с приглушен глас Матю, докато минаваше покрай мен.

Съдия Ламптън се отдаде на дълги размишления в кабинета си и накрая отсъди, че ми се полагат три години. По-късно същия ден ме изпратиха в затвора „Форд Оупън“.

През следващите няколко седмици в пресата се появяваха обширни коментари, а сър Матю наблегна на „сполетялата ме злочестина и образцовото ми поведение“, когато представи случая ми пред апелативния съд, така че лежах само девет месеца.

Междувременно Алън Лийк, началник на полицейско управление Кеймбридж, арестува Джереми в болница „Адънбрукс“. След три дни в строго охранявано отделение, той бе обвинен в опит да възпрепятства правосъдието и бе прехвърлен в затвора „Армли“, където да чака делото. Следващия месец ще се яви пред Кралския съд в Лийдс, а аз мога да ви уверя, че няма да пропусна нито ден от процеса. Между другото, Ръчицата и останалите момчета са го посрещнали подобаващо. Казаха ми, че отслабнал още повече, отколкото по времето, когато обикалял Европа, за да си създаде фалшива самоличност.

Розмари също бе арестувана и обвинена в лъжесвидетелстване. Беше й отказано пускане под гаранция, а Доналд ми съобщи, че френските затвори, и най-вече този в Марсилия, съвсем не предлагат удобствата на „Армли“ — един от малкото недостатъци на Южна Франция. В момента се опитва да избегне екстрадиране, разбира се, но Матю ме увери, че това не може да се случи след подписването на Договора от Маастрихт. Знаех си аз, че ще излезе нещо добро от този договор.

Що се отнася до госпожа Балческу — сигурен съм, че и сами сте се сетили къде я бях виждал.

В делото срещу Алегзандър и Кършо тя свидетелства в полза на Короната. Джереми бе допуснал елементарна грешка за пресметлив и предвидлив човек. За да не бъде разпознат, той бе приписал всичко, което притежава, на името на съпругата си. Ето как впечатляващо красивата блондинка се оказа богата. Сигурен съм обаче, че когато се стигне до кръстосаните разпити, Розмари няма да окаже необходимото на Джереми съдействие, след като по време на ежеседмичните им разговори той е пропуснал да й съобщи, че живее с друга.

Оказа се, че трудно може да се открие повече за истинския професор Балческу, защото след падането на Чаушеску никой не може да каже със сигурност какво се е случило с именития учен. Дори румънците са убедени, че е избягал във Великобритания и е започнал нов живот.

Доналд изостави Брадфорд, купи си къща в югозападна Англия и с удоволствие гледа изявите на отбора по ръгби в Бат. Джени постъпи на работа в частна детективска агенция в Лондон, но вече се оплаква от заплатата и условията. Уилям се върна в Брадфорд и реши да се пенсионира преждевременно. Той пръв изтъкна очевидния факт, че когато във Франция е дванайсет, във Великобритания е единайсет.

Между другото, реших да се върна в Лийдс. „Купърс“ е в ликвидация, както подозирах, че ще стане, тъй като новия ръководен екип така и не успя да се пребори с рецесията. Приеха с радост и облекчение предложението ми да откупя това, което бе останало от фирмата за 250 000 лири, защото никой друг не проявяваше интерес. Горкият Джереми няма да получи почти нищо за акциите си. Но пък вие спокойно можете да погледнете котировките в средата на годината и да си купите, защото, както се изразяваше баща ми, тук риск няма.

Между другото, Матю ме предупреди, че съм ви дал „вътрешна информация“, така че много ви моля, не я разпространявайте, защото нямам никакво желание да се връщам в затвора за трети път.

[1] Уругвайски кръг — наименование на преговорите в рамките на ГАТТ. Носят името на страната, където започват през 1986 г. — Б.пр. ↑

[2] Прост ударен инструмент. — Б.ред. ↑

[3] Заподозрян в нашумяло преди години убийство, който изчезва и никога не е открит. — Б.ред. ↑

ОГЪРЛИЦА НА „ПОЛОВИН“ ЦЕНА

По природа жените превъзхождат мъжете и госпожа Консуела Розенхайм не беше изключение.

Виктор Розенхайм, американски банкер, бе третият съпруг на Консуела и клюкарските рубрики от двете страни на Атлантическия океан непрекъснато намекваха, че подобно на страстен пушач, бившата колумбийска манекенка вече се оглежда за следващ съпруг, преди да е довършила настоящия. Първите двама съпрузи — единият арабин, вторият евреин (Консуела не проявяваше расови предразсъдъци, стигнеше ли до подписване на предбрачни договори) — не й бяха осигурили достатъчна финансова независимост, на която да разчита, след като красотата й повехне. Затова пък още две споразумения щяха да уредят този въпрос. Устремена към целта си, Консуела не забравяше нито за миг, че разполага с не повече от пет години, за да изрече следващата брачна клетва.

Семейство Розенхайм отпътува за Лондон от дома си в Ню Йорк — ако трябва да сме точни, от домовете им в Ню Йорк. Лимузина с шофьор взе Консуела от огромната къща в Хамптън, за да я откара до летището, а съпругът й се качи на втори автомобил, също с шофьор, който го очакваше пред офиса му на Уолстрийт. Съпрузите се срещнаха в залата на Конкорд на летище „Джей Еф Кей“. Когато кацнаха на „Хийтроу“, специална лимузина ги откара в „Риц“. Настаниха ги в обичайния им апартамент без намек за регистрация или подписване на документи.

И двамата имаха цел. Господин Розенхайм се надяваше да погълне малка търговска банка, която срещаше трудности по време на рецесията, а госпожа Розенхайм си бе поставила за цел да избере подходящ подарък за рожден ден. Въпреки сериозните проучвания, които направих, така и не успях да разбера чий рожден ден възнамерява да празнува Консуела.

След като цяла нощ не успя да мигне заради часовата разлика, Виктор Розенхайм поведе съветниците си на среща в Лондонското сити още в ранните часове на деня, докато Консуела остана в леглото да се чуди над закуската. Отхапа едно-единствено крайче препечена филия без масло и парче варено яйце.

След като отнесоха подноса, Консуела проведе два телефонни разговора, за да потвърди срещите за обяд, запланувани през двата дни в Лондон. След това се пъхна в банята.

Петдесет минути по-късно тя отново се появи в спалнята, облечена в оранжев костюм на „Олагани“, с тъмносиня яка, върху която русата й коса се спускаше на пухкави вълни. Малцина от мъжете, с които се размина, докато отиваше към асансьора, а после към въртящите се врати на входа на хотела, пропуснаха да извърнат глави след нея и Консуела с радост отбеляза, че изминалите петдесет минути не са отишли напразно. Излезе от хотела и опъна рамене под лъчите на утринното слънце, готова да се заеме с неотложната задача за деня да избере въпросния подарък.

Консуела започна търсенето на Ню Бонд стрийт. Както и в миналото, нямаше намерение да се отклонява на повече от няколко пресечки на север, юг, изток или запад от това забележително място, въпреки че лимузината я следваше неотклонно на няколкостотин метра по-назад.

Обиколи „Асприс“, огледа внимателно последните модели часовници, задържа се пред златна статуетка на тигър с око от нефрит, сетне спря пред яйце на Фаберже и пое към „Картие“, където отхвърли изящно инкрустирана сребърна табла, платинен часовник и старинен часовник в стил Луи XIV. След това се отби в „Тифани“ и макар че амбициозният продавач й показа почти всичко, с което разполагаха в магазина, тя отново си тръгна с празни ръце.

Застана на тротоара и погледна часовника си. Бе станало 12:52 и тя трябваше да се примири, че не бе открила желания подарък. Нареди на шофьора да я откара в „Харис Бар“, където госпожа Ставрис Клеантис я чакаше на обичайната им маса. Консуела поздрави приятелката си с целувки по двете бузи и се настани срещу нея.

Госпожа Клеантис, съпруга на небезизвестен корабен магнат — гърците предпочитаха да имат една съпруга и няколко любовници — бе посветила последните няколко минути на менюто, за да се убеди, че в ресторанта сервират малкото на брой ястия, които можеше да си позволи според последната си диета. Двете жени бяха прочели всички книги, включени в класацията на бестселърите на „Ню Йорк Таймс“, в заглавията на които се споменаваха думите „младост“, „оргазъм“, „отслабване“, „фитнес“ или „безсмъртие“.

— Как е Виктор? — попита Мария, щом двете с Консуела поръчаха.

Консуела не отговори веднага, за да обмисли внимателно думите си, но най-сетне реши да каже истината.

— Времето му изтича и скоро ще го сменям — призна тя. — Ами Ставрос?

— Страхувам се, че неговото време отдавна е изтекло — отвърна направо Мария. — Само че аз нямам нито твоята красота, нито фигурата ти, да не говорим, че имам три деца тийнейджъри, така че едва ли ще се върна на пазара, за да се огледам за по-свеж жених.

Консуела се усмихна, когато й сервираха салата „Нисоаз“.

— Кажи какво те води в Лондон — освен обяда със стара приятелка? — полюбопитства Мария.

— Виктор е набелязал нова банка — обясни Консуела, сякаш обсъждаше дете, което си е харесало някоя нова марка за колекцията. — А пък аз търся подарък за рождения си ден.

— Как мислиш, на какво ще се спре Виктор този път? — подпита Мария. — Някоя къща в провинцията може би? Чистокръвен състезателен кон? Или ще бъде твой собствен самолет?

— Нито едно от тези неща. — Консуела остави вилицата до преполовената салата. — Имам нужда от нещо, което няма да се опита да ми вземе в бъдеще, така че подаръкът трябва да бъде признат от който и да е съд като единствено и само мой.

— Успя ли да откриеш нещо подходящо? — поинтересува се Мария.

— Още не — призна Консуела. — В „Асприс“ нямаха нищо интересно, витрините на „Картие“ бяха почти празни, единственото, което ми хвана окото в „Тифани“, беше продавачът, който за съжаление няма пукната пара. Налага се да продължа да търся и следобед.

Чиниите с едва докоснатите салати бяха дискретно вдигнати, а Мария бързо прецени, че сервитьорът е прекалено млад и кльощав. Друг сервитьор със същия проблем им наля кафе без кофеин. Консуела отказа и захар, и сметана, докато приятелката й не успя да прояви същата завидна воля.

Двете дами продължиха да се оплакват от това колко жертви им се налагаше да правят в резултат на настъпилата рецесия и разговорът продължи, докато останаха последни в салона. Тогава един по-закръглен сервитьор им донесе сметката — неестествено дълъг списък, след като нито една от двете не бе поръчвала основно и бяха пили само минерална вода „Евиан“.

На тротоара на Саут Одли стрийт те отново се целунаха и всяка пое към целта си — едната на изток, другата — на запад.

Консуела отново се качи в лимузината, за да се върне на Ню Бонд стрийт, докъдето имаше не повече от седем-осемстотин метра.

Щом се озова отново на позната територия, тя пое решително по отсрещната страна на улицата, отби се в „Бентлис“, където установи, че не са продали нищо от миналата година, след това бързо се отправи към „Адлър“, за да установи, че имат същия проблем. Отново прокле рецесията, обвини Бил Клинтън за всичките си неволи, лично Виктор я бе уверил, че той е причината за повечето проблеми по света.

Консуела започваше да се отчайва, че ще успее да намери нещо подходящо на Бонд стрийт и с искрено неудоволствие се упъти обратно към „Риц“, примирена с факта, че на следващия ден може да се наложи да отскочи дори до Найтсбридж. И тогава спря пред витрината на „Хаус ъф Граф“. Консуела така и не успя да си спомни магазина от последното си посещение в Лондон преди шест месеца и тъй като познаваше Ню Бонд стрийт значително по-добре, отколкото който и да е от общо тримата си съпрузи, тя реши, че е новооткрит.

Огледа забележителните скъпоценни камъни във великолепни легла от благородни метали, поставени на сигурно място зад бронирани витрини. Когато се премести пред третата композиция, остана с широко отворена уста, също като новородено птиче, което чака да бъде нахранено. В този момент разбра, че не се налага да обикаля повече, защото на витрината, аранжирана на изваян от мрамор врат, искреше огърлица от диаманти и рубини. Имаше чувството, че бе виждала това великолепно бижу, но бързо отблъсна мисълта и продължи да оглежда изящните рубини, подредени около съвършени диаманти, създали огърлица с неповторима красота. Без да се замисли дори за миг за цената на тази прелест, Консуела бавно пристъпи към дебелата стъклена врата и натисна дискретния абаносов звънец на стената. „Хаус ъф Граф“ очевидно не се интересуваха да привличат случайни минувачи за свои клиенти.

Щом погледна госпожа Розенхайм, охранителят разбра, че трябва да я придружи до вътрешния салон, където отвори втора врата и Консуела се изправи пред висок, внушителен мъж с дълго черно сако и панталон на дискретно райе.

— Добър ден, госпожо — поздрави той с лек поклон. Консуела забеляза как възхитеният му поглед се плъзва по пръстените й. — Мога ли да ви помогна?

Въпреки че салонът бе пълен със съкровища, които при нормални обстоятелства биха отнели часове от времето й, Консуела се интересуваше от едно-единствено бижу.

— Да. Бих искала да погледна отблизо огърлицата с диаманти и рубини, изложена на третата витрина.

— Разбира се, госпожо — отвърна управителят и покани клиентката да седне. Кимна почти незабележимо на асистента, който безшумно се приближи до витрината, отключи малка врата и извади огърлицата. Управителят мина зад щанда и натисна скрито копче. Четири етажа над него, в кабинета на господин Лорънс Граф, се разнесе тихо звънене, което предупреждаваше собственика, че клиент е проявил интерес към особено скъпо бижу, така че ако господинът преценеше, можеше да го поеме лично.

Лорънс Граф вдигна поглед към монитора на лявата стена, който показваше какво става на партера.

— Ясно — прошепна той щом забеляза дамата в розов костюм, настанила се край маса Луи XIV. — Госпожа Консуела Розенхайм, ако не греша.

Също както говорителят на Камарата на общините познаваше всички 650 представители, така и Лорънс Граф познаваше шестстотин и петдесетте си клиенти, които можеха да си позволят най-екстравагантните съкровища. Изправи се бързо, излезе от кабинета и се качи на асансьора, за да слезе на партера.

Междувременно управителят бе разстлал черна кадифена подложка пред госпожа Розенхайм, а асистентът бе положил колието с прецизно внимание. Консуела се взираше в мечтаното бижу като омагьосана.

— Добър ден, госпожо Розенхайм — поздрави Лорънс Граф, щом слезе от асансьора и закрачи по плътния килим към бъдещата си клиентка. — За мен е удоволствие да ви видя отново.

Наистина я бе виждал веднъж — на непринудено парти в Манхатън. След това щеше да я забележи дори да бе на сто метра от него на многолюден ескалатор.

— Добър ден, господин… — Консуела се поколеба, почувствала се за пръв път този ден несигурна.

— Лорънс Граф — представи се той и подаде ръка. — Запознахме се в Сотби Парк Бенет миналата година — благотворителен прием, организиран за Червения кръст, ако не се лъжа.

— Разбира се — възкликна госпожа Розенхайм, въпреки че така и не успя да си спомни събитието.

Господин Граф се наведе с неприкрито страхопочитание над огърлицата с рубини и диаманти.

— Наследството на Канемара — изрече той с благоговение, остана неподвижен за миг и едва след това се настани на мястото, освободено от управителя. — Създадена е през 1936 година от Силвио ди Ларчи — продължи да обяснява той. — Всички рубини са от една и съща мина в Бирма, събирани в продължение на двайсет години. Диамантите са закупени от Де Беерс от египетски търговец, който след направата на огърлицата я подарил на крал Фарух като отплата за услугите, които му бил правил. Монархът я подарил на принцеса Фарида в деня на сватбата им, а тя за благодарност му родила четирима наследници, но уви, съдбата не била отредила на нито един от тях да наследи трона.

Граф вдигна поглед от прелестното бижу и погледна живото бижу, настанило се пред него.

— След това огърлицата сменила няколко собственици, преди да попадне в „Хаус ъф Граф“ — продължи разказа си господин Граф. — Последно е принадлежала на актриса, преди петролните залежи на съпруга й да пресъхнат.

Нещо като усмивка пробягна по лицето на Консуела Розенхайм, когато най-сетне си спомни къде бе виждала огърлицата.

— Великолепна е — призна тя и я погледна за последен път, преди да се изправи. — Ще се върна. — Граф я придружи до входа. Девет от десет клиентки, които изричаха подобни думи, нямаха никакво намерение да се върнат, ала той винаги успяваше да разпознае десетата. — Бихте ли ми казали цената? — попита небрежно Консуела, когато той й отвори вратата.

— Един милион лири, госпожо — отвърна Граф с безразличие, сякаш й съобщаваше цената на пластмасов ключодържател, изложен на сергия край плажа.

Щом излезе на тротоара, Консуела освободи шофьора. Умът й работеше толкова бързо, че съпругът й сигурно щеше да остане впечатлен. Пресече улицата и се отби първо в „Уайт Хаус“, след това в „Ив Сен Лоран“, накрая спря и в „Шанел“, а два часа по-късно бе готова с оръжията, жизнено необходими за битката, която й предстоеше. Върна се в апартамента в „Риц“ чак в шест без пет.

Консуела с облекчение разбра, че съпругът й все още не се е върнал от банката. Използва времето, за да се отпусне във ваната и да обмисли добре как най-ловко да заложи капана. След като се изсуши, си сложи пудра, напръска се с новия парфюм и побърза да се види в новите дрехи.

Преценяваше вида си във високото огледало за пореден път, когато Виктор отвори вратата. Спря на място и пусна куфарчето на килима. Консуела се обърна към него.

— Зашеметяваща си — заяви той и по лицето му се изписа същото желание, с което тя бе наблюдавала Наследството на Канемара преди няколко часа.

— Благодаря ти, скъпи — отвърна тя. — Как мина денят ти?

— Невероятен успех. Съгласиха се на сливане, при това на половината от цената, която щяха да ми поискат преди година.

Консуела се усмихна. Това бе неочакван бонус.

— Когато разполагаме с пари, няма защо да се притесняваме от рецесията — добави доволно Виктор.

Вечеряха в приятния дискретен ресторант на „Риц“ и Виктор обясни подробно на съпругата си как бе преминал денят му в банката. От време на време, когато благоволяваше да прекъсне монолога си, Консуела го възнаграждаваше с кратка забележка от сорта на:

— Колко невероятно умен си, Виктор.

— Удивително!

— Едва ли някога ще успея да разбера как се справяш така блестящо.

Най-сетне той си поръча двойно бренди, запали пура и се отпусна назад на стола, а тя плъзна елегантния си десен крак по вътрешната страна на бедрото му. За пръв път тази вечер Виктор престана да мисли за сливането.

Когато си тръгнаха и се отправиха към асансьора, Виктор обви с ръка изваяния кръст на съпругата си. Асансьорът спря на шестия етаж, а той вече бе свалил сакото и ръката му бе обгърнала по-стегнато Консуела. Тя се изкиска кокетно. Преди да отворят вратата на апартамента, той бе започнал да разхлабва вратовръзката си.

Щом влязоха, Консуела закачи табела „Моля, не безпокойте“ от външната страна. Виктор като омагьосан наблюдаваше как съвършената му съпруга бавно сваля дрехите, закупени същия следобед. Бързо смъкна своите и отново му се прииска да бе изпълнил решението, взето на Нова година.

Четирийсет минути по-късно лежеше изтощен на леглото. Въздъхна доволно няколко пъти и захърка. Консуела зави голите им тела и се отпусна с широко отворени очи. Вече пристъпваше към втория етап от плана си.

На следващата сутрин Виктор се събуди от дланта на съпругата си, спуснала се в нежна ласка по вътрешната страна на бедрото му. Обърна се към нея, споменът от предишната вечер все още беше жив. Любиха се втори път, нещо, което, не помнеше откога не се беше случвало.

Сети се за рождения ден на съпругата си едва на излизане от банята. Беше й обещал да прекара предобеда с нея, за да купят подарък. Искрено се надяваше да е набелязала вече нещо, защото се налагаше да се върне в Ситито и да прегледа с юристите проектодоговора клауза по клауза.

— Честит рожден ден, скъпа — поздрави я той, когато влезе в спалнята. — Между другото, хареса ли си вече подарък? — продължи той и хвърли бегъл поглед към първа страница на „Файненшъл Таймс“, където гадаеха над възможностите за евентуалното ново поглъщане, което наричаха сливане. За втори път тази сутрин по лицето на Виктор плъзна доволна усмивка.

— Да, скъпи — отвърна Консуела. — Харесах си една дрънкулка. Надявам се да не ти се стори прекалено скъпа.

— И колко струва „малката дрънкулка“? — попита Виктор.

Консуела се обърна към него. Беше си сложила само две дрешки, и двете черни. Изглеждаше стройна и забележително слаба.

Виктор се зачуди дали му остава достатъчно време, ала си спомни юристите, които бяха работили цялата нощ и щяха да го чакат търпеливо в банката.

— Не попитах за цената — отвърна Консуела. — Ти си много по-умен от мен и разбираш от подобни неща — добави тя и облече синя копринена блуза.

Виктор погледна часовника си.

— Далече ли е? — попита той.

— Отсреща, на Бонд стрийт, скъпи — обясни Консуела. — Не ми се иска да те задържам прекалено дълго. — Тя отлично разбираше какви мисли се въртят в главата на съпруга й.

— Добре. Да вървим веднага да видим малката ти дрънкулка — предложи той и посегна към ризата си.

Докато Виктор се обличаше, Консуела с помощта на „Файненшъл Таймс“ умело поведе разговора към забележителното му постижение от предишния ден. Изслуша повторно подробностите от поглъщането, докато излизаха от хотела и вървяха хванати за ръце по Бонд стрийт.

— Спестих поне няколко милиона — повтори отново той.

Консуела въздъхна и го поведе към „Хаус ъф Граф“.

— Няколко милиона? — възкликна тя. — Ти наистина си невероятно умен, Виктор.

Охранителят бързо отвори вратата и Консуела забеляза, че този път господин Граф я очаква край масата. Собственикът се поклони ниско, след това се обърна към Виктор.

— Позволете ми да ви поздравя за великолепната сделка, господин Розенхайм. — Виктор се усмихна. — С какво мога да ви помогна?

— Съпругът ми би искал да види Наследството на Канемара — намеси се Консуела, без да даде възможност на Виктор да отговори.

— Разбира се, госпожо — кимна собственикът.

Мина зад масата и разстла кадифената подложка. Асистентът отново свали великолепното колие от мястото му на третата витрина и внимателно го положи в центъра на кадифената подложка, за да изпъкнат скъпоценните камъни. Господин Граф се канеше да започне разказа си за историята на бижуто, когато Виктор попита направо:

— Колко струва?

Господин Граф вдигна глава.

— Това е необикновено бижу. Струва ми се…

— Колко? — повтори Виктор.

— Дори само произходът му…

— Колко?

— Ако обърнете внимание на красотата, да не говорим за майсторската уникална изработка…

— Колко? — Този път Виктор повиши глас.

— Дори не съм сигурен, че „уникална“ е подходящата дума.

— Вероятно сте прав, но аз трябва да знам колко ще ми струва. — Виктор видимо бе започнал да губи търпение.

— Един милион лири, господине — заяви напълно спокойно собственикът, усетил, че не си струва да рискува с нови суперлативи.

— Съгласен съм да платя половин милион, нищо повече — долетя незабавният отговор.

— С искрено съжаление трябва да ви съобщя, господине — започна Граф, — че при това бижу няма място за договорки.

— Винаги има място за договорки, все едно каква е стоката — отсече Виктор. — Повтарям още веднъж предложението си. Половин милион.

— Боя се, че в този случай, господине…

— Аз пък съм убеден, че ако ви дам малко време, ще ме разберете — прекъсна го Виктор. — Тъй като тази сутрин не разполагам с излишно време, ще ви напиша чек за половин милион и ще ви оставя сам да решите дали да осребрите чека, или не.

— Страхувам се, че си губите времето, господине — отвърна Граф. — Не мога да продам Наследството на Канемара за по-малко от един милион.

Виктор извади чековата си книжка от вътрешния джоб на сакото, разви капачката на писалката си и написа „Петстотин хиляди лири само“ под името на банката, което съвпадаше с неговото. Съпругата му се отдръпна дискретно няколко крачки назад.

Граф се канеше да повтори вече казаните думи, когато вдигна поглед и забеляза, че госпожа Розенхайм безмълвно го моли да приеме чека.

Опитният търговец остана изумен, когато Консуела продължи да кима.

Виктор остави чека на масата.

— Давам ви двайсет и четири часа да решите — категоричен беше той. — Утре сутринта се връщаме в Ню Йорк, със или без Наследството на Канемара. Вие решавате.

Граф не се докосна до чека и придружи господин и госпожа Розенхайм до вратата, където се поклони и стоя наведен, докато съпрузите излязат на Бонд стрийт.

— Беше великолепен, скъпи — отбеляза Консуела, когато шофьорът отвори вратата на лимузината, за да се качи господарят му.

— В банката — нареди Розенхайм и се отпусна на задната седалка. — Ще си получиш малката дрънкулка, Консуела. Той ще осребри чека, преди да са изтекли двайсетте и четири часа, сигурен съм. — Шофьорът затвори задната врата, прозорецът се смъкна безшумно, за да може Виктор да й отправи последна усмивка. — Честит рожден ден, скъпа.

Консуела отвърна на усмивката му и изпрати въздушна целувка, когато колата се вля в трафика по посока на Пикадили. Сутринта не премина както я бе планирала, защото не бе съгласна с преценката на съпруга си, но пък й оставаха цели двайсет и четири часа, за да оправи нещата.

Консуела се върна в апартамента в „Риц“, съблече се, взе душ, отвори нов парфюм и бавно започна да се преоблича във втория тоалет, купен предишния ден. Понечи да излезе от стаята, но се върна, за да провери на страниците на „Файненшъл Таймс“ цената на зеленото кафе.

Излезе през входа на „Риц“ към Арлингтън стрийт, облечена в двуреден тъмно син костюм на „Ив Сен Лоран“ и широкопола шапка в червено и бяло. Не обърна никакво внимание на шофьора, повика такси и даде адреса на малък дискретен хотел на Найтсбридж. След петнайсет минути влезе във фоайето с наведена глава, съобщи на управителя името на гост на хотела и я придружиха до апартамент на четвъртия етаж. Домакинът се изправи, когато тя влезе в стаята, приближи се, целуна я и по двете бузи и й пожела честит рожден ден.

След интимен обяд, последван от още по-интимно прекаран час в съседната стая, домакинът на Консуела изслуша молбата й и след като провери часовника си, се съгласи да я придружи до Мейфеър. Не спомена, че му се налага да се върне в офиса си до четири часа, защото очаква важен разговор от Южна Америка. След падането на бразилския президент цените на кафето бяха скочили главоломно.

Докато колата ги отвеждаше по Бромптън Роуд, придружителят на Консуела се обади, за да провери последните котировки на зелено кафе на нюйоркската борса (единствено уменията й в леглото бяха успели да го спрат да позвъни по-рано). Не скри удоволствието си, когато разбра, че цената се е вдигнала с два цента. Единайсет минути по-късно колата ги остави пред „Хаус ъф Граф“.

Когато влязоха в магазина, хванати за ръце, господин Граф дори не трепна.

— Добър ден, господин Карвало — поздрави той. — Надявам се тази година реколтата да е добра.

— Не мога да се оплача — усмихна се уважаваният клиент.

— С какво мога да ви помогна? — попита собственикът.

— Бихме искали да видим диамантената огърлица от третата витрина — отвърна Консуела, без да се поколебае.

— Разбира се, госпожо — кимна Граф, сякаш разговаряше с напълно непозната.

За втори път този ден черната кадифена подложка бе разстлана, за втори път асистентът постави Наследството на Канемара в центъра.

Този път господин Граф успя да разкаже историята, преди Карвало любезно да попита за цената.

— Един милион лири — уведоми го Граф.

След миг колебание Карвало взе решение.

— Готов съм да платя половин милион.

— Това е необикновено бижу — отвърна собственикът. — Струва ми се, че…

— Може и да сте прав, но не съм склонен на повече от половин милион — отсече Карвало.

— Ако обърнете внимание на красотата, да не говорим за майсторската уникална изработка…

— Независимо от това повече от половин милион не давам.

— Дори не съм сигурен, че „уникална“ е подходящата дума.

— Половин милион, нито цент повече — настоя Карвало.

— С искрено съжаление трябва да ви съобщя, господине — продължи Граф, — че при това бижу няма място за договорки.

— Винаги има място за договорки, все едно каква е стоката — настоя производителят на кафе.

— Страхувам се, че в този случай не е така. Виждате ли…

— Предполагам, ще промените мнението си, след като помислите — прекъсна го Карвало. — За съжаление този следобед не разполагам с време. Ще ви напиша чек за половин милион лири, а вие сам ще решите дали да го осребрите.

Карвало извади чековата си книжка от вътрешния джоб на сакото, разви капачката на писалката си и написа „Петстотин хиляди лири само“. Консуела мълчеше.

Карвало остави чека на масата.

— Давам ви двайсет и четири часа да решите. Полетът ми за Чикаго е утре следобед. Ако чекът не е осребрен, когато стигна в офиса си…

Граф се поклони, без да каже и дума, а чекът остана на масичката. Придружи ги до вратата и се поклони отново, докато двамата излизаха на тротоара.

— Ти беше блестящ, скъпи — похвали го Консуела, когато шофьорът отвори вратата на работодателя си.

— На борсата — нареди Карвало. Обърна се към любовницата си. — Огърлицата ще бъде твоя още днес, сигурен съм, скъпа.

Консуела се усмихна и помаха след колата, поела към Пикадили. Бе готова да се съгласи с думите на любовника си. Щом колата сви зад ъгъла, тя се върна в „Хаус ъф Граф“.

Собственикът се усмихна и й подаде чудесно опакован пакет. Поклони се ниско и я поздрави:

— Честит рожден ден, госпожо Розенхайм.

ДЯСНАТА РЪКА НА ДЪГИ МОРТИМЪР

Робърт Хенри Кифърд Трети, за приятелите просто Боб, бе в леглото с момиче на име Хелън, когато за пръв път чу за дясната ръка на Дъги Мортимър.

Боб щеше да си тръгне от Кеймбридж с истинско нежелание. Бе прекарал три великолепни години в „Сейнт Джонс“ и въпреки че така и не прочете толкова книги, колкото му се бе наложило в Чикагския университет, той положи всички усилия да превърне постиженията си на гребец в неповторими.

Не бе нещо необичайно американец да спечели в състезанията с лодки в началото на седемдесетте години, ала за пръв път се случваше да излезе пръв в състезание с лодки с осемчленен екипаж три поредни години.

Бащата на Боб, Робърт Хенри Кифърд Втори, за приятелите Робърт, пътуваше до Англия, за да гледа участието на сина си в трите състезания от Пътни до Мортлейк. След като Боб донесе победа на Кеймбридж за трети път, баща му реши, че не е редно момчето да се върне в родния си Илинойс, без да остави на университетския гребен клуб незабравим спомен.

— Имай предвид, момчето ми — съветваше Робърт Хенри Кифърд Втори сина си, — подаръкът не трябва да е натрапчив и безвкусен. Нека личи, че си положил усилия, за да им оставиш нещо ценно с историческа стойност вместо дар, който очевидно ти е струвал много пари. Англичаните ценят подобни неща.

Боб обмисля дълги часове думите на баща си, но така и не успя да реши какво би направило желаното впечатление. Все пак университетският клуб по гребане на Кеймбридж си бе извоювал повече сребърни купи и трофеи, отколкото можеше да изложи.

Хелън спомена за пръв път името на Дъги Мортимър една неделна сутрин. Двамата с Боб лежаха прегърнати, когато тя започна да опипва леко бицепсите му и да ги бодва с пръст.

— Да не би това да е някаква древна британска любовна игра, която още не съм научил? — попита Боб и притисна по-здраво Хелън.

— Не, разбира се — отвърна момичето. — Просто се опитвах да преценя дали бицепсите ти са големи като на Дъги Мортимър.

Боб никога не бе срещал момиче, което да говори за друг мъж, докато е в леглото с него, и затова не успя веднага да съобрази какво да отговори.

— И как са? — полюбопитства най-сетне той, след като размърда и стегна мускули.

— Трудно е да се каже — отвърна честно Хелън. — Никога не съм докосвала ръката на Дъги, виждала съм я само от разстояние.

— И къде си се срещала с този прекрасен пример за мъжественост?

— Виси над бара в заведението на баща ми, в Хъл.

— А Дъги Мортимър не го ли боли? — попита през смях Боб.

— Едва ли — отвърна Хелън. — Той е мъртъв от шейсет години.

— Искаш да кажеш, че ръката му още стои закачена над бара, така ли? — попита изумено Боб. — Не се ли е размирисала вече?

Този път бе ред на Хелън да се разсмее.

— Глупавият ми янки. Това е бронзова отливка на ръка. По онова време, ако си бил в университетския отбор в продължение на три последователни години, ти правели отливка на ръката и я закачвали в клуба. Освен това слагали снимката ти на цигарите „Плейър“. Сега се сещам, че не съм виждала твоя снимка на цигарите — заяви Хелън и дръпна чаршафа над главата му.

— Той в отбора на Оксфорд или на Кеймбридж е участвал?

— Нямам представа.

— И как се казва кръчмата в Хъл?

— „Кинг Уилям“ — отвърна Хелън, когато Боб издърпа ръка изпод рамото й. — Това американска любовна игра ли е? — попита тя след няколко секунди.

По-късно същия предобед, след като Хелън си замина за Нюнам, Боб потърси в библиотеката си книга със сини корици[1]. Изтегли многократно прелистваната „История на състезанията с лодки“, прегледа индекса и откри, че са споменати седем различни Мортимъровци. Петима бяха гребали за Оксфорд, двама за Кеймбридж. Помоли се искрено, докато оглеждаше инициалите им. Мортимър, А. Дж. (Уестминстър и Уодам, Оксън), Мортимър К. К. (Ъпингам и Ориъл, Оксън), Мортимър, Д. Дж. Т. (Хароу и Сейнт Катринс Кантъб), Мортимър, Е. Л. (Ундъл и Магдалин, Оксън). Боб насочи вниманието си към Мортимър, Д. Дж. Т., с биография на 129 страница и разрови книгата отзад напред, за да стигне по-бързо до материала, който го интересуваше. Дъглас Джон Таунзенд (Сейнт Катринс), Кеймбридж 1907, 1908, 1909, гребец. След това прочете кратката статия за кариерата на Мортимър като гребец.

Дъги Мортимър донася победа на Кеймбридж през 1907 г., постижение, което повтаря през 1908 година. През 1909 г., когато експертите твърдят, че Кеймбридж разчита на един от най-успешните си отбори от години, светлосините губят от оксфордска лодка, считана за аутсайдер. Въпреки че по онова време в пресата са публикувани какви ли не догадки, резултатът си остава тайна и до днес. Мортимър умира през 1914 година.

Боб затвори книгата и я върна на полицата. Реши, че големият гребец е загинал по време на Първата световна война. Приседна на края на леглото и се замисли над всичко, което бе научил. Ако успееше да върне дясната ръка на Дъги Мортимър в Кеймбридж, за да я подари на клуба по време на ежегодната вечеря на отбора на Сините, това определено щеше да е подаръкът, който напълно да удовлетвори изискванията на баща му.

Облече се набързо и слезе до телефона, монтиран в коридора на партера. В указателя откри четири различни номера и се зае с преодоляването на следващото препятствие.

Първите му обаждания бяха в „Кинг Уилям“, или ако трябва да сме точни, в поредица от кръчми с име „Кинг Уилям“, защото в указателя бяха изброени три кръчми в Хъл с едно и също име. Щом се свърза с първата, попита направо:

— Дясната ръка на Дъги Мортимър над вашия бар ли е закачена?

Така и не успя да разбере всичко, заради ясно изразения северняшки акцент, въпреки това нямаше никакво съмнение, че не е попаднал където трябва.

На втория номер се обади момиче, което попита:

— Да не би да говорите за онова чудо, дето е закачено над бара?

— Да, за него става въпрос — отвърна Боб.

— Значи ние сме кръчмата, която ви трябва.

След като записа адреса и се поинтересува за работното време на заведението, Боб се обади на трети номер.

— Да, възможно е — отговориха отсреща. — Можете да вземете влака в 3:17 до Питърбъро, където ще се прехвърлите на влака за Донкастър в 4:09, а след това има ново прекачване. Пристигате в Хъл в 6:32.

— Кога е последният влак обратно? — поинтересува се Боб.

— В 8:52, прекачване в Донкастър и Питърбъро. Ще пристигнете в Кеймбридж малко след полунощ.

— Благодаря ви — отвърна Боб.

Отиде да обядва в столовата на колежа и се настани на централната маса, но за разлика от друг път бе доста скучен и безинтересен събеседник.

Същия следобед се качи на влака за Питърбъро, замислен как да убеди собствениците на кръчмата, че за тях е най-добре да ги отърве от бронзовата отливка. В Питърбъро скочи на перона, пресече релсите и се качи на влака, който чакаше на трети коловоз. Когато два часа по-късно влакът спря в Хъл, той така и не бе намерил решение на проблема си. Помоли първото такси, което видя, да го закара до „Кинг Уилям“.

— На Маркет Плейс, на Харолдс Корнър или на Пърси стрийт? — попита шофьорът.

— Пърси стрийт, ако обичате — обясни Боб.

— Не отварят преди седем, момче — обясни таксиметровият шофьор едва след като закара клиента си пред вратата на кръчмата.

Боб си погледна часовника. Трябваше да убие двайсет минути. Зави в първата пряка, където се зазяпа в някакви малчугани, които ритаха футболна топка. Фасадите на къщи от двете страни на улицата им служеха за врати и успяваха с невероятна точност да избегнат близките прозорци. Боб се зачуди дали подобна игра може да стане популярна и в Америка.

Така се заплесна по ритането на хлапетата, че те спряха и го попитаха дали не иска да се включи. Той отказа и благодари, убеден, че ако се включи в играта им, ще бъде единственият, счупил прозорец в този ден.

Върна се пред „Кинг Уилям“ няколко минути след седем и влезе в празната кръчма с надеждата никой да не му обърне кой знае какво внимание. Само че при ръст метър и деветдесет и два, двуредно тъмносиньо сако, сиви панталони, синя риза и колежанска вратовръзка, тримата зад бара го зяпнаха така, сякаш се бе приземил от друга планета. В момента, в който спря и погледна над бара, към него приближи млада руса сервитьорка и попита какво ще желае.

— Половинка от най-хубавото наливно — поръча Боб с надеждата да звучи също като приятелите си англичани, когато влезеха в бирарията до колежа.

Собственикът наблюдаваше подозрително Боб, докато той отнасяше халбата си към малка кръгла маса в един ъгъл и се настаняваше тихо на високия стол. Младежът въздъхна с облекчение, когато други двама мъже влязоха и отклониха вниманието на собственика.

Боб отпи от тъмната течност и едва не се задави. Щом преглътна и си пое дъх, насочи поглед над бара. Опита се да скрие вълнението си при вида на бронзовата отливка на масивна ръка, положена върху огромна полирана дървена поставка. Предметът му се стори едновременно ужасяващ и впечатляващ. Премести поглед към едрите букви, изписани в златен бронз:

Д. ДЖ. Т. МОРТИМЪР

1907 — 1908 — 1909

(Сейнт Катринс, гребец)

Боб следеше с очи собственика, докато кръчмата се пълнеше, и скоро разбра, че съпругата му — всички я наричаха Нора — не само въртеше търговията, но и сервираше почти на всички.

Допи халбата и се отправи към онзи край на бара, където стоеше тя.

— С какво мога да ви помогна, млади човече? — попита го Нора.

— Още една бира, благодаря — отвърна Боб.

— Американец — отбеляза тя, натисна ръчката на помпата и започна да пълни чашата му. — Не се отбиват таквиз кат теб наоколо, откак закриха базите. — Постави халбата на бара. — Какво те води в Хъл?

— Вие — отвърна Боб, без да обръща внимание на бирата.

Нора погледна подозрително непознатия, достатъчно млад, за да й бъде син.

Боб се усмихна.

— По-точно, Дъги Мортимър.

— Сега вече си ми ясен — въздъхна Нора. — Ти си звъннал тая сутрин, нали? Моята Кристи ми каза. Тря’аше да се сетя.

Боб кимна.

— Как се е озовала ръката в Хъл? — попита той.

— Дълга история — намръщи се Нора. — Беше на дядо ми. Роден е в Или и кат имал свободно време, ходел да лови риба на Кам. Разправяше, че само там се фащало по нещо, което си е все едно да признаеш, че си гола вода. Кат почина преди няколко години, баща ми искаше да разкара проклетото парче с останалите боклучари, но аз и дума не дадох да се рече и му казах да я закачи в кръчмата. Което си е така, така си е! Почистих я, лъснах я и тя се оказа хубава, лъскавка, та я закачихме над бара. Ама и ти бая път си бил, за да фърлиш един поглед на тоя стар боклук.

Боб вдигна поглед и отново се възхити на ръката. Притаи дъх.

— Не съм дошъл само за да я гледам.

— А що си дошъл?

— Искам да я купя.

— Размърдай се, Нора — нареди собственикът. — Не виждаш ли, че има клиенти.

Нора се врътна.

— Дръж си езика зад зъбите, Сирил Барнсуърт. Този младеж тук е бил толкоз път, за да види ръката на Дъги Мортимър, а най-важното е, че иска да я купи.

Думите й предизвикаха гръмък смях сред редовните посетители, накацали на бара, но тъй като Нора дори не се усмихна, те побързаха да утихнат.

— Значи напразно е бил целия този път, нали така? — реши собственикът. — Не се прода’а.

— Че тя да не е твоя, та да я прода’аш? — Нора подпря ръце на ханша си. — Ама да ти кажа, младежо, което си е право, право си е — обърна се тя отново към Боб. — И за стотачка няма да се разделя с нея — заяви тя.

Неколцина от посетителите бяха започнали да напрягат слух.

— Ами за двеста какво ще кажете? — предложи тихо Боб.

Този път Нора избухна в гръмък смях, ала Боб не трепна.

Когато Нора спря да се смее, тя погледна непознатия младеж право в лицето.

— Божке, ма той верно казвал — разбра най-сетне тя.

— Точно така — потвърди Боб. — Искам да върна ръката, където й е мястото — в Кеймбридж — и съм готов да платя двеста лири, за да я получа.

Собственикът погледна съпругата си, сякаш не можеше да повярва на чутото.

— Ще можем да си купим оная малката количка, дето съм мярнал — подсказа й той.

— Да не говорим за почивката през лятото и ново палтенце за зимата — добави Нора и погледна Боб, сякаш искаше да се увери, че той не е от някоя друга планета. Рязко и неочаквано изпружи ръка над бара и отсече: — Договорихме се, млади човече.

Накрая на Боб му се наложи да почерпи по няколко пъти редовните клиенти, които твърдяха, че са били близки приятели на дядото на Нора, въпреки че някои от тях бяха издайнически млади. Освен това реши да преспи в местния хотел, защото на Нора не й се искаше да се раздели с „наследството“ на дядо си, както тя се изразяваше, докато служителят от банката не позвъни в Кеймбридж за потвърждение, че чекът, издаден от Робърт Хенри Кифърд Трети, има покритие за двестате лири по сделката.

В понеделник сутринта, на връщане към Кеймбридж, Боб не изпусна нито за миг новопридобитото съкровище, а след това отнесе с огромно усилие тежкия предмет в квартирата си на Грейндж Роуд и го скри под леглото. На следващия ден го предаде в компетентните ръце на реставратор на мебели, който обеща да му върне ръката в целия й блясък, при това навреме за вечерята на Сините.

Когато три седмици по-късно Боб видя резултатите на реставратора, въздъхна успокоен, защото се увери, че е попаднал на подарък, достоен не само за университетския гребен клуб, но и избран съвсем според изискванията на баща му. Реши да не споделя тайната си с никого, дори с Хелън, докато не настъпи дългоочакваната вечеря на Сините, въпреки че предупреди озадачения президент, че иска да направи подарък, за който ще е необходимо в стената да се забият две яки куки на разстояние четирийсет и пет сантиметра една от друга и на височина два метра и половина от пода.

Традиционната вечеря на Сините се провеждаше в гребната база с изглед към река Кам. Всички бивши и настоящи гребци от отбора бяха добре дошли, така че, когато Боб пристигна, откри, че посетителите тази вечер са много повече от обикновено. Той постави грижливо опакования предмет под стола си и сложи фотоапарата на масата.

Тъй като това бе последната му вечер със Сините, преди да се върне в Америка, Боб бе настанен на централна маса, между почетния секретар и настоящият президент на клуба. Том Адамс, почетния секретар, си бе извоювал почести преди около двайсет години и в клуба му се носеше славата, че е като истинска енциклопедия, защото можеше да назове по име не само присъстващите в залата, но и най-известните гребци от миналото.

Том посочи на Боб трима олимпийски медалисти, насядали в различни части на залата.

— Най-възрастният е настанен от лявата страна на президента — обясняваше той. — Чарлс Форестър. Гребец на трета позиция през 1908 — 1909. Сигурно е минал осемдесетте.

— Не може да бъде! — възкликна Боб, спомнил си младия усмихнат Форестър от снимката в клуба.

— Може, може — потвърди секретарят. — И още нещо, млади човече — добави той през смях. — И ти ще си същият някой ден.

— Ами господинът в далечния край на масата? — попита Боб. — Струва ми се още по-стар.

— Защото наистина е по-стар — кимна секретарят. — Това е Сидни Фиск. Кормчия е от 1912 до 1945 година, с едно малко прекъсване по време на Първата световна.

— Значи е познавал Дъги Мортимър — запита с надежда Боб.

— Това е велико име от миналото — отбеляза Адамс. — Мортимър, Д. Дж. Т., 1907 — 1908 — 1909, гребец от Сейнт Катринс. Да, прав си, Фиск със сигурност е познавал Мортимър. Ами да, като се замисля, Чарлс Форестър не е ли бил в една лодка с Мортимър по онова време?

По време на вечерята Боб продължи да разпитва Адамс за Дъги Мортимър, но така и не успя да научи нещо ново извън прочетеното в „История на състезанията с лодки“, освен че секретарят потвърди как падането на отбора на Кеймбридж през 1909 г. все още си остава загадка, тъй като светлосините определено имали по-силен екип.

След като вдигнаха чиниите и от последното ястие, президентът се изправи, за да поздрави гостите с добре дошли и да изнесе кратка реч. На Боб му беше приятно да чуе онези части от речта, които успя да долови над шума, който вдигаха нетърпеливите първокурсници, дори се включи в освиркването при всяко споменаване на съперника Оксфорд. Президентът завърши с думите:

— Тази година нашият американски гребец Боб Кифърд ни е подготвил подарък изненада, която съм сигурен, че всички ще оценим.

Когато Боб се надигна от мястото си, аплодисментите станаха оглушителни, затова той заговори съвсем тихо и шумът бързо стихна. Разказа на съотборниците си и членовете на клуба как е открил и как е успял да се сдобие с дясната ръка на Дъги Мортимър. Пропусна единствено да уточни откъде е разбрал за местонахождението й.

С един замах свали опаковката на скрития под стола подарък и вдигна високо реставрираната бронзова отливка. Събралите се членове на клуба скочиха на крака и отново гръмнаха аплодисменти. По лицето на Боб плъзна доволна усмивка, докато се оглеждаше и му се прииска баща му да бе тук сега, за да прецени сам реакцията на съотборниците и приятелите му.

Докато очите му обхождаха стаята, той веднага забеляза, че най-възрастният от Сините, Чарлс Форестър, е останал на мястото си и не ръкопляска радостно като останалите. Боб премести поглед към Сидни Фиск, единственият друг, който не се бе изправил на крака. Устните на стария кормчия бяха стиснати в тънка права линия и ръцете му не помръдваха от коленете.

Боб забрави за двамата старци, когато президентът, с помощта на Том Адамс, закачи бронзовата ръка на стената и я намести между широката част на весло, запазено от олимпийския отбор през 1908 г., и спортната фланелка на единствения Син гребец, четири години подред част от отбора, отбелязвал убедителни победи над Оксфорд. Боб започна да снима церемонията, за да може да изпрати доказателство на баща си, че е изпълнил заръката му.

Когато закачиха ръката, мнозина от членовете на клуба и стари гребци заобиколиха Боб, за да му благодарят и да го поздравят за усилието да открие ръката.

Боб бе един от последните, които си тръгнаха тази вечер, защото много от членовете на клуба настояваха да му пожелаят успех лично. Вървеше бавно по пътеката към квартирата и си тананикаше, когато си спомни, че е забравил фотоапарата на масата. Реши да го прибере на другата сутрин, защото знаеше, че по това време в клуба вече няма жива душа, а може дори да беше заключено, ала когато се обърна, за да провери, откри, че на първия етаж се мержелее светлина.

Закрачи обратно към клуба. Продължаваше да си тананика. На няколко крачки от вратата надникна през прозореца и забеляза две фигури, останали в залата. Пристъпи напред, за да ги види по-добре и с изненада позна стария гребец Чарлс Форестър, заел се заедно със Сидни Фиск да премести тежка маса. Беше готов да се втурне да им помогне, ала в този момент Фиск неочаквано посочи ръката на Дъги Мортимър. Боб остана неподвижен и наблюдаваше как двамата старци влачат масата сантиметър по сантиметър, за да я приближат до стената, докато най-сетне тя бе точно под отливката.

Фиск примъкна стол, подпря го на стената, а Форестър го използва за стъпало, за да се качи на масата. Сетне се наведе и улови ръката на по-стария мъж, за да му помогне да се качи при него.

След като и двамата бяха вече на масата, старците проведоха кратък разговор и чак тогава се протегнаха към бронзовата отливка, свалиха я от кукичките и бавно я оставиха в краката си. Форестър, с помощта на стола, слезе на пода, след това се обърна, за да помогне отново на приятеля си.

Боб не помръдваше, докато двамата мъже пренасяха ръката на Дъги Мортимър през залата, за да я изнесат навън. Щом я оставиха пред вратата отвън, Форестър се върна, за да загаси лампите. Сетне излезе на хладния нощен въздух и заключи вратата.

Старците поговориха малко, преди да вдигнат трофея на Боб и да го затътрят по пътеката към реката. На няколко пъти спираха, пускаха отливката и си почиваха. Боб ги следваше безшумно, използвайки широките стволове на дърветата, за да се прикрива, докато възрастните мъже най-сетне се добраха до брега на реката. Спряха край водата и спуснаха плячката в малка гребна лодка.

Развързаха въжето и бавно изтласкаха лодката към средата на реката, докато водата започна да се плиска чак до коленете на смокингите им. Нито обърнаха внимание, нито се притесниха, че са мокри. Форестър успя да се прехвърли през борда сравнително лесно, но на Фиск му отне няколко минути, за да се качи. Щом се озоваха вътре, Форестър хвана греблата, а приятелят му остана на кърмата, стиснал здраво ръката на Дъги Мортимър.

Форестър започна да гребе бавно и отмерено към средата на реката. Напредваше трудно, но ритмичните тласъци на греблата разкриваха, че е има богат опит. След като старците прецениха, че са по средата на Кам и са достигнали най-дълбокото място на реката, Форестър пусна греблата и се премести при приятеля си отпред. Вдигнаха бронзовата ръка и без да се церемонят, я хвърлиха през борда. Боб чу плясъка и забеляза, че лодката се клатушка застрашително. На връщане Фиск седна на греблата и се оказа, че напредва по-бързо към брега, отколкото Форестър на отиване. Най-сетне се добраха до сушата, слязоха с пъшкане, изтеглиха лодката на сух док, а кормчията върза здраво въжето за огромна халка.

Мокри и напълно изтощени, дъхът им излизаше на валма в нощния хлад, старците се изправиха един срещу друг. Стиснаха си ръцете като магнати, сключили сделката на века, и всеки пое в своята посока.

Том Адамс, почетен секретар на клуба, позвъни на Боб на следващата сутрин, за да му съобщи новината, която той вече знаеше. Младежът бе лежал буден през цялата нощ, неспособен да мисли за друго.

Боб изслуша разказа на Адамс за взлома.

— Изумителното е, че са откраднали едно-единствено нещо. — Той се поколеба. — Твоята ръка — по-точно, ръката на Дъги. Наистина необяснимо, особено след като някой е забравил скъп фотоапарат на централната маса.

— Мога ли да помогна с нещо? — попита Боб.

— Мисля, че не, стари приятелю — отвърна Адамс. — Местната полиция ще поразпита наоколо, но аз съм почти сигурен, че който е откраднал ръката, сигурно вече е на другия край на страната.

— И аз така мисля — реши Боб. — Мога ли да ви задам един въпрос, господин Адамс? Свързан е с историята на клуба.

— Ще се постарая да ти отговоря — съгласи се веднага Адамс. — Не забравяй, приятелю, че това ми е само хоби.

— Случайно да знаете кой е най-старият жив оксфордски Син? — От другата страна се възцари дълго мълчание. — Чувате ли ме? — попита най-сетне Боб.

— Да. Просто се опитвах да си спомня дали старият Харолд Диъринг е все още жив. Не си спомням да съм попадал на некролога му в „Таймс“.

— Диъринг ли? — повтори Боб.

— Да. Радли и Кибъл[2], 1909 — 1910 — 1911. Доколкото си спомням, стана епископ, но няма начин да си спомня къде го изпратиха.

— Благодаря ви — отвърна Боб. — Много ми помогнахте.

— Може и да греша — предупреди го Адамс. — Все пак не смогвам да чета некролозите всеки ден. А и някои неща, свързани с Оксфорд, ми убягват.

Боб му благодари отново и затвори.

Отиде да обядва в столовата на колежа, но не успя да хапне почти нищо, върна се в квартирата си и се обади в канцеларията на Кибъл. Отговори троснат глас.

— Да имате случайно сведения за Харолд Диъринг, бивш студент в колежа? — попита Боб.

— Диъринг… Диъринг… — повтори гласът. — Този не съм го чувал. Чакайте да проверя дали не е в някой от дневниците. — Последва дълго мълчание, през което Боб започна да се притеснява, че връзката е прекъснала, докато най-сетне гласът възкликна: — Мили боже, нищо чудно. Това е било още преди да постъпя на работа. Диъринг, Харолд, 1909 — 1911, бакалавърска степен през 1911, магистърска — през 1916 (специалност теология). Станал е епископ на Труро. Този ли ви трябва?

— Точно той — въздъхна Боб. — Случайно да имате адреса му?

— Имам го — отвърна гласът. — Преподобният Харолд Диъринг, Стоун Хаус, Мил Роуд, Тюксбъри, Глостършър.

— Благодаря ви — усмихна се Боб. — Много ми помогнахте.

Боб прекара остатъка от следобеда в опити да напише писмо до бившия епископ, с надеждата старият Син да се съгласи на среща с него.

Три дни по-късно остана изненадан, когато някоя си госпожа Елиът му позвъни в квартирата. Оказа се дъщерята на господин Диъринг, при която възрастният господин живееше в момента.

— Горкичкият, в последно време не вижда по-далече от носа си — обясни тя, — затова му прочетох писмото ви. За него ще бъде истинско удоволствие да се срещне с вас. Дали ще имате възможност да наминете тази неделя в единайсет и трийсет, веднага след сутрешната служба? Стига да ви е удобно, разбира се.

— Няма проблем — съгласи се Боб. — Моля ви, предайте му, че ще бъда у вас в единайсет и половина.

— Налага се срещата да се състои сутринта — продължи да обяснява госпожа Елиът, — защото, разбирате ли, след като обядва, той веднага заспива. Между другото, ще изпратя в колежа указания как да ни намерите.

В неделя сутринта Боб се събуди много преди изгрев и пое към Тюксбъри с колата, взета под наем предишния ден. Можеше да се качи и на влак, но британските железници не горяха от желание да стават за работа достатъчно рано, така че той да пристигне навреме за уговорената среща. По време на пътуването пресече възвишението Котсуолдс, все си напомняше, че в тази държава трябва да се придържа към лявата страна на пътя и започна да се чуди колко ли време ще мине, преди британците да започнат да строят магистрали с повече от едно платно за всяка посока.

Влезе в Тюксбъри няколко минути след единайсет и благодарение на ясните указания на госпожа Елиът, успя бързо да открие Стоун Хаус. Паркира колата пред кокетна порта от ракита.

Някаква жена отвори вратата на къщата още преди Боб да достигне средата на покритата с чакъл пътека.

— Вие сигурно сте господин Кифърд — започна тя. — Аз съм Сузан Елиът.

Боб се усмихна и стисна ръката й.

— Държа да ви предупредя — обясни госпожа Елиът, докато го водеше към къщата, — че трябва да говорите малко по-високо. Татко чува все по-зле, освен това се страхувам, че паметта му не е като едно време. Помни всичко, което му се е случило, докато е бил на вашите години, но забравя дори най-простичките събития от вчера. На няколко пъти се наложи да му напомня, че днес ще ни дойдете на гости — обясняваше тя, докато двамата влизаха в къщата. — Цели три пъти.

— Съжалявам, че ви създадох толкова главоболия, госпожо Елиът — отвърна Боб.

— Не са никакви главоболия — отвърна госпожа Елиът и го поведе по коридора. — Истината е, че баща ми много се развълнува, когато разбра, че един Син, при това американец, ще намине да го посети след толкова много години. Все за вас говори през последните два дни. Много е любопитен да разбере защо искате да се срещнете с него — добави заговорнически тя.

Жената въведе Боб в хола, където той веднага видя стареца в кожено кресло с висока облегалка, загърнат в топъл кариран халат, подпрян на няколко възглавници, краката му бяха покрити с вълнено одеяло. На Боб му бе трудно да повярва, че този немощен старец някога е бил олимпийски гребец.

— Дойде ли? — попита на висок глас възрастният господин.

— Да, татко — отвърна госпожа Елиът със също толкова висок глас. — Това е господин Кифърд. Пътувал е чак от Кеймбридж единствено за да те види.

Боб се приближи и разтърси протегнатата кокалеста ръка на стареца.

— Браво на теб, Кифърд, да дойдеш чак дотук — похвали го бившият епископ и придърпа одеялото.

— Много ви благодаря, че се съгласихте да ме приемете, сър — отговори Боб, докато госпожа Елиът му сочеше да се настани в удобния стол срещу баща й.

— Какво ще кажеш за чаша чай, Кифърд?

— Не, благодаря ви, сър — отказа Боб. — Не искам нищо.

— Както кажеш — кимна старият. — Трябва да те предупредя, че напоследък не успявам да се съсредоточа както едно време, така че казвай направо защо си дошъл.

Боб се опита да подреди мислите си.

— Правя едно проучване на Син от Кеймбридж, гребал по ваше време, господине.

— Как се казва? — попита Диъринг. — Да знаеш обаче, че не ги помня всичките.

Боб го погледна и уплашено си каза, че май се е разкарвал напразно.

— Мортимър. Дъги Мортимър — отвърна той.

— Д. Дж. Т. Мортимър — изрече без всякакво колебание старецът. — Това е човек, който не се забравя лесно. Един от най-добрите гребци на Кеймбридж за всички времена — както Оксфорд сами разбраха. — Старият епископ замълча за миг. — Ти да не би да си журналист?

— Не, сър. Това е просто лична прищявка. Искаше ми се да разбера някои неща за него, преди да се върна в Америка.

— Тогава, ще се опитам доколкото мога да ти помогна — прозвуча изтънелият с годините глас.

— Благодаря ви — кимна Боб. — Бих искал да започна с края и да ви попитам дали знаете при какви обстоятелства е починал.

В продължение на няколко минути се възцари мълчание. Старият свещеник затвори очи и Боб се зачуди дали не е заспал.

— По онова време хората не говореха за подобни неща — отвърна най-сетне той. — Особено след като тогава беше незаконно.

— Кое е било незаконно? — удиви се Боб.

— Самоубийството. Глупаво ми се струва, като се замисля — продължи старият свещеник, — въпреки че това е смъртен грях. Но пък не можеш да тикнеш в затвора мъртвец, нали? Не че имаше доказателство.

— Да не би да е свързано със състезанието от 1909 година, когато Кеймбридж губи, въпреки че са били фаворитите?

— Много е възможно — каза Диъринг и отново се поколеба. — Трябва да призная, че и на мен ми е минавала подобна мисъл. Може би знаеш, че и аз участвах в онова състезание. — Замълча отново и тежко си пое дъх. — Кеймбридж определено бяха фаворитите, а ние нямахме никакъв шанс. Не мога да не призная, че така и не ни дадоха разумно обяснение за резултатите. Навремето се носеха какви ли не слухове, но доказателства — никакви, ама никакви, нали ме разбираш?

— Доказателства за какво? — продължаваше да пита Боб.

Последва ново мълчание и Боб наистина се уплаши, че старецът е решил, че прекалява.

— Сега е мой ред да ти задам няколко въпроса, Кифърд — заговори най-сетне той.

— Разбира се, сър.

— Дъщеря ми казва, че си бил на лодката победител за отбора на Кеймбридж три години подред.

— Точно така, сър.

— Поздравления, момче. Кажи ми обаче, ако искаше да загубиш някое от тези състезания, можеше ли да го направиш, без останалите от екипажа да разберат?

Ред беше на Боб да се зачуди. За пръв път, откакто бе влязъл в стаята, разбра, че независимо от слабостта на тялото умът на човека е способен да изпълнява функциите си.

— Да, май да — призна най-сетне той. — Винаги можеш да промениш ритъма на замаха, без да предупредиш останалите, или да закачиш нещо на завой. Един господ знае, по реката има достатъчно плавеи, които на пръв поглед си мислиш, че няма начин да избегнеш. — Боб погледна стареца право в очите. — Само че никога не ми е минавало през ума, че някой би го направил умишлено.

— И на мен — подкрепи го свещеникът, — ако кормчията им не се бе посветил на Светия Отец.

— Не ви разбрах, господине — учуди се Боб.

— Няма как да ме разбереш, млади човече. Напоследък се улавям, че мисля доста нелогично. Ще се опитам да се изразя по-ясно. Кормчията от екипажа на Кеймбридж през 1909 година се казваше Бърти Партридж. Беше решил да стане свещеник в далечния Чърсфилд в Рутланд. Това май беше единственото място, където някой би се съгласил да го назначи — засмя се той. — Когато станах епископ на Труро, той ми писа и ме покани да поговоря с паството му. В онези дни това бе доста мъчително пътуване, от Корнуол чак до Рутланд, лесно можех да откажа, да си намеря някакво извинение, но също като теб, много ми се искаше да разгадая тайната на състезанието от 1909 година и прецених, че това е единствената ми възможност.

Боб не смееше да направи никакъв коментар, от страх да не прекъсне мислите на стареца.

— Партридж беше ерген, а ергените често се чувстват самотни, нали ме разбираш. Ако им дадеш дори най-малка възможност, те умират да клюкарстват. Останах една вечер при него, така че възможности имаше. Докато вечеряхме и пиехме не особено добро вино, сподели с мен, че имал дългове из цял Кеймбридж. Много от студентите натрупват дългове, както сам знаеш, но при него те значително надхвърляли доходите му. Според мен се е надявал славата и популярността му да спрат кредиторите и те да го оставят на мира. Нещо като Дизраели, докато е бил министър-председател — засмя се отново възрастният човек.

— Само че в случая с Мортимър собственик на магазин, който изобщо не се интересувал от гребане и не го било грижа за студентите, заплашил да го докара до фалит в седмицата преди състезанието през 1909 година. Няколко дни след провала Мортимър без каквито и да било обяснения покрил дълговете си и въпросът приключил.

Старецът отново замълча и потъна в мислите си. Боб мълчеше, за да не го притеснява.

— Единственото друго, което си спомням бе, че нашите хора ги размазаха — заяви без предупреждение Диъринг. — Знам го от горчив опит, защото преподавателят ми загуби петарка и така и не ме остави да забравя, че лично аз съм му казал, че шансовете ни са като на снежна топка сред адските огньове. Така че си имам извинение за това, че не успях да завърша пръв по успех. — Той вдигна глава и се усмихна на госта си.

Боб седеше на края на стола, силно впечатлен от думите на стареца.

— Много ви благодаря, че ми разказахте всичко с такава охота, сър — започна той. — Можете да разчитате на дискретността ми.

— Благодаря ти, Кифърд — прошепна старецът. — За мен беше истинско удоволствие да ти помогна. Има ли още нещо, което да направя?

— Не, господине, благодаря ви — надигна се от мястото си Боб. — Мисля, че научих всичко, което ме интересуваше.

Боб стана и когато се обърна, за да благодари и на госпожа Елиът, забеляза бронзовата отливка на ръка, закачена на далечната стена. Под нея бе изписано в златни букви:

X. P. Р. ДИЪРИНГ

1909 — 1910 — 1911

(Кибъл, кормчия)

— Сигурно сте били изключителен, сър.

— Не бих казал — отвърна старият Син. — Само че имах късмета да попадна на печелившата лодка три поредни години, което няма никак да допадне на възпитаник на Кеймбридж като теб.

Боб се разсмя.

— Позволете да ви задам един последен въпрос, преди да си тръгна, господине.

— Разбира се, Кифърд.

— А направена ли бе бронзова отливка на ръката на Дъги Мортимър?

— Разбира се — отвърна свещеникът. — Само че тя изчезна тайнствено от вашия клуб през 1912. Няколко седмици след това отговорникът бе освободен, без каквито и да обяснения — това предизвика доста въпроси и неясноти навремето.

— А разбра ли се защо е бил освободен? — попита Боб.

— Партридж твърдеше, че когато се напил една вечер, признал, че хвърлил ръката на Мортимър по средата на Кам. — Старецът замълча, усмихна се и добави. — Там й е мястото, не мислиш ли, Кифърд?

Боб се поколеба и се запита как ли би реагирал баща му. След това отвърна простичко:

— Прав сте, сър. Там й е мястото.

[1] Спортните екипи на студентите от университета в Оксфорд са тъмносини, а на студентите в Кеймбридж — светлосини. Става дума за сборник, в който са описани отборите на двата университета. — Б.ред. ↑

[2] Известни колежи в Оксфорд. — Б.ред. ↑

НЕЖЕЛАНО ЗАВРЪЩАНЕ

Май 1986

Хамид Зебари се усмихна при мисълта, че съпругата му Шерийн го откарва на летището. Преди пет години, когато пристигнаха в Америка и потърсиха политическо убежище, никой от двамата не би помислил дори, че подобно нещо е възможно. След като започнаха новия си живот в Щатите, Хамид започна да вярва, че всичко е възможно.

— Кога се връщаш, татко? — попита Надим, закрепен с предпазния колан на задната седалка до сестра си Мей. Тя бе още много малка и не можеше да разбере защо баща й заминава.

— Само след две седмици, обещавам. И повече няма никъде да ходя — отвърна баща им. — А щом се върна, отиваме на почивка.

— Колко са две седмици? — поинтересува се синът му.

— Четиринайсет дни — засмя се Хамид.

— И четиринайсет нощи — добави съпругата му, докато паркираше до тротоара под табелата на „Тюркиш Еъруейз“. Натисна някакво копче на таблото и багажникът се отвори.

Хамид изскочи от колата, грабна багажа и го остави на тротоара, а след това седна на задната седалка. Прегърна първо дъщеря си, а след това и сина си. Мей се разплака — не защото той заминаваше, а защото бе свикнала да плаче винаги, когато колата спре неочаквано. Той я остави да приглади гъстите му щръкнали мустаци — единствен и изпитан начин реките от сълзи да пресъхнат.

— Четиринайсет дни — повтори синът му.

Хамид прегърна съпругата си и усети заобления й корем с третото им дете.

— Ще дойдем да те посрещнем — провикна се Шерийн, докато мъжът й плащаше на носача, застанал на тротоара.

Митничарите провериха шестте празни куфара и щом влезе в терминала Хамид се отправи към бюрото на „Тюркиш Еъруейз“. Ползваше този полет два пъти в годината, така че не се налагаше да моли момичето зад гишето да го упъти накъде да върви.

След като предаде багажа и си взе бордната карта, на Хамид му оставаше цял час, докато повикат пътниците за неговия полет. Отправи се, без да бърза към изход В27. Винаги бе едно и също — турският самолет щеше да е на стоянка на половината път до Манхатън. Докато минаваше покрай гишето на „Пан Ам“ при изход В5, той забеляза, че ще излетят цял час преди него, привилегия за онези, готови да платят допълнителни шейсет и три долара.

Когато пристигна в залата за отвеждане към самолета, стюардеса на турските авиолинии поставяше на таблото надпис за полет 014, Ню Йорк — Лондон — Истанбул. Часът на излитане бе 10:10.

Местата в залата започваха да се запълват с разнообразна група пътници. Турци, които се връщаха да посетят семействата си, американци, които държаха да спестят шейсетте и три долара, бизнесмени, изчислили внимателно перо разходи и установили, че не могат да си позволят разточителство.

Хамид бавно се отправи към бар ресторанта и си поръча кафе и две рохки яйца, а след това помоли и за картофени кюфтета. Всички тези дребни ежедневни неща му напомняха за първите дни, когато вкуси свободата и не му позволяваха да забрави колко много дължи на Америка.

— Моля, пътниците за Истанбул с малки деца да заемат местата си в самолета — обяви стюардесата по микрофона.

Хамид преглътна последната хапка картофено кюфте — още не беше се научил да полива всичко с кетчуп, както правеха американците, а след това допи рядкото безвкусно кафе. Нямаше търпение да вкуси отново гъстото турско кафе, което сервираха в малки чашки от костен порцелан. Това обаче, бе нищожна жертва, в сравнение с привилегията да живее в свободна страна. Плати сметката и остави долар бакшиш в малкия метален поднос.

— Моля пътниците с места от ред 35 до 41 да заемат местата си.

Хамид стисна куфарчето си и се отправи по ръкава към самолета. Служител на „Тюркиш Еърлайнс“ провери бордната му карта и той продължи.

Мястото му бе до пътеката, в края на икономична класа. Още десет пътувания, каза си той и ще може да пътува с бизнес класа на „Пан Ам“. Тогава вече ще може да си го позволи.

Всеки път, когато гумите на самолета се отделяха от земята, Хамид се взираше през малкия люк към приемната си страна и наблюдаваше как се смалява и скрива от погледа му. Всеки път бе едно и също, всеки път едни и същи мисли кръжаха в главата му.

Бяха изминали почти пет години, откакто Саддам Хюсеин го уволни от иракския кабинет, след като бе заемал поста министър на земеделието едва две години. Онази есен житната реколта бе слаба, но след като Народната армия прибра своя дял, а посредниците изискаха своето, се наложи иракският народ да пристегне коланите. Някой трябваше да поеме вината и очевидната изкупителна жертва се оказа министърът на земеделието. Бащата на Хамид, търговец на килими, открай време настояваше синът му да поеме семейния бизнес, дори го предупреди, преди да почине да не приема министерския пост, защото и тримата му предшественици бяха първо уволнени, а по-късно изчезнаха безследно. Нямаше човек в Ирак, който да не знае какво означава „безследно изчезнал“. Въпреки това Хамид прие поста. През първата година реколтата бе отлична и той си позволи да повярва, че Министерството на земеделието ще се окаже трамплин за по-велики дела. Освен това нали лично Саддам го представи пред Комитета на революционното командване като „моя добър и много близък приятел“! На трийсет и две човек все още си въобразява, че е безсмъртен.

Бащата на Хамид се бе оказал не само прав, а и единственият му приятел — останалите се разбягаха като пилци, когато президентът го уволни — не можеше да разчита на никой да му помогне да избяга.

Единствената застраховка, която Хамид направи, докато работеше като министър от кабинета, бе всяка седмица да тегли от банковата си сметка суми, малко по-големи, отколкото му бяха необходими. След това сменяше непохарчените пари в американски долари при някой уличен сараф, като всеки път ходеше при различен и никога не обменяше много, да не би да предизвика съмнения. В Ирак всички бяха шпиони.

В деня, в който го уволниха, той провери колко е скрил под дюшека. Беше успял да събере единайсет хиляди двеста двайсет и един американски долара.

Следващия четвъртък, денят, в който започва уикенда в Багдад, заедно с бременната си съпруга се качиха на автобуса за Ербил. Остави мерцедеса си паркиран на видно място, на алеята пред просторния си дом в покрайнините, а двамата с Шерийн без никакъв багаж — само с паспортите, навитите на руло долари, скрити в широките дрехи на съпругата му и малко иракски динари, с които да успеят да се доберат до границата — потеглиха на рисковано пътешествие.

Никой нямаше да се сети да ги търси в автобуса за Ербил.

Щом пристигнаха в Ербил, Хамид и съпругата му се качиха на такси до Сулаймания и похарчиха почти всичките си динари, за да платят на шофьора. Прекараха нощта в малък хотел, далече от центъра на града. Не можаха да заспят, докато чакаха ранобудното слънце да блесне през завесите.

На следващия ден друг автобус ги откара високо сред хълмовете на Кюрдистан и привечер пристигнаха в Зако.

Последната част от пътуването се оказа най-бавна. За двеста долара ги поведоха нагоре в планините на магарета. Младият кюрдски трафикант не признаваше иракските динари. Той преведе бившия министър от кабинета и съпругата му през границата рано на следващата сутрин и ги остави да се придвижват пеша до най-близкото турско село. Пристигнаха в Кирмизи Ренга вечерта и прекараха поредната безсънна нощ на малката гара в очакване на първия влак за Истанбул.

През дългото пътуване към турската столица, Хамид и Шерийн спаха, а на следващата сутрин се събудиха с пълното съзнание, че са бегълци. Първото нещо, което Хамид направи в големия град, бе да внесе десет хиляди и осемстотин долара в банка „Из“. След това се отправи към американското посолство, представи дипломатическия си паспорт и поиска политическо убежище. Баща му бе подсказал, че наскоро уволнен министър от иракския кабинет е ценна придобивка за американците.

От посолството настаниха Хамид и съпругата му в първокласен хотел и незабавно уведомиха Вашингтон за придобивката си. Обещаха да се свържат с Хамид час по-скоро, но така и не му обясниха колко дълго ще чака. Той реши да оползотвори времето като посети пазара на килими в южната част на града, често посещавано от баща му място.

Много от търговците помнеха бащата на Хамид — честен човек, който обичал да се пазари и изпивал безброй чаши кафе и често им разказвал за сина си и решението му да се включи в политиката. Беше им приятно да се запознаят лично, особено след като разбраха с какво възнамерява да се заеме синът, след като се установи в Щатите.

След седмица на семейство Зебари им издадоха американски визи и ги качиха на самолет за Вашингтон за сметка на правителството, което включваше и таксата за свръх багаж заради двайсет и трите турски килими, с които семейството се беше сдобило.

След пет дни непрестанни разпити, от ЦРУ благодариха на Хамид за сътрудничеството и полезната информация, която им бе предоставил. Най-сетне му позволиха да започне новия си живот в Америка. Заедно с бременната си съпруга и двайсет и три килима, той се качи на влака за Ню Йорк.

Шест седмици по-късно Хамид откри подходящ магазин в Лоуър Ийст Сайд в Манхатън, където изложи килимите. След като той подписа петгодишен договор за наем, Шерийн незабавно се зае да изпише новото им поамериканчено име над витрината.

Минаха почти три месеца преди Хамид да продаде първия килим, а междувременно оскъдните му спестявания се бяха стопили почти напълно. Към края на първата година, шестнайсет от двайсетте и три килима бяха продадени и той разбра, че скоро ще му се наложи да предприеме ново пътуване до Истанбул, за да купи стока.

Оттогава бяха изминали четири години, а наскоро семейство Зебари си намериха по-голям магазин в Уест Сайд с малък апартамент над него. Хамид все повтаряше на съпругата си, че това е едва началото, че в Съединените щати всичко е възможно. Той самият вече се смяташе за истински американски гражданин не само заради мечтания син паспорт, който потвърждаваше този факт. Беше приел, че докато Саддам е на власт, не може да стъпи отново в родината си. И домът, и всичко, което притежаваше отдавна му бе отнето от иракската държава и в негово отсъствие му бе издадена смъртна присъда. Съмняваше се, че ще види отново Багдад.

След краткия престой в Лондон, самолетът се приземи на летище „Ататюрк“ в Истанбул няколко минути по-рано от официалното разписание. Хамид се регистрира в обичайния малък хотел и веднага разпредели времето си за предстоящите две седмици. Стана му приятно да се озове сред шума и какофонията на многолюдната турска столица.

Искаше да посети трийсет и един търговци, защото този път се надяваше да се върне в Ню Йорк с поне шейсет килима. Това означаваше, че му предстоят четиринайсет дни, които ще прекара в пиене на турско кафе и пазарлъци, тъй като цената на търговците бе поне три пъти по-висока, отколкото Хамид бе склонен да плати — или отколкото търговецът искаше да получи. Този процес не му бе неприятен. Също като баща си, се наслаждаваше тайно на този задължителен елемент на работата си.

В края на двете седмици, Хамид бе купил петдесет и седем килима за малко повече от двайсет и една хиляди долара. Подбираше стоката внимателно, според вкуса на капризните нюйоркчани и бе уверен, че в Америка ще спечели поне сто хиляди долара от покупката. Пътуването бе толкова успешно, че Хамид си позволи да се качи на по-ранния полет на „Пам Ам“ за Ню Йорк. Все пак бе заработил многократно онези шейсет и три долара.

Още преди самолетът да излети, го обзе нетърпение да види Шерийн и децата, а нюйоркският акцент на американската стюардеса и ведрата й приятелска усмивка го накараха да се почувства така, сякаш вече си е вкъщи. След като сервираха обяда, той реши, че не му се гледа филм и се унесе в мечти за всичко, което можеше да постигне в Америка с течение на времето. Може би синът му щеше да се ориентира към политиката. Дали Съединените щати щяха да са готови да приемат президент от иракски произход към 2025 година? Тази идея наистина го развесели, след което потъна в сън.

— Дами и господа — избумтя дълбок южняшки глас по високоговорителите, — говори капитанът. Съжалявам, че прекъсвам филма и че събуждам всички, които си почиват, но възникна дребен проблем с десния двигател. Няма причина за тревога, но според изискванията на авиационните власти се налага да се приземим на най-близкото летище и да отстраним проблема, преди да продължим. Ще се забавим не повече от час. Ще се постараем да наваксаме изгубеното време.

Хамид се събуди веднага.

— Няма да слизаме от самолета, той като кацането е непредвидено. Така ще можете да се похвалите пред близките си у дома, че сте били в Багдад.

Хамид усети как отмалява, а главата му се люшна напред. Стюардесата веднага притича.

— Добре ли сте, господине? — попита тя.

Той вдигна поглед.

— Трябва веднага да говоря с капитана. Незабавно!

Стюардесата с един поглед прецени, че молбата на пътника не е само каприз и го поведе по спиралната стълба, през салона на първа класа към пилотската кабина.

Почука на вратата, отвори и каза:

— Капитане, един от пътниците настоява да говори с вас.

— Нека влезе — обади се южняшкият глас. Капитанът се обърна към разтреперания Хамид. — С какво мога да ви помогна, господине? — попита той.

— Казвам се Хамид Зебари. Американски гражданин съм — започна той. — Ако се приземим в Багдад, ще ме арестуват, измъчват и екзекутират. — Думите му сякаш се изливаха сами. — Аз съм политически бежанец и искам да ви уверя, служителите на режима ще ме ликвидират без колебание.

Един поглед бе достатъчен на капитана, за да се увери, че Хамид не преувеличава.

— Поеми, Джим — обърна се той към втория пилот, — за да поговоря с господин Зебари. Съобщи ми веднага, щом получим разрешение за кацане.

Капитанът разкопча предпазния колан и поведе Хамид към няколко празни места в салона за първа класа.

— Разкажете ми сега всичко спокойно — помоли той.

През следващите няколко минути Хамид обясни защо и как му се е наложило да напусне Багдад и как е започнал живота си в Америка. Когато приключи с разказа си, капитанът поклати глава и се усмихна.

— Не се тревожете, господине — увери го той. — Няма да се наложи да слизаме от самолета, така че паспортите на пътниците няма да бъдат проверявани. Излитаме веднага щом оправим двигателя. Останете в първа класа, за да можете да поговорите с мен, ако отново се почувствате зле.

Зле ли? — повтаряше си Хамид, когато капитанът го остави, за да обсъди нещо с втория пилот. Отново се разтрепери.

— Дами и господа, говори капитанът. Искам да ви съобщя последните новини. От Багдад получихме разрешение за кацане, започваме спускане и след около двайсет минути ще се приземим. След това ще рулираме до далечния край на пистата и ще изчакаме инженерите. Щом отстранят проблема, излитаме незабавно.

Всички въздъхнаха, само Хамид бе стиснал облегалката на стола и му се искаше да не бе обядвал. През следващите двайсет минути треперенето не престана и той за малко не припадна, когато гумите докоснаха родната му земя.

Взираше се през люка, докато самолетът рулираше покрай познатия терминал. Забеляза въоръжената охрана на покрива и край вратите към пистата. Помоли се на Аллах, помоли се на Христос, помоли се дори на президента Рейгън.

През следващите петнайсет минути тишината бе нарушена единствено от мотора на служебен микробус, който пресече пистата и спря до дясното крило на самолета.

Хамид не откъсваше очи от двамата яки инженери, понесли огромни кутии с инструменти. Качиха се на малък кран и се издигнаха на нивото на крилото. Започнаха да демонтират външната обшивка на моторите. Четирийсет минути по-късно върнаха на място обшивката и се спуснаха на земята. След това микробусът се отправи към терминала.

На Хамид му олекна, дори се отпусна. Стегна предпазния колан, изпълнен с надежда. Сърцето му намали ритъма си от 180 удара в минута на около 110, но той знаеше, че всичко ще бъде наред едва когато самолетът се вдигне във въздуха и сам се убеди, че няма да се връща повече. През следващите няколко минути не се случи нищо и паниката отново стисна Хамид за гърлото. След това вратата на пилотската кабина се отвори и капитанът се насочи към него с мрачно изражение.

— Елате за малко при нас — прошепна капитанът.

Хамид разкопча колана и успя да се изправи на крака. Последва капитана, обзет от лошо предчувствие. Краката му омекнаха, когато вратата се хлопна зад него.

Капитанът обясни направо.

— Инженерите не са успели да открият проблема. Главният инженер ще бъде зает поне още час, така че ни наредиха да слезем от самолета и да почакаме в транзитната зала, докато си свършат работата.

— Предпочитам да умра в самолетна катастрофа — побърза да заяви Хамид.

— Не се притеснявайте, господин Зебари, измислихме разрешение на вашия проблем. Ще ви дадем една от нашите униформи. Така ще останете с нас през всичкото време и ще използвате залата за екипажи. Никой няма да поиска паспорта ви.

— Ами ако някой ме познае… — започна Хамид.

— След като се отървете от мустаците и облечете пилотска униформа, ще сложите черни очила и шапка и дори майка ви няма да ви познае.

С помощта на ножици, а след това пяна за бръснене и самобръсначка, осигурени от капитана, Хамид се лиши от гъстите щръкнали мустаци, с които толкова се гордееше, а над горната му устна остана петно, все едно че се бе изцапал с ванилов сладолед. Главната стюардеса го намаза с фон дьо тен и мястото се сля с останалата част от кожата му. Хамид не беше убеден, че ще се получи, ала след като си сложи униформата на пилот и се огледа, трябваше да признае, че би било чудо, ако някой го разпознае.

Пътниците слязоха първи от самолета и специално рейсче ги откара на терминала. Елегантен транзитен микробус дойде за екипажа, и малката група напусна машината като всички внимаваха Хамид да е заобиколен плътно през всичкото време. Колкото повече приближаваха към терминала, толкова по-нервен ставаше Хамид.

Охраната не прояви почти никакъв интерес към униформените американци, докато влизаха в сградата и в нея се настаняваха на дървени пейки в боядисаната в бяло зала. Единствената украса в нея бе огромен портрет на Саддам Хюсеин в парадна униформа, стиснал автомат „Калашников“. Хамид не смееше да погледне портрета на „своя добър близък приятел“.

Друг екипаж също чакаше, за да се качат на самолета си, ала Хамид бе толкова уплашен, че не поде разговор с никой от тях.

— Французи са — уведоми го главната стюардеса. — Сега ще разбера дали вечерният курс си е струвал усилието. — Настани се до капитана на френския самолет и се опита да зададе простичък въпрос.

Френският капитан тъкмо обясняваше, че пътуват за Сингапур през Ню Делхи, когато Хамид го забеляза: Саад ал Такрити, едно време лична охрана на Саддам, влезе в залата. По пагоните му разбра, че сигурно е станал шеф на охраната на летището.

Хамид започна да се моли старият му познат да не погледне към него. Ал Такрити обиколи залата, огледа френския и американски екипажи и задържа поглед на черния чорапогащник на стюардесата.

Капитанът докосна Хамид по рамото и той едва не подскочи.

— Спокойно, всичко е наред. Просто исках да ви кажа, че главният инженер идва насам, така че едва ли ще се бавим още дълго.

Хамид погледна към самолета, спрял близо до машината на „Еър Франс“ и забеляза как познатият микробус спира до дясното крило. Мъж в син гащеризон слезе от самолета и се качи на крана.

Хамид се изправи, за да погледне по-добре и в този момент Саад ал Такрити се върна в залата. Спря рязко и двамата мъже се взряха един в друг за кратък миг, а след това Хамид бързо се върна на мястото си до капитана. Ал Такрити се шмугна в странична стая, на която бе поставен надпис „Влизането забранено“.

— Мисля, че ме забеляза — призна Хамид.

Фон дьо тенът бе започнал да се стича над горната му устна.

Капитанът се наведе към главната стюардеса и прекъсна сладкия й разговор с френския капитан. Жената изслуша нарежданията на капитана и опита с по-напорист подход към французина.

Саад ал Такрити излезе с отсечена крачка от офиса и се отправи към американския капитан. Хамид имаше чувството, че ще припадне.

Без дори да поглежда Хамид, Ал Такрити излая:

— Капитане, настоявам да ми представите документите си, броя на хората от екипажа и да ми предадете всички паспорти.

— Паспортите са у втория пилот — отвърна капитанът. — Ще го помоля да ви ги даде.

— Благодаря — отвърна Ал Такрити. — Когато сте готов, ми ги донесете в офиса, за да ги проверя. Междувременно, съобщете на екипажа си да остане тук. Никой при никакви обстоятелства да не напуска сградата без мое позволение.

Капитанът се надигна от мястото си и тръгна към втория пилот, за да поиска паспортите. След това добави нещо, което видимо изненада пилота. Капитанът отнесе паспортите в офиса на охраната тъкмо когато някакъв рейс спря пред транзитната зала, за да откара френския екипаж обратно на самолета.

Саад ал Такрити постави четиринайсетте паспорта на бюрото. С огромно удоволствие, съвсем бавно започна да ги разгръща. След като приключи, заяви подигравателно:

— Струва ми се, капитане, че преброих петнайсет човека от екипажа на „Пан Ам“ в залата.

— Страхувам се, че грешите — отвърна капитанът. — Само четиринайсет сме.

— Тогава имам право да настоявам за по-подробна проверка, нали, капитане? Моля, върнете документите на собствениците им. Ако някой се окаже без паспорт, искам да разговарям лично с него.

— Това е в разрез с международните споразумения — опълчи се капитанът, — сигурен съм, че знаете. Намираме се в транзитна зала и съгласно резолюция 238 на Обединените нации, не сме във вашата страна.

— Спестете си приказките, капитане. В Ирак не признаваме резолюциите на Обединените нации. А и както сам казахте, не се водите за пристигнали в страната.

Капитанът разбра, че си губи времето и престана да блъфира. Събра паспортите колкото се може по-бавно и остави Такрити да го отведе в залата. Когато се върнаха, екипажът на „Пан Ам“ се бе пръснал по пейките, някои се разхождаха, други крачеха нервно и се въртяха безцелно, а в същото време говореха на висок глас и си подвикваха.

— Кажете им да седнат — изсъска Ал Такрити, докато екипажът се щураше из залата.

— Какво казахте? — попита капитанът и сложи длан зад ухото си.

— Кажете им да седнат! — изрева Ал Такрити.

Капитанът изпълни нареждането с огромно нежелание и след броени минути всички се бяха настанили. Въпреки това продължаваха да говорят на висок глас.

— Кажете им да млъкнат!

Капитанът бавно обиколи залата и помоли членовете на екипажа един по един да замълчат.

Очите на Ал Такрити обходиха всички пейки в транзитната зала, а капитанът зарея поглед към пистата, където френският самолет рулираше и се готвеше за излитане.

Такрити започна да брои и с огромно раздразнение установи, че екипажът на „Пан Ам“ все пак се състои от четиринайсет човека. Огледа се гневно и бързо ги преброи отново.

— Всички четиринайсет са тук — заяви капитанът след като приключи с раздаването на паспортите.

— Къде е мъжът, който седеше до вас? — попита Ал Такрити, насочил пръст към капитана.

— Говорите за втория пилот ли?

— Не. Говоря за онзи, който приличаше на арабин.

— В екипажа ми няма хора от арабски произход — увери го капитанът.

Ал Такрити се приближи до главната стюардеса.

— Той седеше до вас. По горната му устна бе наплескан грим, който течеше.

— Капитанът на френския самолет седеше до мен — отвърна главната стюардеса. В мига, в който го каза, осъзна грешката си.

Саад ал Такрити се обърна и погледна през прозореца към френската машина, стигнала почти до края на пистата. Натисна някакво копче на уоки-токито си, тъкмо когато двигателите изреваха с пълна мощ, и занарежда заповеди на родния си език. И без да знае арабски, капитанът разбра за какво става дума.

Целият американски екипаж се взираше във френския самолет и със силата на волята си се опитваха да го накарат да излети по-бързо, докато гласът на Ал Такрити се повишаваше с всяка изречена дума.

Боинг 747 на „Еър Франс“ се люшна напред и започна да набира скорост. Саад ал Такрити изруга шумно, изтича от сградата и се метна в спрян отпред джип. Посочи самолета и нареди на шофьора да поеме след него. Джипът се стрелна напред и с висока скорост заобикаляше спрелите самолети. Когато стигна на пистата, сигурно бе набрал поне сто и петдесет километра в час и следващите няколко метра се движи успоредно на френската машина, докато Ал Такрити се бе изправил на предната седалка, стиснал предното стъкло и махаше към пилотската кабина.

Френският капитан му отдаде чест и колелата на Боинг 747 се отделиха от земята, докато в транзитната зала гръмнаха шумни аплодисменти.

Американският капитан се усмихна и се обърна към главната стюардеса.

— Това доказва теорията ми, че французите са готови на всичко, само и само да привлекат още един пасажер.

Хамид Зебари се приземи в Ню Делхи шест часа по-късно и веднага позвъни на съпругата си, за да й разкаже какво се е случило. Рано на следващата сутрин, друг самолет на Пан Ам го върна в Ню Йорк — първа класа. Когато Хамид излезе от терминала, съпругата му се хвърли към него и го прегърна.

Надим свали прозореца на колата и се провикна:

— Ти сбърка, татко. Две седмици са шестнайсет дни.

Хамид се ухили на сина си, ала в този момент дъщеря му избухна в сълзи и то не защото колата неочаквано бе спряла. Детето бе ужасено, че майка му прегръща непознат мъж.

СЛАДКО ОТМЪЩЕНИЕ

Винаги, когато съм в Ню Йорк, се опитвам да вечерям със стария си приятел Дънкан Макферсън. Съвършено различни хора сме, така че, естествено, се привличаме. Всъщност, свързва ни едно общо обстоятелство: и двамата сме писатели. Но дори и в това отношение сме различни, защото Дънкан пише пиеси, които успява да сътвори в свободното си време между статиите за „Нюзуик“ и „Ню Йоркър“, докато аз предпочитам романите и късите разкази.

Една от най-съществените разлики помежду ни е, че аз съм женен за една и съща жена вече цели двайсет и осем години, докато Дънкан е с различно гадже всеки път, когато му се обадя в Ню Йорк — съвсем не лошо постижение, след като пътувам до там поне два пъти в годината. Момичетата до едно са привлекателни, весели, умни, а увлечението му винаги е различно — в зависимост от етапа, на който е връзката им в момента на посещението ми. Попадал съм в началото (физическото привличане е неоспоримо), по средата (отношенията видимо са охладнели), но при това пътуване за пръв път щях да разбера какво става накрая.

Обадих се на Дънкан от хотела си на Пето авеню, за да му кажа, че съм пристигнал за представянето на новия си роман и той веднага ме покани на вечеря следващия ден. Предположих, че както и преди, вечерята ще бъде в апартамента му. Ето още една разлика между нас: за разлика от мен, той е великолепен готвач.

— Нямам търпение да се видим — възкликна той. — Най-сетне ми хрумна идея за роман и искам да ми кажеш какво мислиш за сюжета.

— С удоволствие — съгласих се аз. — Нямам търпение да чуя за какво става въпрос. А може ли да попитам… — Поколебах се.

— Кристабел — отвърна той.

— Кристабел… — повторих аз и се опитах да си спомня дали ни е запознавал.

— Не се опитвай да запомниш каквото и да е за нея — успокои ме той. — Защото ще й духна под опашката, ако мога да използвам твоя английски израз. Срещнах друга — Карън. Тя е направо зашеметяваща. Страхотно ще си паднеш по нея.

Едва ли сега бе най-подходящият момент да изтъкна пред Дънкан, че си бях падал по всички. Вместо това попитах коя ще дойде на вечеря с нас.

— Зависи дали Кристабел си е събрала багажа — отвърна Дънкан. — Ако е приключила, ще бъде Карън. Двамата с нея още не сме спали заедно и го бях запланувал за утре вечер, но след като ти си тук, ще трябва да отложа събитието.

Разсмях се.

— Аз мога и да почакам — уверих го аз. — Все пак ще бъда в Ню Йорк поне седмица.

— Не, не. Нали трябва да споделя с теб идеята си за роман. Това е по-важно. Защо утре вечер не наминеш към нас? Към седем и половина.

Преди да тръгна към тях, увих един екземпляр от последната си книга и написах „Надявам се да ти хареса“ на корицата.

Дънкан живее в блок на Седемдесет и втора и Парк, и макар да бях идвал много пъти, винаги ми трябваха по няколко минути, за да се ориентирам къде точно беше входът. Също като гаджетата на Дънкан, портиерите в сградата бяха различни.

Новият портиер измуча, когато му съобщих името си и ми посочи асансьорите в далечния край на коридора. Дръпнах решетката и натиснах копчето за четиринайсетия етаж. Това си бе последен етаж, който дори най-убедителните брокери по недвижими имоти не биха могли да опишат като мезонет.

Дръпнах решетката и слязох на площадката, опитвайки се през всичкото време да упражнявам подходящи усмивки за срещата с Кристабел (за сбогом) и с Карън (за добре дошла). Докато крачех към вратата на Дънкан, чух повишени гласове — типичен английски израз, който е достатъчно красноречив намек за всичко, което се случваше в апартамента; ще бъда откровен и веднага ще призная, че двамата си крещяха с всички сили. Разбрах, че ще стана свидетел на края на Кристабел, а не на ключова среща от началото на Карън.

Вече бях закъснял няколко минути, така че връщане нямаше. Натиснах звънеца и за мое облекчение гласовете веднага утихнаха. Дънкан отвори вратата и макар че бузите му бяха поаленели от гняв, приятелят ми успя да се усмихне приветливо. Което ми напомня, че пропуснах да ви посоча още някои от разликите помежду ни — проклетият ми приятел с тъмната си къдрава коса, грубоватите черти, наследени от ирландски прадеди и тяло като на шампион по тенис има вид на хлапак.

— Влизай — подкани ме той. — Запознай се с Кристабел… но ти вероятно сам си се сетил коя е.

Не съм от мъжете, които си падат по вече подритнатите гаджета на другите, но в този случай държа да призная, че не бих имал нищо против да направя изключение за Кристабел. Тя имаше овално лице, дълбоки сини очи и ангелска усмивка. Освен това бе надарена с прекрасна руса коса, типична единствено за скандинавците, а пък тялото й бе от онези, благодарение на които рекламите за продукти за отслабване успяват да изкарат печалба. Беше с кашмирен пуловер и разкроени бели дънки, при вида на които на човек не му се налагаше да използва въображението си.

Кристабел стисна ръката ми и се извини, че е в този неугледен вид.

— Цял следобед си събирам багажа — обясни тя.

Доказателството за усилията й бе поставено на видно място — три огромни куфара и два кашона с книги чакаха до вратата. Най-отгоре в единия кашон се виждаше кримка на Дороти Л. Сейърс с изпомачкана червена корица.

Усещах, че дори да бях искал, едва ли щях да попадна на по-неподходящ момент за среща със стария си приятел.

— Май тази вечер ще се наложи да излезем да вечеряме навън — обясни Дънкан. — Денят… — той се поколеба, — се оказа доста натоварен. Не ми остана никакво време да отскоча до магазина. Още по-добре — реши той. — Така ще имам повече време да ти разкажа за новия си роман.

— Поздравявам ви — обади се Кристабел.

Обърнах се към нея.

— За вашия роман — уточни тя. — Води в класацията на бестселърите на „Ню Йорк Таймс“, ако не се лъжа?

— Да, поздравявам те, още не съм го прочел, така че не ми разказвай нищо. В Босна още не го бяха пуснали — добави той през смях.

Подадох му скромния си подарък.

— Благодаря. — Той я пое и я постави на масичката в хола. — Нямам търпение да я започна.

— Аз я прочетох — обади се Кристабел.

Дънкан прехапа устни.

— Да вървим — предложи той и тъкмо когато се канеше да се обърне, за да се сбогува с Кристабел, тя ме попита:

— Ще имате ли нещо против да дойда с вас? Умирам от глад, а както Дънкан каза, в хладилника няма нищо за ядене.

Забелязах, че Дънкан се кани да протестира, ала Кристабел побърза да мине покрай него и се отправи по коридора към асансьора.

— Да отидем пеша до ресторанта — предложи Дънкан, докато асансьорът се тресеше бавно към партера. — Само калифорнийците се качват в колата за една пресечка.

Докато вървяхме на запад по Седемдесет и втора улица, Дънкан призна, че е избрал популярен френски ресторант.

Понечих да протестирам и то не само защото не си падам особено по специалната френска храна, а и защото нямах представа какво е финансовото му състояние. Понякога се къпеше в пари, а друг път нямаше пукнат грош. Искрено се надявах да е получил аванс за романа.

— И аз като теб едва ли бих отишъл — обясни той. — Да знаеш обаче, че е новооткрит, а „Ню Йорк Таймс“ сипаха страшни суперлативи. Да не говорим, че винаги, когато съм в Лондон, ти ме глезиш „кралски“ — добави той и се опита да имитира английския ми акцент.

Бе една от онези хладни вечери, в които е изключително приятно да се поразходиш из Ню Йорк. Дънкан започна да ми разказва за пътуването до Босна.

— Имаш късмет, че ме хвана в Ню Йорк — обясняваше той. — Току-що се върнахме, след като цели три месеца се крихме като мишки на онова проклето място.

— Да, знам. Четох статията ти в „Нюзуик“, в самолета — отвърнах аз и му обясних, че съм поразен от доказателствата, които бе събрал за група войници на Обединените нации, успели да създадат своя нелегална мрежа, без да имат никакви скрупули да въртят черен пазар във всяка страна, в която ги изпращат.

— Да, това добре разтърси ООН-то — заяви Дънкан. — „Ню Йорк Таймс“ и „Уошингтън Поуст“ продължиха да ровят и писаха за главните виновници, без дори да споменат от приличие, че аз им свърших черната работа.

Обърнах се да проверя дали Кристабел бе все още с нас. Стори ми се доста замислена, докато вървеше няколко крачки по-назад. Усмихнах й се така, че да разбере какъв глупак е Дънкан според мен, докато тя е истинско съкровище, но ответ нямаше.

След още няколко метра забелязах навес в червено и златно да плющи при всеки порив на вятъра и прочетох името. „Льо Маноар“. Сърцето ми се сви. По принцип предпочитах по-простичка храна и отдавна приемах френската кухня за един от основните капани на осемдесетте, мода, която е преминала и не е част от кулинарната история на деветдесетте. Дънкан ни поведе по къса калдъръмена пътека, отвори масивна дъбова врата и се озовахме под ярките светлини, блеснали в ресторанта. Огромната натруфена зала потвърди най-страшните ми страхове. Оберкелнерът пристъпи към нас и поздрави.

— Добър вечер, мосю.

— Добър вечер — отвърна Дънкан. — Имам резервация на името на Макферсън.

Оберкелнерът провери дълъг списък резервации.

— Разбира се, маса за двама.

Кристабел се нацупи, но гримасата не помрачи красотата й.

— Ще успеете ли да ни настаните и тримата? — попита с половин уста домакинът.

— Разбира се, господине. Позволете да ви отведа до вашата маса.

Преведе ни през препълнената зала към малко сепаре в ъгъла с прибори само за двама.

Щом погледнах покривката и огромните чинии с цветя, името „Льо Маноар“ написано с алени букви на тях, аранжираните в средата на масата лилии, се почувствах виновен, че забърквам Дънкан в нещо непосилно. Сервитьорът, в бяла риза, разкопчана на врата, черни панталони и черен елек с надпис „Льо Маноар“ избродиран на джоба на гърдите, побърза да осигури стол за Кристабел, докато друг сръчно постави прибори и за нея.

Трети се появи до Дънкан и попита дали бихме искали аперитив. Кристабел се усмихна като ангел и помоли да й донесат чаша шампанско. Аз си поръчах минерална вода „Евиан“, а Дънкан кимна и поръча същото.

През следващите няколко минути, докато чакахме да ни донесат менютата, продължихме да обсъждаме пътуването на Дънкан в Босна и контраста да гребеш от войнишко канче в някой окоп под звуците на куршумите с вечеря в порцеланови съдове в топъл ресторант, докато струнен квартет изпълнява Шуберт.

До Дънкан застана нов сервитьор и ни подаде розови менюта с размерите на малки плакати. Докато оглеждах списъка на ястията, Кристабел прошепна нещо на сервитьора, той кимна и безшумно се отдалечи.

Започнах да проучвам по-внимателно менюто и с искрено неудоволствие разбрах, че това е един от онези ресторанти, в които този, който кани, научава цените едва когато му поднесат сметката. Опитвах се да позная кое е най-евтиното от изброените ястия, когато пред Кристабел изникна нова чаша шампанско.

Прецених, че една най-обикновена супа вместо ордьовър едва ли ще бъде кой знае колко скъпа, да не говорим, че това щеше да е истинска благодат в усилията ми да сваля малко килограми. Основните ястия силно ме озадачиха, а тъй като познанията ми по френски бяха доста ограничени, най-сетне се спрях на патица, защото така и не успях да забележа някъде да пише „poulet“[1].

Когато след малко сервитьорът се върна, той веднага забеляза празната чаша на Кристабел и не се поколеба да попита:

— Бихте ли искали още една чаша шампанско, мадам?

— Да, ако обичате — усмихна се сладко тя.

В този момент се приближи оберкелнерът, за да ни вземе поръчката. Налагаше се първо да преглътнем задължителното мъчение, на което подлагат клиентите във всеки френски ресторант по света.

— Днес специалитетите ни са следните — започна той с акцент, който едва ли би впечатлил някой при подбор на актьори, — за ордьовър предлагаме Gelee de saumon sauvage et caviar imperial en aigre doux, което представлява резени сьомга и хайвер в желе от неподсладена сметана и кисели краставички, със сос от копъров оцет. Освен това предлагаме Cuisses de grenouilles a la puree d’herbes a soupe, fricassee de chanterelles et raciness de percil, пържени жабешки бутчета в пюре от магданоз и фрикасе от гъби припънки и корен от магданоз. От основните ястия предлагаме Escalope de turbot, шпиковано филе от калкан с пюре от кресон, лимонов крем собайон и винен сос. Бих ви препоръчал, разбира се, всичко останало, включено в менюто.

Почувствах се преял, преди още той да е приключил.

Кристабел оглеждаше менюто бавно и много внимателно. Посочи едно от ястията и оберкелнерът се усмихна одобрително.

Дънкан се приведе над масата и попита дали съм си избрал нещо.

— Консоме и патица за мен — отвърнах без всякакво колебание.

— Благодаря ви, господине — кимна оберкелнерът. — Как предпочитате патицата? Хрупкава, или само жарната?

— Хрупкава — реших аз за негово неудоволствие.

— За вас, господине? — попита той и се обърна към Дънкан.

— Салата „Цезар“ и съвсем леко запечена пържола.

Оберкелнерът прибра менютата и понечи да си тръгне, когато Дънкан заговори.

— Сега, да ти разкажа за романа.

— Ще желаете ли вино, господине? — попита друг сервитьор, понесъл огромна книга с кожена червена подвързия, на корицата с гравирани гроздове.

— Искаш ли да избера вместо теб? — предложи Кристабел. — Така няма да се налага да прекъсваш разказа си.

Дънкан кимна доволно и сервитьорът подаде листа с вината на Кристабел. Тя отвори червената кожена корица с огромно удоволствие, сякаш се канеше да започне някой бестселър.

— Може и да се изненадаш — продължи Дънкан, — но действието на книгата ми се развива във Великобритания. Още отначало искам да знаеш, че времето за публикуване е невероятно важно. Както знаеш, британско-френски консорциум в момента строи тунел между Фолкстън и Сангат, който ще бъде открит лично от кралица Елизабет на шести май 1994 година. Дори заглавието на книгата ми е „Тунелът“.

Обзе ме ужас. Пред Кристабел поставиха нова чаша шампанско.

— Разказът ми започва на четири различни места, с четири различни групи герои. Въпреки че всички са на различна възраст, от различни прослойки и националности, те имат едно общо нещо: всички са си купили билети за първия пътнически влак, който пътува от Лондон за Париж през Тунела под Ламанша.

Усетих чувство на вина и се зачудих дали да не кажа нещо, но в този момент сервитьорът се върна с бутилка бяло вино, а Кристабел внимателно огледа етикета. Кимна и келнерът извади тапата, а след това сипа няколко глътки в празната й чаша. Усмихна се веднага след първата малка глътка.

Дънкан продължи.

— Американско семейство — майка, баща и две деца тийнейджъри — тръгнали на пътешествие из Англия; млада двойка англичани, сключили брак същата сутрин, отиват на меден месец; грък, издигнал се сам и станал милионер, придружен от съпругата си французойка, запазила местата преди две години, но двамата вече обмислят развода си и накрая остават тримата студенти.

Дънкан замълча, когато му поднесоха салатата „Цезар“, а втори сервитьор постави пред мен купата консоме. Погледнах какво си бе избрала Кристабел. Пред нея вече имаше чиния хапки от пушена сьомга в сос от копър с хълмче хайвер в средата. Без да крие задоволството си, тя изстиска половин лимон, обгърнат в прозрачна салфетка.

— Така — подхвана отново Дънкан. — В първата глава е много важно да не се разбере, че студентите се познават, защото по-късно те са в центъра на събитията. Във втора глава четирите групи се подготвят за пътуването. Читателят открива какви са мотивите им, за да се качат на влака и използвам момента, за да разкажа нещо повече за миналото на героите.

— Колко време ще покриеш? — попитах нетърпеливо, докато сърбах консоме.

— По всяка вероятност три дни — отвърна Дънкан. — Денят преди пътуването, денят на пътуването и следващия ден. Още не съм решил. Докато стигна до окончателния вариант, може да събера всичко в един ден.

Кристабел грабна бутилката вино от купата за охлаждане и си наля, преди сервитьорът да успее да се притече.

— В началото на трета глава — продължи Дънкан, — различните групи пристигат на гара „Уотърлу“, за да се качат на „совалката“. Гръцкият милионер със съпругата французойка се настаняват в първа класа до чернокож член от екипажа, а останалите са във втора класа. След като всички се качат, започва някаква церемония по освещаването и откриването на тунела. Свири оркестър, заря, кралицата прерязва лентата и така нататък. Това е достатъчен материал за цяла една глава.

Докато си представях сцената и продължавах да греба бульона си — ресторантът може и да беше прекалено претенциозен, но храната бе великолепна — сервитьорът, който отговаряше за виното напълни чашата ми, а след това и чашата на Дънкан. По принцип не обичам много бяло вино, но този път не можех да не призная, че опитвам нещо изключително.

Дънкан замълча, за да похапне, а аз насочих вниманието си към Кристабел, на която й бяха сервирали ново хълмче хайвер, както ми се стори, по-високо от първото.

— Пета глава — не спираше Дънкан, — започва, когато влакът потегля. Сега вече идва времето на истинския екшън. Американското семейство се наслаждават на всеки миг от пътуването. Младоженците се любят в тоалетната. Милионерът е започнал нов скандал с жена си, а студентите се срещат за пръв път на бара. Читателят вече се усъмнява, че те не са обикновени студенти, че са се познавали още преди да се качат на влака. — Дънкан се усмихна и продължи със салатата.

Аз се намръщих.

Кристабел ми намигна, за да покаже, че знае много добре какво става. Отново ме обзе чувство на вина, защото така се превръщах в част от замисъла й и ми се прииска да кажа на Дънкан какво е намислила.

— Дълга книга ще се получи — отбелязах аз, когато сервитьорът ни доля вино за трети път и щом забеляза празната бутилка, погледна мадам, изпълнен с очакване. Тя кимна мило.

— Започна ли вече да проучваш? — попитах аз.

— Да. Проучванията ще бъдат ключа към този проект и вече съм навлязъл доста надълбоко — призна Дънкан. — Писах на сър Алистър Мортън, председател на „Юротънъл“ на официална бланка на „Нюзуик“, а от офиса му ми изпратиха един кашон с материали. Мога да ти кажа цените на акциите, броя на вагоните, диаметъра на колелата, защо влакът е по-бърз от френската страна, отколкото от британската…

Стреснах се, когато тапата изпука и сервитьорът започна да налива от втората бутилка. Дали сега не беше време да го предупредя?

— В шеста глава действието се разгръща — горещеше се Дънкан, докато един от сервитьорите прибираше празните чинии, а друг прибираше трохите от покривката в малък сребърен сметник. — Работата е там, че и четирите групи трябва да задържат еднакво въздействащо вниманието на читателя.

Кимнах.

— Сега настъпва моментът, когато читателят разбира, че студентите всъщност не са студенти, а терористи, които планират да завземат влака.

Поднесоха ни три ястия, покрити със заоблени сребърни капаци. Оберкелнерът кимна и сервитьорите вдигнаха едновременно трите капака. Няма да е редно, ако не подчертая, че храната изглеждаше превъзходно. Обърнах се, за да видя какво си е избрала Кристабел: трюфели с гъши черен дроб. Поднесените ястия приличаха на картини на Миро, преди тя бързо да посегне към вилицата.

— Какъв, според теб, трябва да е мотивът на терористите? — попита Дънкан.

Това бе моментът да му кажа — ето че отново прецаках нещата. Опитах се да си спомня докъде ми бе разказал.

— Зависи дали искаш да ги оставиш да избягат накрая — зачудих се аз. — Това ще стане доста трудно, ако са заклещени насред тунела, а полицията и в двата края ги очаква.

Един от сервитьорите поднесе на Кристабел бутилката Кларе, която тя бе избрала. След като подуши тапата, тя заяви, че е приемливо.

— Според мен те едва ли се интересуват от пари — заяви Дънкан. — Трябва да са или от ИРА, или някакви ислямски фундаменталисти, баски сепаратисти, абе каквито са там последните терористични групировки, дето ги спрягат в пресата.

Отпих от виното. Беше като кадифе. Бях опитвал вино от тази реколта един-единствен път, на гости у приятел, който имаше изба със стари вина, закупени с нови пари.

— В седма глава нещо блокирах — продължи Дънкан, твърдо решен да обсъди всичко до самия край. — Един от терористите трябва по някакъв начин да се свърже с младоженците, или поне с младоженеца. — Той се поколеба. — Трябваше да спомена по-рано, че докато описвам героите, още в началото, един от студентите се оказва самотник, докато другите двама, мъж и жена, живеят заедно от известно време. — Той забоде вилицата в пържолата. — Не знам как да направя срещата между самотника и младоженеца. Дай някаква идея.

— Няма да е трудно — отвърнах веднага аз. — Има вагон-ресторанти, барчета, разнасят напитки на колички, не забравяй коридорите, а и черния от екипажа, останалия персонал, купетата.

— Да, но ми се иска всичко да се получи напълно естествено — каза Дънкан и сякаш потъна в размисъл.

Сърцето ми се сви, когато забелязах, че вдигат празната чиния на Кристабел, въпреки че ние с Дънкан едва сега започвахме с основното.

— Главата завършва, когато влакът неочаквано спира по средата на тунела. — Дънкан спря, зареял поглед някъде напред.

— Как така? Защо? — попитах аз.

— Работата е там, че става въпрос за фалшива аларма. По-малкото дете на американците — казва се Бен — дръпва аварийната ръчка, докато е в тоалетната. Самата тоалетна е толкова модерна, че хлапето не знае как да пусне водата и решава, че това е ръчката, която му трябва.

Замислих се дали е възможно, когато на Кристабел й сервираха гърди от пъдпъдък върху канапе от задушени картофи с пушен бекон за гарнитура. Тя на мига се нахвърли върху дивеча.

Дънкан отпи от виното. Ето това бе моментът да му кажа, но преди да заговоря, той отново заразказва.

— И така — въздъхна доволен той. — Стигнахме до осма глава. Влакът е спрял в тунела, още не е минал половината път.

— Това има ли някакво значение — попитах отчаян аз.

— Естествено — кимна Дънкан. — Французите и англичаните са се разбрали докъде се простира юрисдикцията на англичаните, и докъде на французите. Сам ще разбереш, че това е от огромно значение за развоя на събитията.

Сервитьорът отново се завъртя около масата и ни доля Кларе. Поставих длан над моята чаша — не че виното не бе истинска амброзия, а защото нямах желание да давам възможност на Кристабел да поръча нова бутилка. Тя обаче нямаше подобни задръжки и отпиваше на едри глътки, докато режеше месото в чинията си.

Дънкан продължи да разказва.

— И така, стигаме до спирането, което се оказва просто случайност и бързо се разбира каква е работата. Детето ревва, семейството се извинява, охраната обяснява какво се е случило по уоки-токито, а после и по високоговорителите, така че всички пътници се успокояват. След броени минути влакът потегля отново и този път пресича граничната черта.

Трима сервитьори се спуснаха да вдигнат празните ни чинии. Кристабел докосна ъгълчетата на устните си със салфетката и ми се ухили. Доволно.

— А след това какво става? — попитах аз, избягвайки погледа й.

— Когато влакът спира, терористите изпадат в паника, че на влака имат съперници, с намерения, подобни на техните. Щом разбират какво се е случило, се възползват от суматохата, причинена от малкия Бен, за да се вмъкнат в кабината до машиниста.

— Ще желаете ли нещо от десертите, които предлагаме, мадам? — обърна се оберкелнерът към Кристабел.

Погледнах ужасен как тя си избира от всеки десерт по малко.

— Доста засукано става, нали? — продължи да обяснява Дънкан, решил, че изражението ми на загриженост показва колко съм впечатлен от развитието на действието на влака. — Има и още.

— Мосю?

— Благодаря, нахраних се — обърнах се аз към оберкелнера. — Може би по-късно ще изпия едно кафе.

— И аз не искам нищо — отвърна Дънкан, уплашен, че може да се разсее. — В началото на девета глава терористите вече са при машиниста. Държат и него, и помощника му на мушка и ги принуждават да спрат влака за втори път. Само че не са се усетили, че вече са на френска територия. Пасажерите разбират от самотника, който им съобщава по високоговорителите, че този път не става въпрос за фалшива тревога, че влакът е превзет от групата на… каквото там име им измисля и ще бъде взривен след петнайсет минути. Той им нарежда да слязат от влака и да продължат по тунела, за да се отдалечат колкото е възможно повече преди експлозията. Както може да се очаква, някои от пътниците изпадат в паника. Неколцина скачат в сумрачния тунел. Едни започват да търсят или съпрузите си, или съпругите, децата, с които пътуват, други тичат към Англия, или Франция, в зависимост от националността им.

Разсеях се отново, когато оберкелнерът докара нова количка край масата ни. Спря за момент, поклони се на Кристабел и запали малка лампа. Сипа бренди в плитък тиган с медно дъно и се приготви да й направи креп „Сюзет“[2].

— Това става в десета глава. Бащата от американското семейство решава да остане във влака — обясни развълнуван Дънкан. — Той казва на домочадието да скачат и да бягат. Единствените други, които остават във влака са милионерът, съпругата му и младоженецът. Всеки от тях си има свои причини, обяснени още в началото, поради които отказва да избяга.

Оберкелнерът драсна клечка кибрит и се зае с палачинката. Синият пламък близна тигана и се стрелна нагоре. С едно-единствено пестеливо движение той прехвърли палачинката пред Кристабел.

Бях изпуснал момента, в който можех да призная истината на Дънкан.

— Терористите са в командното помещение заедно с машиниста. Убили са помощника му, а четирима от пътниците са все още във влака плюс черния контрольор, който планирам да е от Агенцията за борба с тероризма. Може би действа под прикритие. Още не съм решил.

— Кафе, госпожо? — попита оберкелнерът, когато Дънкан замълча за момент.

— Ирландско — поръча Кристабел.

— Обикновено за мен — реших аз.

— Безкофеиново — избра Дънкан.

— Да ви предложа ликьор, пура?

Само Кристабел пожела.

— И така, в началото на единайсета глава, терористите започват преговори с британската полиция. Те отказват да преговарят, защото влакът вече не е в тяхна юрисдикция. Терористите започват да губят почва под краката си, защото нито един от тях не говори френски, а и те искат да поставят на колене британското правителство. Единият тръгва да обикаля влака, за да намери човек, който знае френски и попада на съпругата на гръцкия милионер. Междувременно, полицията от другата страна на Ламанша спира влаковете и в двете посоки. Така че нашият влак се намира по средата на тунела, а би трябвало да има поне двайсет влака, които пътуват между Лондон и Париж по всяко време на деня. — Той замълча, за да отпие от кафето.

— Така ли? — попитах аз, защото знаех чудесно какъв е отговорът.

— Естествено — отвърна самоуверено Дънкан. — Проучил съм всичко до най-малката подробност.

Сервираха на Кристабел чаша порто с наситен червен цвят. Погледнах етикета на бутилката: „Тейлърс“ ’55. Не бях имал удоволствието да вкуся този еликсир. Кристабел даде знак да оставят бутилката на масата. Сервитьорът кимна, а Кристабел ми наля на секундата, без дори да ме попита дали искам. Междувременно, оберкелнерът подготви пура за Дънкан, макар че той не бе поръчал.

— В дванайсета глава откриваме каква е целта на терористите — продължаваше Дънкан. — Решили са да взривят влака, за да са сигурни, че всички вестници по света ще пишат за каузата им. Само че пътниците, останалите във влака, водени от американския баща, са решени да ги спрат.

Оберкелнерът драсна клечка кибрит, за да запали пурата на Дънкан и приятелят ми я пое механично. Това го накара да замълчи за малко.

— Милионерът може да реши, че той е водачът — опитах се да го подведа аз.

Не успях да кажа нищо повече.

— Той е грък. Ако искам да изкарам някакви пари от този проект, трябва да се целя в американския пазар. Да не забравяме и филмовите права — напомни ми Дънкан и размаха пурата.

Логиката му бе безупречна.

— Сметката, моля — обърна се Дънкан към оберкелнера, когато той мина край масата ни.

— Веднага, господине — отвърна той, без да спре дори за миг.

— Проблемът ми е краят… — започна Дънкан и в този момент Кристабел се изправи неочаквано, макар и не много уверено.

Обърна се към мен.

— Време е да вървя. За мен беше истинско удоволствие да се запознаем, макар да имам чувството, че няма да се видим никога повече. Искам само да ви кажа, че последният ви роман бе истинско удоволствие. Изключително оригинална идея. Заслужава да е номер едно в класациите.

Изправих се и аз, за да й целуна ръка, а чувството за вина ме задушаваше.

— Сбогом, Дънкан — обърна се момичето към бившия си любовник, но той дори не я удостои с поглед. — Не се притеснявай — добави тя. — Ще съм си тръгнала от апартамента ти, преди да се върнеш.

Пое към вратата с неубедителна патешка походка, но успя да се добере без произшествия до входа. Оберкелнерът й отвори с нисък поклон.

— Не мога да се преструвам. Никак не съжалявам, че си отива — сподели Дънкан и запухтя с пурата. — Изумително тяло, в леглото е невероятна, но няма грам въображение.

Оберкелнерът застана до Дънкан и постави на масата малка черна кожена папка.

— Критиците са имали право за този ресторант — отбелязах аз.

Дънкан кимна доволно.

Оберкелнерът се поклони, но не толкова ниско, колкото преди няколко минути.

— Та преди Кристабел да ме прекъсне, исках да споделя с теб какво ме притеснява — продължи Дънкан. — В основни линии съм готов, завършил съм проучванията, но все още не съм измислил края. Подхвърли някаква идея — помоли той, в момента, в който жена на средна възраст от съседна маса се отправи решително към нас.

Дънкан отвори кожената папка и зяпна потресен сметката.

Жената спря край масата ни.

— Исках да ви кажа, че последната ви книга ми достави огромно удоволствие — заяви тя на висок глас.

Останалите посетители се обърнаха, за да разберат какво става.

— Благодаря ви — кимнах аз с надеждата да я накарам да млъкне и да не ме поставя в неловко положение.

Дънкан не откъсваше очи от сметката.

— Ами краят! — възкликна тя. — Толкова изобретателно! Никога нямаше да се сетя как американското семейство ще успее да излезе от тунела…

[1] Poulet (фр.) — пиле. — Б.пр. ↑

[2] Креп „Сюзет“ — палачинка, наречена на името на популярна актриса от XIX в. в „Комеди Франсез“. — Б.пр. ↑

ВАКСАДЖИЙЧЕТО

Тед Баркър бе от онези членове на Парламента, които никога не се стремяха към по-висока длъжност. Както се изразяваха приятелите му, за него войната бе минала „успешно“, бе получил медал за храброст и се бе издигнал до чин майор. След демобилизацията, през ноември 1945 г. той с удоволствие се прибра при съпругата си Хейзъл в дома им в Съфък.

Машиностроителният бизнес на семейството също се бе оказал „успешна война“ под разумното ръководство на Кен, по-големия брат на Тед. Още със завръщането си вкъщи, на Тед му бе предложено старото място в борда на директорите и той прие с радостно облекчение. С течение на времето обаче отличилият се воин започна да се отегчава, а работата загуби първоначалното си очарование. Във фабриката нямаше нито една длъжност, която дори бегло да напомня военната служба.

Приблизително по това време, с него се свърза Етел Томпсън, председателка на борда, и което е по-важно за разказа ни, председателка на клона в Уедмор на Асоциацията на консерваторите за северен Съфък. Настоящият народен представител за областта, сър Дингъл Лайтфут, известен сред избирателите като „Леката стъпка“, бе дал ясно да се разбере, че щом войната приключи, трябва да се огледат за нов човек, който да го замести.

— Не искаме някой многознайко от Лондон още с пристигането да започне да ни нарежда как да работим — обясни госпожа Томпсън. — Трябва ни човек, който добре познава района и разбира проблемите на местните хора.

А Тед, според нея, можеше да се окаже най-подходящият за целта.

Той призна, че нито за миг не му бе минавала подобна мисъл през главата, но обеща да обмисли сериозно предложението, затова помоли за срок от една седмица, през която да прецени нещата. Обсъди идеята със съпругата си и след като тя го подкрепи спонтанно и много възторжено, следващата неделя следобед той посети госпожа Томпсън у тях. Тя много се зарадва, когато разбра, че господин Баркър с удоволствие ще се включи като кандидат за парламента, който да представлява северен Съфък.

Конкуренти му бяха двама многознайковци от Лондон — единият по-късно влезе в кабинета на Макмилън — и местното момче, Тед Баркър. Когато председателят съобщи решението си пред местната преса, той подчерта, че няма да е почтено да разкрие броя на гласовете, дадени за всеки един от кандидатите. В интерес на истината, Тед без особени усилия бе успял да събере гласове, колкото на двамата си конкуренти взети заедно.

Шест месеца по-късно министър-председателят призова избирателите на общи избори и след трескава триседмична кампания, Тед се върна като новия член на парламента за северен Съфък, събрал мнозинство от над седем хиляди. Бързо спечели уважението на хората, а колегите му и от двете камари високо го ценяха, въпреки че той все настояваше, че не е нищо повече от „политик аматьор“.

Годините минаваха, популярността на Тед сред избирателите растеше и гласовете, които го подкрепяха нараснаха още повече по време на следващите избори. След четиринайсетгодишна вярна служба на партията, както на национално, така и на местно равнище, тогавашният министър-председател, Харолд Макмилън, предложи пред кралицата Тед да бъде почетен с рицарско звание.

В края на шейсетте, сър Тед (както го наричаха всички, вместо сър Едуард) прецени, че е дошло времето по-млад кандидат да поеме работата и съобщи, че не възнамерява да се кандидатира за следващите избори. Двамата с Хейзъл се подготвиха без много шум за пенсионирането и решиха да се оттеглят в любимата си Източна Англия.

Скоро след изборите Тед остана много изненадан, когато един ден му позвъниха от Даунинг стрийт 10.

— Министър-председателят би желал да се срещне със сър Тед утре в 11:30.

Тед Баркър недоумяваше защо Едуард Хийт ще иска да се види с него.

Бе посещавал номер 10 няколко пъти като член на парламента, но тези визити обикновено бяха за коктейли, приеми, понякога за официални вечери при гостуване на някой държавен глава. Пред Хейзъл призна, че се чувства притеснен.

Яви се на номер 10 в 11:17 на следващия ден. Секретарят го поведе по дълъг коридор на партера и го покани да се настани в малка чакалня до кабинета на министър-председателя. Притеснението на Тед вече се бе превърнало в силно нервно безпокойство. Чувстваше се като прегрешил ученик, който всеки момент трябва да се изправи пред директора на училището, за да дава обяснения.

След няколко минути се появи личният секретар.

— Добър ден, сър Тед. Министър-председателят ще ви приеме. — Той придружи Тед до кабинета, а господин Хийт се изправи, за да го посрещне.

— Много мило, че се отзова толкова бързо, Тед. — Гостът едва сдържа усмивката си, защото знаеше, че министър-председателят е наясно, че единствено някоя епидемия или ураган биха го възпрели да не се яви в посочения ден и посочения час.

— Надявам се да ми помогнеш по един изключително деликатен въпрос — продължи министър-председателят, човек, известен с това, че не си губи времето с празни приказки и многословие. — Предстои ми да назнача следващият губернатор на Сейнт Джордж и според мен ти си най-подходящ за тази длъжност.

Тед си спомни деня, в който госпожа Томпсън го бе помолила да размисли над предложението й да стане народен представител. В настоящия случай не му бе необходима седмица, за да обмисли отговора си — не смееше да си признае, че макар и да е чувал за Сейнт Джордж не би могъл да го намери на картата. Пое дълбоко дъх и отвърна простичко:

— Благодаря ви, господин министър-председател. За мен ще бъде чест.

През следващите седмици сър Тед посети няколко пъти и Външно министерство и Министерството на колониите, за да получи инструкции във връзка с назначението си. След това бавно и методично прочете всички книги, памфлети и правителствени документи, до които успя да се добере.

Няколко седмици след като започна проучванията си, новият губернатор вече знаеше, че Сейнт Джордж включва малка група острови в средата на Северния Атлантически океан, превърнати в британска колония през 1643 г. и след дълги години управление на короната, островитяните не искаха и да чуят за независимост. Това бе една от суверенните колонии на Нейно Величество и местните хора нямаха абсолютно нищо против да си останат такива.

Преди още да се впусне в това приключение, Тед свикна да се обръщат към него с „Ваше Превъзходителство“. След като Алън Бенет от Савил Роу му взе мярка за две официални парадни униформи, бъдещият губернатор се притесни, че — какъв бе модерният израз? — изглежда прекалено напудрен. През зимата трябваше да се облича в костюм от тъмносиня еленова кожа с алена яка и маншети, извезани със сребърни дъбови листа, а през лятото го очакваше бяла набрана памучна риза, яката й бе украсена със златни конци и ширити. Когато Хейзъл го видя в двете униформи, така и не можа да потисне смеха си.

На Тед не му беше до смях, когато шивачът му изпрати сметката, особено след като разбра, че е много малко вероятно да облича униформите повече от два пъти в годината.

— Помисли си само какъв фурор ще пожънеш на карнавалите след като се пенсионираш — бе единственият коментар на Хейзъл.

На 12 януари 1971 г. новоназначеният губернатор и главен военнокомандващ на Сейнт Джордж и съпругата му се качиха на самолета за Сейнт Джордж. Поздрави го лично министър-председателят като най-видният гражданин на колонията и съдията, като представител на закона на Нейно Величество. След като новия губернатор бе приветстван от залповете, дадени от шестима полицаи, единствените свободни от дежурство, застанали почти мирно, градският оркестър изпълни своя интерпретация на националния химн. Издигнаха националното знаме на покрива на терминала на летището и сред местните големци, събрали се за събитието, се разнесоха немощни аплодисменти.

Сър Тед и лейди Баркър бяха откарани в официалната резиденция с широк и удобен ровър, служил вярно на предишните двама губернатори. Когато стигнаха пред дома на губернатора, шофьорът спря и изскочи от колата, за да отвори портите. Продължиха по алеята и Тед и Хейзъл видяха за пръв път новия си дом.

Просторната колониална къща бе великолепна по всички стандарти. Очевидно строена в разцвета на Британската империя, тя бе прекалено помпозна както по отношение на важността на острова, така и по отношение на мястото на Великобритания в съвременния свят. А размерът, както губернаторът и съпругата му много скоро забелязаха, не означаваше нито удобство, нито функционалност.

Климатиците не работеха, на канализацията не можеше да се разчита, госпожа Роджърс, домашната помощничка редовно беше в отпуск по болест, а единственото, което предшественикът на Тед бе оставил в наследство, бе застаряващ черен лабрадор. Най-лошото бе, че Външно министерство не разполагаше със средства, за да разреши натрупалите се проблеми и когато Тед повдигаше наболелите въпроси, незабавно му предлагаха да намали разходите.

След няколко седмици Тед и Хейзъл започнаха да възприемат Сейнт Джордж като голям парламентарен избирателен район, разделен на няколко острова, най-големи от които бяха Съфък и остров Едуард. Това донякъде окуражи Тед и той дори започна да се чуди какво бе подсказало на министър-председателя да се спре на него за този пост.

Задълженията на губернатора съвсем не можеха да бъдат наречени тежко бреме. Двамата с Хейзъл прекарваха по-голямата част от времето си в посещения в болници, произнасяха реч и по време на връчването на награди в различни училища, присъждаха призове на изложби на цветя. Събитието на годината, безспорно бе рожденият ден на кралицата през юни, когато губернаторът организира градинско парти за местните големци в дома си, а Съфък се изправя срещу остров Едуард в мач по крикет — чудесна възможност, която повечето от гражданите използваха, за да пият в продължение на два дни.

Тед и Хейзъл приеха местната политика такава каквото е, установиха се и заживяха спокойно и много дипломатично сред прекрасните хора в този райски климат, а на хоризонта не се мяркаше нито едно облаче, което да помрачи приказния им живот.

Докато един ден телефонът звънна.

Беше четвъртък сутринта и губернаторът бе в кабинета си, зает да прочете вестник „Таймс“ от понеделник. Отлагаше прочитането на дълга статия за среща на високо равнище във Вашингтон, защото предпочиташе първо да реши кръстословицата и тъкмо се канеше да нанесе отговора на дванайсет водоравно, когато личният му секретар, Чарлс Робъртс се втурна в кабинета, без дори да почука.

Тед се досети, че се е случило нещо важно, защото никога досега не бе виждал Чарлс да забърза, а да нахлуе така в кабинета му, без да почука, бе немислимо.

— Маунтбатън се обажда — избъбри Чарлс. Едва ли е имал толкова слисан вид, когато е докладвал, че германците се канят да акостират на северния бряг на острова. Губернаторът изви едната си вежда. — Флотски адмирал Ърл Маунтбатън от Бирма — уточни Чарлс, сякаш Тед не беше разбрал.

— Свържи ме тогава — помоли тихо Тед, сгъна вестник „Таймс“ и го постави на бюрото пред себе си.

Беше се срещал с Маунтбатън три пъти през последните двайсет години, но се съмняваше, че високопоставеният му познат си спомня тези срещи. Истината бе, че по време на третата им среща на Тед му се наложи да се измъкне от тържеството, тъй като не се чувстваше добре. Не можеше да си представи защо Маунтбатън го търси, но така и не му остана време да се замисли, защото телефонът на бюрото му звънна.

Докато посягаше към слушалката, Тед се чудеше дали да се обърне към Маунтбатън с „милорд“, тъй като той бе граф, с „господин главнокомандващ“, тъй като бе бивш главнокомандващ на отбраната, или „адмирал“, тъй като му бе дадена пожизнена титла адмирал на флота. Накрая реши, че най-уместното е „Добро утро, сър“.

— Добро утро, Ваше Превъзходителство. Как сте?

— Много добре, благодаря ви, сър — отвърна Тед.

— Доколкото си спомням последния път, когато се срещнахме, се оплаквахте от стомашно разстройство.

— Точно така беше, сър — потвърди изуменият губернатор. Беше напълно убеден, че причината за обаждането на Маунтбатън не е интересът към здравето му през изминалите години.

— Губернаторе, сигурно се чудите защо ви се обаждам.

— Така е, сър.

— В момента съм във Вашингтон за срещата на високо равнище и според първоначалните си планове, възнамерявах да се върна в Лондон утре сутринта.

— Разбирам, сър — отвърна Тед, въпреки че не разбираше нищо.

— Реших да се отклоня малко и да се отбия да ви посетя. Приятно ми е да посещавам колониите ни, стига да имам възможност. Така мога да уведомя Нейно Величество как вървят там нещата. Надявам се да не ви притесня с това посещение.

— Ни най-малко, сър — заяви Тед. — За нас ще бъде удоволствие да ви посрещнем.

— Чудесно — одобри Маунтбатън. — Ще ви бъда много благодарен, ако предупредите властите на летището да очакват самолета ми към четири утре следобед. Бих искал да поостана, но се налага да спазвам графика си, така че ще си тръгна рано на следващата сутрин.

— Разбира се, сър. Нищо по-лесно от това. Двамата със съпругата ми ще бъдем на летището, за да ви посрещнем в четири утре следобед.

— Много сте внимателен, губернаторе. Между другото, предпочитам да не бъдем прекалено официални. Моля ви, не се тревожете. — С тези думи разговорът прекъсна.

След като върна слушалката на мястото й, Тед на свой ред затича за пръв път от месеци насам. Чарлс крачеше към него по дългия коридор. Очевидно бе подслушвал на деривата.

— Намери съпругата ми и си вземи бележник, а след това ви чакам и двамата в кабинета ми. Побързай. Побързай — повтори Тед и заситни обратно към кабинета си.

Хейзъл се появи няколко минути по-късно, стиснала букет далии, последвана от задъхания личен секретар.

— Защо е цялата тази суматоха, Тед? Каква е тази паника?

— Маунтбатън идва.

— Кога? — попита тихо Хейзъл.

— Утре в четири следобед.

— Съвсем основателна причина за паника — съгласи се Хейзъл. Тикна цветята във ваза на перваза и се настани срещу съпруга си, от другата страна на бюрото му. — Може би сега не е най-подходящият момент да те уведомя, че госпожа Роджърс е в отпуск по болест.

— Винаги подбира най-подходящите моменти — реши Тед. — Така, значи налага се да блъфираме.

— Какво имаш предвид с това „да блъфираме“? — попита Хейзъл.

— Нека не забравяме, че Маунтбатън е член на кралското семейство, бивш главнокомандващ на отбраната и флотски адмирал. Последният пост в колония бе заемал във Вайсрой в Индия с три полка под негово командване и личен персонал от над хиляда човека. Така че не мога да си представя какво очаква да завари тук, когато дойде.

— Тогава започваме със списък на нещата, които трябва да свършим — разпореди се Хейзъл.

Чарлс извади химикалка от вътрешния си джоб, отвори бележника и зачака да запише всички нареждания на шефа си.

— След като пристига на летището, първата ни работа е да осигурим червен килим — започна Хейзъл.

— Нямаме червен килим — подсети я Тед.

— Напротив, имаме. Ами онзи между трапезарията и хола? Налага се да използваме него и да се надяваме, че ще успеем да го върнем на мястото му, преди да е дошъл тук. Чарлс, ти ще го навиеш на руло и ще го занесеш на летището. — Тя замълча. — След това ще го върнеш тук.

Чарлс се намръщи, но започна да пише с трескава бързина.

— Освен това, Чарлс, можеш ли да се погрижиш да бъде изчистен до утре? — намеси се и губернаторът. — Дори не съм забелязал, че е червен. Ами почетна гвардия?

— Нямаме почетна гвардия — отвърна Хейзъл. — Ако си спомняш, когато пристигнахме на острова, ни посрещнаха министър-председателят, съдията и шестима полицаи, които в момента не бяха на смяна.

— Така беше — съгласи се Тед. — Тогава ще се наложи да разчитаме на армията.

— Да не би да говориш за полковник Ходжес и онази сбирщина доброволци? Та те дори нямат еднакви униформи. А пък пушките им…

— Налага се Ходжес да ги вкара в ред до четири часа утре следобед. Остави това на мен — реши Тед и си записа в бележника. — Ще му се обадя по-късно. Какво ще правим с оркестъра?

— Има градски оркестър — обади се Чарлс. — И оркестърът на полицията.

— Налага се да се обединят — нареди Хейзъл. — По този начин няма да има обидени.

— Ама те знаят общо три песни — ужаси се Тед.

— Достатъчна е само една — успокои го Хейзъл. — Националният химн.

— Добре — примири се губернаторът. — Тъй като има доста неща за доизкусуряване в музикално отношение, ще се наложи ти да се заемеш с тях, Хейзъл. Следващият ни проблем е как да го превозим от летището до губернаторския дом.

— Не може в стария ровър — стресна се Хейзъл. — Развали се три пъти през последния месец, да не говорим, че вътре мирише на кучкарник.

— Хенри Бендъл има ролс-ройс — спомни си Тед. — Ще се наложи да го вземем назаем.

— Стига никой да не се изпусне пред Маунтбатън, че принадлежи на местния собственик на погребално бюро и че е бил използван по предназначение сутринта преди самолетът му да кацне.

— Мик Флахърти също има един стар ролс — намеси се Чарлс. — Силвър шадоу, ако не се лъжа.

— Но той мрази британците — напомни му Хейзъл.

— Така е — отвърна Тед, — но ще иска да дойде на вечеря в губернаторския дом, когато разбере, че почетният гост е член на кралското семейство.

— Вечеря ли? — възкликна Хейзъл, а гласът й се извиси, подет от паника и ужас.

— Ще се наложи да организираме вечеря в негова чест — каза Тед. — А по-лошото е, че трябва да поканим всички видни личности. Колко човека се побират в трапезарията? — Двамата с Хейзъл се обърнаха към личния секретар.

— Шейсет, ако се налага — отвърна веднага Чарлс и вдигна поглед от бележките, които си водеше.

— Налага се — реши Тед.

— Естествено — съгласи се Хейзъл. — Само дето нямаме шейсет чинии, а за шейсет чашки за кафе, шейсет чаени лъжички и дума не може да става…

— Можем да използваме сервиза „Роял Уорчестър“, подарък от покойния крал след посещението му през 1947 година — подсказа й Тед. — За колко човека ще стигне?

— За около четиринайсет по данни от последното преброяване.

— Значи разрешихме въпроса колко човека да седят на централната маса.

— Ами менюто? — попита Чарлс.

— По-важно е кой ще го сготви? — уточни Тед.

— Налага се да попитаме Доти Кътбърт дали може да ни преотстъпи госпожа Травис за вечерта — сети се Хейзъл. — Няма по-добра готвачка на острова.

— Ще ни трябва и икономът й, да не говорим за останалата част от персонала — добави Тед.

Чарлс вече изписваше трета страница.

— Най-добре ти да се заемеш с лейди Кътбърт, мила — настоя Тед. — Аз ще се опитам да уредя нещата с Мик Флахърти.

— Следващият ни проблем са напитките — каза Хейзъл. — Не забравяй, че последният губернатор е изпразнил избата няколко дни, преди да си замине.

— А от Външно отказват да я заредят — напомни й Тед. — Джонатан Флечър има най-добрата изба на острова…

— Бог да го благослови, той дори няма да настоява да бъде настанен на централната маса — успокои се малко Хейзъл.

— Ограничени сме до четиринайсет места, което означава, че централната маса вече е препълнена — изтъкна Тед.

— Доти Кътбърт, семейство Бендъл, семейство Флахърти, семейство Ходжес — изброи Хейзъл и написа имената. — Да не забравяме министър-председателя, съдията, кмета, шефа на полицията, съпругите им… Надявам се някои от тях да са неразположени, или да са заминали за чужбина. — Тя започваше да се отчайва.

— А той къде ще спи? — попита невинно Чарлс.

— Господи, дори не се бях сетил за това — възкликна Тед.

— Ще трябва да му отстъпим нашата спалня. Само това легло не пропада в средата — каза Хейзъл.

— Ще се преместим в стаята на Нелсън за тази нощ и все някак ще изтърпим проядените от дървояди легла и ужасните дюшеци, пълни с конски косми.

— Съгласна съм — примири се Хейзъл. — Ще се погрижа всичките ни неща да са изнесени от стаята Кралица Виктория до довечера.

— Още нещо, Чарлс — сети се губернаторът. — Обади се във Външно министерство и разбери какво обича и мрази Маунтбатън. Храна, напитки, ексцентрични приумици — всичко, до което успееш да се добереш. Сигурно имат негово досие, а аз не искам господинът да ми намира после кусури.

Личният секретар обърна нова страница и продължи да дращи.

През следващия един час тримата обсъдиха всички проблеми, които бе възможно да възникнат по време на посещението и след като обядваха с по един сандвич, всеки пое по задачи, за да се примоли за това или онова на жителите на острова.

По идея на Чарлс, губернаторът излезе по местната телевизия, за да уведоми гражданите, че член на кралското семейство ще посети острова на следващия ден. Сър Тед завърши обръщението си с поканата, всички, които могат, да отскочат до летището, за да посрещнат „великия герой от войната“, когато самолетът му се приземи в четири на следващия ден.

Докато Хейзъл чистеше всички стаи, в които главнокомандващият можеше да надникне, Чарлс, с помощна на фенерче се погрижи за цветните лехи от двете страни на алеята за коли, а Тед наглеждаше пренасянето на чинии, прибори, храна и вино от различни части на острова в губернаторската къща.

— Нещо да сме забравили? — попита Тед, когато си легна в два след полунощ.

— Един господ знае — отвърна уморено Хейзъл, преди да загаси лампата. — Каквото и да сме забравили, да се надяваме, че Маунтбатън няма да забележи.

Губернаторът, пременен в лятна униформа, със златни кантове отстрани на белите панталони, закичен с всичките си отличия, нахлупил официална шапка, увенчана с лебедови пера в алено и бяло, застана на площадката до съпругата си. Хейзъл бе облякла зелена лятна рокля, която си бе купила за градинското парти на губернатора преди две години и в момента оглеждаше цветята във фоайето.

— Късно е вече за тази работа — каза Тед, докато тя оправяше стрък, застанал настрани от останалите. — Време е да тръгваме към летището.

Заслизаха по стълбите на губернаторската къща към двата ролс-ройса, единият черен, другият бял и техния ровър, подредени един зад друг. Чарлс ги следваше по петите, понесъл червения килим, който пъхна в багажника на ровъра, докато шефът му се настаняваше на задната седалка на първия ролс-ройс.

Първото, за което губернаторът попита, бе името на шофьора.

— Бил Симънс — уведоми го шофьорът.

— Бил, единственото, което трябва да запомниш, е, че си вършил тази работа цял живот.

— Дадено, губернаторе.

— Не така — сряза го Тед. — Пред адмирала ще се обръщаш към мен с Ваше Превъзходителство, а на лорд Маунтбатън ще казваш „милорд“. Ако се колебаеш, просто си мълчи.

— Дадено, губернаторе, Ваше Превъзходителство.

Бил запали колата и подкара бавно автомобила към портата, след това зави надясно и пое към летището. Петнайсет минути по-късно бяха пред терминала и един полицай пропусна колоната на пистата, където двата оркестъра свиреха някаква какофония, която очевидно бе от „Уестсайдска история“ — поне така реши Тед.

Щом слезе, Тед се изправи пред войниците от армията, застанали отпуснати, шейсет човека на възраст от седемнайсет до седемдесет. Тед трябваше да признае, че макар да не бяха гренадири, те не бяха и мамини синчета. Имаха две предимства: разчитаха на истински полковник в пълна парадна униформа и истински сержант майор, също в пълна парадна униформа.

Чарлс тъкмо бе започнал да застила червения килим, когато губернаторът спря погледа си върху набързо поставените бариери, зад които забеляза с нескрито задоволство, че се бе събрала по-голяма тълпа, отколкото бе виждал по време на престоя си на острова, дори по време на футболната среща между Съфък и остров Едуард.

Много от островитяните размахваха националния флаг, а някои държаха портрети на кралицата. Тед се усмихна и погледна часовника си. Самолетът трябваше да кацне след седемнайсет минути.

Министър-председателят, местният кмет, съдията, началникът на полицията и съпругите им се бяха подредили покрай червения килим. Слънцето безжалостно ги жареше от безоблачното небе. Тед се завъртя бавно, за да огледа всичко и разбра, че жителите на острова са положили специални усилия.

Неочаквано се чу рев на мотор и тълпата започна да аплодира пристигането на госта. Тед вдигна глава, заслони очи и забеляза самолетът да се спуска към летището. Кацна в далечния край на пистата три минути преди уречения час и рулира чак до червения килим. Спря пред него когато часовникът на контролната кула удари четири.

Вратата на самолета се отвори и пред стълбата се изправи флотски адмирал граф Маунтбатън, кавалер на Ордена на жартиерата, член на Съвета на кралицата, кавалер на Ордена на Бат, кавалер на Орден за военни заслуги, кавалер на Кралския викториански кръст, носител на Орден за изпълнение на служебния си дълг, почетен член на Академията на науките, нагласен в парадната униформа на адмирал от флота (лятна униформа).

— И това не било „прекалено официално“. Май трябва да сме му благодарни, че не пожела визитата му да бъде официална — измърмори Хейзъл, докато двамата с Тед приближаваха към самолета заедно със стълбата, която персоналът на летището бе осигурил.

Докато Маунтбатън бавно слизаше, възгласите на тълпата станаха още по-силни. Щом стъпи на червения килим, губернаторът мина напред, свали шапката с перата и се поклони. Адмиралът отдаде чест и в този момент обединеният оркестър от полицаи и цивилни засвири „Бог да пази кралицата“ с такова настървение, че всички фалшиви ноти се загубиха в ентусиазираното им изпълнение.

Когато химнът приключи, губернаторът приветства госта.

— Добре дошли в Сейнт Джордж, сър.

— Благодаря ви, губернатор — отвърна Маунтбатън.

— Позволете да ви представя съпругата си, Хейзъл. — Жената на губернатора пристъпи напред, направи реверанс и стисна ръката на адмирала.

— Много ми е приятно да ви видя отново, лейди Баркър. За мен е истинско удоволствие.

Губернаторът поведе госта към края на червения килим и го запозна с министър-председателя и съпругата му Шийла, с кмета на острова и съпругата му Каролайн, със съдията и съпругата му Джанет, с комисаря от полицията и последната му съпруга, чието име така и не бе запомнил.

— Ще желаете ли да направите преглед на почетната гвардия, преди да се отправим към губернаторския дом — предложи Тед и поведе Маунтбатън към полковник Ходжес и хората му.

— За мен ще бъде огромно удоволствие — отвърна адмиралът и помаха на тълпата, докато двамата пресякоха пистата и се упътиха към изпълнената с очакване гвардия.

Оставаха още двайсетина метра, когато полковникът застана мирно, направи няколко крачки напред, отдаде чест и докладва:

— Почетната гвардия е строена за проверка, сър.

Маунтбатън спря и отвърна на поздрава, което бе сигнал за майора, застанал мирно на няколко крачки зад полковника, да изреве заповедта си:

— Командващият офицер, оръжия за почест!

Мъжете от първата редица, снабдени с всички оръжия на острова застанаха в готовност, а тези от втората и третата застанаха мирно, изпълнени с напрежение.

Маунтбатън мина по задължение пред редиците и остана толкова сериозен, сякаш бе пред взвод, съставен от личната охрана на кралицата. Когато стигна до последния войник, полковникът се изпъна и отново отдаде чест. Маунтбатън отдаде чест на свой ред.

— Благодаря, полковник. Първокласно представяне. Поздравявам ви.

След това губернаторът поведе Маунтбатън към белия ролс-ройс, където Бил бе застанал, както той си въобразяваше, мирно, и не смееше да пусне отворената задна врата. Маунтбатън влезе, а губернаторът бързо заобиколи от другата страна, отвори си сам вратата и се настани до госта на задната седалка. Хейзъл и адютантът на адмирала заеха местата си в черния ролс-ройс, а Чарлс и секретарят на адмирала трябваше да се качат в ровъра. Губернаторът искрено се надяваше Маунтбатън да не е забелязал как двама от персонала на летището навиват червения килим и го прибират в багажника на ровъра. В същото време Хейзъл се молеше да разполагат с достатъчно чаршафи, за да могат да оправят леглото в Зелената стая, иначе адютантът щеше доста да се чуди за порядките в къщата им.

Двата полицейски мотоциклета на острова с облечени в бяло полицаи поеха точно пред трите коли и ги насочиха към изхода. Тълпата махаше и приветстваше ентусиазирано гостите, докато малката процесия пое на късото си пътуване към къщата на губернатора. Появата на Тед по телевизията се бе оказала толкова успешна, че по продължение на петнайсетте километра до града бяха подредени жители на острова.

Когато пристигнаха пред отворената порта, двамата полицаи се отдръпнаха и отдадоха чест, докато първият автомобил преминаваше. Тед забеляза в далечината иконом, помощниците му и няколко прислужнички, застанали на стълбите в очакване на пристигането им.

— Мама му стара! — Едва не изрече тези думи на глас, когато колата спря пред стълбите. — Не знам името на иконома.

Един от помощниците веднага отвори вратата, а втори се зае да свали багажа.

Икономът пристъпи към Маунтбатън, когато адмиралът слезе от колата.

— Карътърс, милорд — поклони се той. — Приветствам ви с добре дошъл в резиденцията. Моля, последвайте ме, за да ви отведа до покоите ви.

Адмиралът, придружен от губернатора и лейди Баркър последва Карътърс по широкото стълбище.

— Великолепни са тези стари правителствени резиденции — призна Маунтбатън, когато се качиха.

Карътърс отвори вратата към стаята Кралица Виктория и застана отстрани, сякаш бе изпълнявал това задължение хиляди пъти.

— Очарователно! — възкликна адмиралът, докато оглеждаше спалнята на губернатора. Отправи се към прозореца и надникна към прясно окосената ливада. — Изключително приятно. Напомня ми за Бродлъндс, домът ми в Хампшър.

Лейди Баркъс се усмихна на комплимента, но не си позволи да си отдъхне.

— Ще желаете ли нещо, милорд? — попита Карътърс, когато един от помощниците му започна да внася багажа.

Хейзъл притаи дъх.

— Мисля, че не — отвърна Маунтбатън. — Всичко ми се струва чудесно.

— Ще желаете ли да пиете чай с нас с Хейзъл, когато сте готов, сър? — предложи Тед.

— Колко сте предвидлив — възхити се адмиралът. — Ще сляза след трийсет минути, ако позволите.

Губернаторът и съпругата му излязоха от стаята и затвориха тихо вратата.

— Според мен подозира нещо — прошепна Хейзъл, докато слизаше на пръсти по стълбите.

— Може и да си права — съгласи се Тед и остави шапката с перата на закачалката в антрето, — така ще проверим дали всичко е наред и да не сме забравили нещо. Аз ще започна с трапезарията. Ти върви да провериш как се оправя госпожа Травис в кухнята.

В кухнята Хейзъл завари госпожа Травис да приготвя зеленчуците, а една от прислужниците се канеше да започне да бели цяла планина картофи. Тя благодари на госпожа Травис, че е поела работата в толкова кратък срок и призна, че никога не е виждала кухнята пълна с толкова екзотични ястия, нито пък плотовете толкова безупречно чисти. Дори подът блестеше. Хейзъл разбра, че е излишна и се върна при съпруга си в трапезарията, където той се възхищаваше на опитните ръце на един от помощниците на иконома, докато човекът слагаше масата за довечера, а една от прислужничките сгъваше салфетките във формата на лебеди.

— Дотук добре — реши Хейзъл.

Излязоха от трапезарията и се преместиха в хола, където Тед започна да крачи напред-назад и се опитваше да се сети дали не е забравил нещо, докато чакаха великият гост да слезе за чай.

Маунтбатън влезе след няколко минути. Бе заменил адмиралската униформа със сив костюм с двуредно сако.

„По дяволите“ — помисли си Тед, защото чак сега усети, че той самият бе пропуснал да се преоблече.

Хейзъл стана, за да посрещне госта и го поведе към удобен стол.

— Трябва да призная, лейди Баркър, че икономът ви е чудесен — започна Маунтбатън. — Знаеше дори какво уиски предпочитам. Откога е при вас?

— Не много дълго — призна Хейзъл.

— Ако някога има нужда от работа в Англия, нека ме уведоми незабавно, въпреки че трябва да призная, че ще бъде глупаво да го изпуснете — добави той, когато една от прислужничките влезе, понесла красив сервиз за чай „Уеджууд“, който Хейзъл не бе виждала никога преди.

— Ърл Грей, ако не греша — обърна се към него Хейзъл.

— Имате невероятна памет, лейди Баркър — възхити се адмиралът, когато прислужничката започна да налива.

Благодарение на инструкциите от Външно министерство, помисли си тя и прие комплимента с усмивка.

— Как мина конференцията, сър? — попита Тед и пусна две бучки захар — единственото, което бе тяхно — в чая.

— За Великобритания, доста добре — отвърна Маунтбатън. — Щеше да е още по-добре, ако французите не се опитваха да пробутват обичайните си номера. Жискар май се смята за кръстоска между Карл Велики[1] и Жана д’Арк. — Домакините се засмяха любезно. — Истинският проблем, на който се натъкнахме, Тед…

Докато Маунтбатън разкаже как е завършила срещата на високо равнище и обясни какво е мнението и отношението му към Джеймс Калахън и Тед Хийт, докато признае какви са проблемите, свързани с намирането на съпруга за принц Чарлс и сподели притесненията си около Уотъргейт, дойде време да се качат, за да се преоблекат за вечеря.

— Официално облекло ли за вечеря?

— Да, сър… стига да нямате нищо против.

— С всички медали ли? — попита Маунтбатън, без да крие надеждата си.

— Според мен така е редно, сър — отвърна Тед, спомнил си съвета на хората от Външно министерство офис да дава възможност на госта да се представи в пълния си блясък при всяка възможност.

Маунтбатън се усмихна, когато Карътърс се появи безшумно на вратата.

Тед изви едната си вежда.

— Приготвил съм парадната ви униформа, милорд. Позволих си да ви изгладя панталоните. Прислужничката подготвя ваната.

Маунтбатън се усмихна.

— Благодаря ви. — След тези думи се изправи. — Прекрасен чай — обърна се към домакинята той. — Изключителен персонал. Хейзъл, представа нямам как успяваш да го постигнеш.

— Благодаря ви, сър — отвърна Хейзъл и се постара да не се изчервява.

— По кое време искаш да сляза за вечеря, Тед? — попита Маунтбатън.

— Първите гости ще започнат да пристигат към седем и трийсет, сър. Запланували сме да сервираме вечерята в осем, стига на вас да ви е удобно.

— Чудесно — одобри Маунтбатън. — Колко човека очаквате?

— Около шейсет, сър. На нощното ви шкафче е оставен списък на гостите. Желаете ли двамата с Хейзъл да дойдем да ви вземем в седем и петдесет?

— Управляваш малкото си царство като по часовник, Тед — одобри Маунтбатън. — Когато дойдеш, ще бъда готов — добави той и последва Карътърс.

Щом вратата се затвори, Хейзъл се обърна към прислужничката.

— Моли, би ли вдигнала чаения сервиз, ако обичаш? — За момент се поколеба. — Нали не сбърках, Моли се казваш?

— Да, госпожо — отвърна момичето.

— Според мен знае — въздъхна отчаяно Тед.

— Може и да знае, но сега нямаме време да се притесняваме — отсече Хейзъл и тръгна към кухнята, за да провери как вървят там нещата.

Планината картофи се бе превърнала в обелен хълм. Госпожа Травис, която приготвяше сосовете, подвикна някой веднага да отиде да й купи още черен пипер и подправки от града. Хейзъл усети, че няма работа в кухнята и се премести в трапезарията, където откри Тед. Централната маса бе напълно готова със сервиза на краля, с три различни вида чаши за вино, с колосаните салфетки, а в средата бе аранжиран сребърен фазан, който придаваше тържественост на залата.

— Откъде дойде? — попита тя.

— Нямам никаква представа — отвърна Том. — Едно е сигурно — до сутринта ще отлети към дома си.

— Ако намалим осветлението, той може би няма да забележи, че посудата и приборите на съседните маси са различни.

— Господи, виж кое време стана — възкликна Тед.

Излязоха от трапезарията и бързо се отправиха нагоре по стълбите. Тед едва не нахлу в стаята на Маунтбатън, но се спря навреме.

На губернатора много му се щеше да си облече синята униформа от еленова кожа с алената яка и маншети. Възхищаваше се на тоалета си, когато Хейзъл влезе в розов ансамбъл, купен от „Харди Еймис“, за който отначало мислеше, че е пропиляла парите, защото не бе предполагала, че ще има повод да облече.

— Мъжете сте толкова суетни — отбеляза тя, когато видя, че съпругът й продължава да се оглежда в огледалото. — Не разбираш ли, че той е само за зимата?

— Много добре разбирам — сопна се Тед. — Само че това е единствената друга униформа, която имам. Както и да е, обзалагам се, че Маунтбатън ще засенчи и двама ни. — Махна незабележимо влакънце от панталоните, които тъкмо бе изгладил.

Губернаторът и съпругата му излязоха от стаята на Нелсън и се появиха на входа точно в седем и двайсет, а там вече стояха нов помощник-иконом и още две прислужнички от другата страна, готови с подноси, отрупани с чаши шампанско. Хейзъл се представи и на тримата и провери цветята в преддверието.

Големият старинен часовник на къщата удари седем и трийсет, когато влезе първият гост.

— Хенри — поздрави го губернаторът. — Много се радвам да те видя. Благодаря ти, че ми позволи да използвам ролса. И на Бил — прошепна заговорнически той.

— За мен бе удоволствие, Ваше Превъзходителство — отвърна Хенри Бендъл. — Трябва да призная, че униформата много ми харесва.

Лейди Кътбърт се втурна през вратата.

— Не мога да ти обърна внимание — заяви тя. — Прави се, че не ме забелязваш. Все едно че ме няма.

— Доти, не знам какво щях да правя без теб — започна Хейзъл, докато подтичваше след нея по коридора.

— За мен е удоволствие да помогна — отвърна лейди Кътбърт. — Мислех, че ще дойда точно навреме, за да погледна как госпожа Травис се справя в кухнята. Между другото, Бенсън е на алеята и е готов да отскочи до нас, ако се наложи да донесе нещо.

— Ти си истински ангел, Доти. Ще те заведа…

— Не се притеснявай — прекъсна я лейди Кътбърт. — Знам къде е. Ти върви да посрещаш гостите.

— Добър вечер, господин кмет — поздрави Тед, тъкмо когато лейди Кътбърт се втурваше към кухнята.

— Добър вечер, Ваше Превъзходителство. Много мило, че ни поканихте на това изключително събитие.

— Роклята ви е прелестна, госпожо Джонсън — продължи губернаторът.

— Благодаря ви, Ваше Превъзходителство — отвърна съпругата на кмета.

— Желаете ли чаша шампанско? — попита Хейзъл, отново застанала до съпруга си.

До седем и четирийсет и пет повечето гости бяха пристигнали, а Тед си бъбреше с Мик Флахърти. Хейзъл докосна лакътя на съпруга си и той я погледна.

— Време е да вървим да го доведем — прошепна тя.

Съпругът й кимна и помоли съдията да се заеме с посрещането на гостите. Промъкнаха се през бъбривото множество и се заизкачваха по просторните стълби. Когато спряха пред вратата на стая Кралица Виктория, двамата се спогледаха.

Беше точно седем и петдесет. Тед протегна ръка и внимателно почука на вратата. Карътърс отвори незабавно и пред тях се изправи Маунтбатън в пълния си блясък с парадна униформа на адмирал от флота, закичил осем реда медали.

— Добър вечер, Ваше Превъзходителство — поздрави Маунтбатън.

— Добър вечер, сър — отвърна силно впечатленият губернатор.

Адмиралът направи три крачки напред и спря пред стълбите. Застана мирно. Тед и Хейзъл се изпънаха от двете му страни. Той не помръдваше, не помръдваха и те.

Карътърс заслиза бавно пред тях и спря на третото стъпало. Прочисти гърлото си и зачака гостите да утихнат.

— Ваше Превъзходителство, господин министър-председател, господин кмет, дами и господа — обяви той, — почетният гост, граф Маунтбатън на Бирма.

Маунтбатън заслиза бавно, а гостите ръкопляскаха любезно. Когато стигна до Карътърс, икономът се поклони дълбоко. Губернаторът, с Хейзъл под ръка го следваха на две крачки.

— Сигурно е разбрал — прошепна Хейзъл.

— Може и да си права. А той дали знае, че ние знаем? — попита Тед.

Маунтбатън тръгна из стаята и Тед го представи на всеки един от гостите. Всички се кланяха и правеха реверанси, поглъщайки внимателно всяка дума на адмирала. Единственото изключение бе Мик Флахърти, който не спря да говори и бе по-напрегнат от когато и да било.

В осем точно помощниците на иконома удариха гонг, за чието съществуване не подозираха нито губернаторът, нито съпругата му. Когато звукът замря, Карътърс обяви:

— Милорд, Ваше Превъзходителство, господин министър-председател, господин кмет, дами и господа, вечерята е сервирана.

Дори да съществуваше по-добра готвачка от госпожа Травис, никой на централната маса не бе вкусвал гозбите й, а тази вечер госпожа Травис бе надминала себе си.

Маунтбатън бъбреше и се усмихваше и не криеше колко добре се забавлява. Отдели много време, за да си поговори с госпожа Кътбърт, чийто съпруг бе служил под негово командване в Портсмут, след това с Мик Флахърти, когото изслушваше с любезен интерес.

Всяко следващо сервирано ястие надминаваше предишното: суфлето бе последвано от агнешки пържоли, а целувките с кайсии и лешници бяха краят на гощавката. Маунтбатън не криеше колко е впечатлен от всяко едно от вината и дори пожела втора чаша порто.

След вечеря заедно с гостите той се премести за кафе в хола и успя да поговори с всички присъстващи, въпреки че полковник Ходжес се опита да привлече вниманието му с проблемите на съкращенията в армията.

Гостите започнаха да се разотиват няколко минути преди полунощ, а за Тед бе повече от забавно да наблюдава как Мик Флахърти се сбогува с адмирала, как се покланя ниско и го поздравява.

— Лека нощ, милорд. За мен бе чест да се запозная с вас.

Доти бе сред последните, които си тръгнаха и направи реверанс пред почетния гост.

— Вие допринесохте изключително много за тази приятна вечер, лейди Кътбърт — похвали я Маунтбатън.

Да знаеш само колко много, помисли си Хейзъл.

След като един от помощниците на иконома затвори вратата след последния гост, Маунтбатън се обърна към домакинята.

— Хейзъл, трябва да ти благодаря за незабравимата вечер. Дори главният готвач на „Савой“ не би могъл да организира по-изискан банкет. Всичко бе съвършено.

— Много сте любезен, сър. Ще предам комплимента ви на прислугата. — Едва се въздържа да не каже „моята прислуга“. — Ще желаете ли още нещо, преди да се оттеглите?

— Не, благодаря — отвърна Маунтбатън. — Денят беше дълъг и с ваше позволение ще се кача в стаята си.

— По кое време ще желаете закуска, сър? — попита губернаторът.

— В седем и трийсет ще ви бъде ли удобно? — попита Маунтбатън. — Така ще мога да излетя към девет.

— Разбира се — кимна Тед. — Ще се погрижа Карътърс да ви донесе лека закуска в седем и трийсет, освен ако не предпочитате нещо готвено.

— Предпочитам лека закуска — отвърна Маунтбатън. — Вечерта беше съвършена. Персоналът ти не би могъл да се справи по-добре, Хейзъл, лека нощ, благодаря ти, мила.

Губернаторът се поклони, съпругата му направи реверанс, а адмиралът тръгна по стълбите на две крачки след Карътърс. След като икономът затвори вратата на стая Кралица Виктория, Тед прегърна съпругата си.

— Той знае, че ние знаем.

— Може и да си прав — съгласи се Хейзъл. — А той знае ли, че ние знаем, че той знае?

— Трябва да помисля — призна Тед.

Хванати за ръце, двамата се върнаха в кухнята и откриха госпожа Травис да прибира посудата в дървен сандък под зоркия поглед на лейди Кътбърт, дългите дантелени ръкави на роклята й най-сетне бяха навити.

— Ти как влезе, Доти? — попита Хейзъл.

— Заобиколих през задния двор и минах през входа за прислугата — обясни лейди Кътбърт.

— Забеляза ли нещо, което да не беше както трябва? — попита притеснена Хейзъл.

— Според мен нямаше такова нещо — отвърна категорично лейди Кътбърт. — Освен ако не смяташ четвъртата чаша Муска де Венис, която си поиска Мик Флахърти.

— Госпожо Травис — заговори Тед, — главният готвач на „Савой“ не би могъл да организира по-изтънчен банкет. Всичко бе съвършено. Повтарям думите на лорд Маунтбатън.

— Благодаря ви, Ваше Превъзходителство — отвърна госпожа Травис. — Той се радва на завиден апетит, нали? — добави тя с усмивка.

Минута по-късно Карътърс влезе в кухнята. Огледа стаята, отново безупречна, обърна се към Тед и помоли:

— С ваше позволение, сър, бихме искали да се оттеглим.

— Разбира се — отвърна губернаторът. — Бих искал да ви благодаря, Карътърс, за ролята, която изиграхте в този невероятен екип. Справихте се превъзходно. Лорд Маунтбатън не спря да го повтаря.

— Негова милост е много любезен, сър. Утре сутринта в колко желаете да се върнем, за да приготвим закуската и да му я сервираме?

— Той помоли за лека закуска в стаята си в седем и трийсет.

— В такъв случай ще бъда тук в шест и трийсет — отвърна Карътърс.

Хейзъл отвори вратата на кухнята, за да могат хората от прислугата да си тръгнат и те понесоха сандъци пълни с посуда и кошници с храна към спрелите в очакване коли. Доти, стиснала под ръка сребърния фазан, си тръгна последна. Хейзъл я целуна и по двете бузи за довиждане.

— Не знам за теб, но аз съм изтощен — призна Тед, докато пускаше резето на кухненската врата.

Хейзъл погледна часовника си. Беше един и седемнайсет след полунощ.

— Направо съм размазана — призна на свой ред тя. — Да вървим да поспим малко, защото в седем трябва да сме на крака и да проверим дали всичко е наред, преди той да тръгне към летището.

Тед прегърна съпругата си през кръста.

— Ти постигна невероятен успех, мила.

Двамата бавно минаха по коридора, заизкачваха се уморено по стълбите, но не казаха и дума повече, за да не смущават почивката на гостите. На площадката на втория етаж спряха рязко и зяпнаха ужасени. Три чифта черни кожени обувки бяха подредени спретнато пред стая Кралица Виктория.

— Сега вече съм сигурна, че знае — заяви Хейзъл.

Тед кимна и се обърна към съпругата си.

— Ти или аз?

Хейзъл решително насочи пръст към него.

— Ти, разбира се — отвърна мило тя и се отправи бързо към стая Нелсън.

Тед сви рамене, взе обувките на адмирала и се върна в кухнята.

Негово Превъзходителство главнокомандващ на Сейнт Джордж отдели доста време, за да лъсне трите чифта обувки, защото си даваше сметка, че видът им трябва не само да бъде одобрен от флотския адмирал, но да изглеждат така, сякаш Карътърс си е свършил работата, както обикновено със съвършена прецизност.

Когато Маунтбатън се върна в Адмиралтейството в Уайтхол следващия понеделник, той подготви подробен писмен доклад за посещението си на Сейнт Джордж. Кралицата и министърът на външните работи също получиха копия.

В събота, на семейно събиране в замъка Уиндзор, адмиралът разказа за визитата си, а когато смехът най-сетне утихна, кралицата го попита:

— Ти кога заподозря?

— Карътърс се издаде. Знаеше всичко за сър Тед, освен в кой полк е служил. Това е немислимо за стар войник.

Кралицата имаше още един въпрос.

— А според теб губернаторът знае ли, че знаеш?

— Не съм сигурен, Лилибет — отвърна Маунтбатън след като се замисли. — Но имам намерение да не му позволявам да се усъмни, че знам.

Външният министър се смя гръмко, докато четеше доклада на Маунтбатън и прикрепи бележка към последния лист, за да уточни две неща:

1. Защо сте сигурен, че персоналът, сервирал вечерята не е от антуража на губернатора?

2. Според вас, сър Тед знае ли, че знаете?

Адмиралът отговори:

1. След вечеря, една от прислужниците попита лейди Баркър дали пие кафето със захар, а след минутка сложи в чашата на лейди Кътбърт две бучки, без дори да я попита.

2. По всяка вероятност не. Но на Коледа със сигурност ще разбере.

За сър Тед бе удоволствие да получи коледна картичка от лорд Маунтбатън, надписана „Благодаря за незабравимия престой. Най-добри пожелания, Дики.“ Имаше и подарък.

Хейзъл го разопакова и откри кутия черна боя за обувки. Единствените й думи бяха:

— Сега вече знаем, че той знае.

— Съгласен съм — ухили се Тед. — Много ми се иска да разбера дали той знае, че ние знаем, че той е знаел?

[1] Френски крал, управлявал 768 — 814 г. — Б.ред. ↑

НИКОГА НЯМА ДА СЪЖАЛЯВАШ

И така, решението бе взето: Дейвид щеше да остави всичко на Пат. Ако единият от двамата почине, другият щеше да бъде осигурен до края на живота си. Дейвид бе преценил, че това е най-малкото, което може да направи за човека, на чиято подкрепа разчиташе години наред, особено след неговата изневяра.

Познаваха се открай време, защото родителите им бяха близки приятели. И двете семейства се надяваха някой ден Дейвид да се ожени за сестрата на Пат, Рут и така и не успяха да скрият изненадата си — а баща на Пат неодобрението си — когато двамата се събраха да живеят заедно, особено след като Дейвид бе с цели три години по-млад от Пат.

От известно време Дейвид отлагаше с надеждата, че ще се появи някакво магическо избавление, въпреки че през последните девет месеца напористият брокер, представител на животозастрахователна компания „Женева“, Марвин Робък, го притискаше за среща. През първия понеделник на десети месец той се обади отново и този път Дейвид се съгласи, макар и с огромно нежелание. Избра дата, в която бе сигурен, че Пат има нощно дежурство в хотела и помоли Робък да дойде до тях — по този начин щеше да изглежда така, сякаш брокерът го преследва.

Дейвид поливаше цъфналият в алено нидулариум на масата в антрето, когато Мартин Робък звънна. След като сипа на посетителя си чаша „Будвайзер“, Дейвид му обясни, че вече е сключил всички видове застраховки, от които се нуждае: за кражба, за злополука, за колата, за собствеността, здравна, дори за почивките.

— Ами застраховка живот? — попита Марвин и се облиза.

— Не ми трябва — реши Дейвид. — Заплатата ми е добра, имам сигурност, а освен това ще наследя всичко, което притежават родителите ми.

— Не смятате ли, че е разумно да разчитате на една хубава кръгла сума, която ще ви се полага на шейсетия, или шейсет и първия ви рожден ден? — попита Марвин, докато продължаваше да напъва врата, която нямаше откъде да знае, че вече е широко отворена. — Все пак човек не знае какво го чака зад ъгъла.

Дейвид отлично знаеше какво го чака зад ъгъла, но въпреки това попита невинно:

— И за какви пари говорим?

— Това зависи от сумата, която в момента печелите — отвърна Марвин.

— Сто и двайсет хиляди долара на година — отвърна небрежно Дейвид, тъй като това бе двойно повече от реалните му доходи.

Марвин остана силно впечатлен, а Дейвид мълчеше, докато гостът му бързо пресмяташе.

— И така — заговори най-сетне Марвин, — предлагам ви половин милион долара като предварителна стойност. Все пак — добави той и бързо прокара пръст по актюерната таблица, която бе извадил от металното си куфарче, — вие сте само на двайсет и седем, така че сумите ще бъдат по силите ви. Можете дори да се спрете на по-голяма сума, ако сте сигурни, че доходите ви ще продължат да растат през следващите няколко години.

— През последните седем непрекъснато нарастваха — отвърна Дейвид, и този път каза истина.

— Какво работиш, приятелю? — попита го Марвин.

— Занимавам се с ценни книжа, акции и облигации — отвърна Дейвид, без да уточнява каквото и да е за малката фирма, в която работеше. Не спомена, че там все още го водят за млад специалист.

Марвин отново се облиза, въпреки че на безброй квалификационни курсове го бяха предупреждавали да не прави така, особено когато му предстои да сключи някоя зашеметяваща сделка.

— Според теб, на каква сума да се спра? — попита Дейвид, за да е сигурен, че всяко предложение излиза от Марвин.

— Един милион ще бъде добре при твоя кредитен потенциал — отвърна Марвин и отново погледна таблиците. — Отначало вноските ще бъдат малко височки, но с течение на годините, като имаш предвид инфлацията и непрекъснатото покачване на заплатата, ще ти се сторят нищожни.

— Колко ще трябва да плащам на месец, за да получа накрая милиона? — попита Дейвид, докато се стараеше да създаде впечатлението, че се е вързал.

— Ако приемем шейсетия ти рожден ден за краен срок на договора, малко над хиляда долара на месец — пресметна Марвин, говорейки така, сякаш ставаше въпрос за дребни пари. — Не забравяй, че шейсет процента се приспадат от данъците, така че това ще ти струва около петдесет долара на ден, а ще получиш милиона тъкмо когато най-много имаш нужда от него. Между другото, тези хиляда долара няма да се променят във времето. Не се влияят и от инфлацията. — Той се изсмя с ужасен пронизителен писклив гласец.

— Значи ще получа сумата, независимо от промените на пазара?

— Един милион долара на шейсетия ти рожден ден — потвърди Марвин, — каквото и да се случи, освен ако не настъпи свършекът на света. Дори и аз не мога да напиша полица за такова събитие — заяви той и отново зацвърча. — Както и да е, приятелю мой, ако за нещастие починеш преди шейсетия си рожден ден — Бог да те пази — наследниците ти ще получат незабавно пълната сума.

— Нямам наследници — отвърна Дейвид и се опита да си придаде отегчен вид.

— Не може да няма човек, на когото държиш — подпита Марвин. — Такъв хубавец като теб.

— Защо не ми оставите документите, господин Робък, а аз ще си помисля през уикенда. Обещавам да ви се обадя.

Марвин изглеждаше разочарован. Нямаше нужда от квалификационен курс, за да знаеш, че трябва да притиснеш клиента към стената още на първата среща, а не да му позволиш да ти се изплъзне, защото хората премисляха всичко и се отказваха. Устните му пресъхнаха.

Пат се върна от смяна в ранните часове на утрото и завари Дейвид да премисля срещата с Марвин.

Не скри подозрителното си отношение към този план. Дейвид винаги се бе грижил за проблемите, които изникваха, особено тези, свързани с финансите и Пат нямаше представа какво ще прави без Дейвид, без съветите му. Добре че Дейвид се бе занимавал с Марвин — Пат никога не намираше сили да откаже дори на търговците, които минаваха от врата на врата, за да продават никому ненужни четки.

— И какво ще правим? — попита Пат.

— Ще чакаме.

— Ама нали си обещал на Марвин, че ще му позвъниш?

— Знам, но нямам абсолютно никакво намерение да му звъня — призна Дейвид и прегърна Пат през раменете. — Готов съм да се обзаложа на сто долара, че Марвин ще ми позвъни в понеделник рано сутринта. И не забравяй, трябва да изглежда така, сякаш той е този, който драпа със зъби и нокти.

Когато си легнаха, Пат усети, че всеки момент ще получи пристъп на астма и най-добре да не разпитва Дейвид за подробностите. Нали Дейвид обясни няколко пъти, че няма да се наложи да се среща с Марвин.

Марвин се обади в осем и трийсет в понеделник сутринта.

— Надявах се да те хвана, преди да тръгнеш да продаваш акции и облигации — започна той. — Взе ли решение?

— Да, взех — отвърна Дейвид. — През уикенда обсъдих идеята с майка и според нея трябва да сключа застраховка за един милион, защото петстотин хиляди може и да не са чак толкова много пари, когато стана на шейсет.

Марвин бе доволен, че Дейвид не го вижда как се облизва.

— Доколкото разбирам, майка ти е доста разумна жена — бе единственият коментар.

— Може ли ти да се оправиш с документите? — помоли Дейвид. Всичко трябваше да изглежда така, сякаш той няма желание да се занимава с каквито и да е подробности.

— Разбира се — съгласи се на мига Марвин. — Изобщо не се притеснявай, приятелю. Остави досадната работа на мен. Убеден съм, че си взел най-правилното решение, Дейвид. Обещавам ти, че никога няма да съжаляваш.

На следващия ден Марвин се обади отново, за да съобщи, че документите са подготвени и остава само Дейвид да си направи рутинен медицински преглед. Брокерът подчерта „рутинен“ няколко пъти. Тъй като сумата беше доста голяма, налагаше се прегледът да бъде извършен от лекаря на компанията в Ню Йорк.

Дейвид вдигна голяма олелия, защото се налагало да пътува чак до Ню Йорк и добави, че както изглежда не е взел правилно решение, но след като Марвин му се моли дълго и настойчиво и приложи някои подлизурски хватки, Дейвид най-сетне се съгласи.

Марвин донесе документите за подпис на следващата вечер, малко след като Пат тръгна на работа.

Дейвид драсна подписа си на три отделни документа. Накрая записа името на Пат в малкото каре, което Марвин посочи с късия си дебел пръст.

— Това ли е единственият наследник, който ще посочиш — попита брокерът, — в случай, че починеш преди първи септември 2027 година — Господ да те пази. Вие с Пат женени ли сте?

— Не, живеем заедно — обясни Дейвид.

След като повтори още няколко пъти „приятелю“, последвано от „никога няма да съжаляваш“, Марвин си тръгна от апартамента, здраво стиснал документите.

— Единственото, което се иска от теб сега е да запазиш самообладание — нареди Дейвид на Пат, след като полицата вече бе подписана. — Не забравяй, че никой не ме познава като теб, а щом всичко приключи, ще прибереш един милион долара.

Когато същата вечер си легнаха, Пат копнееше да се любят, но и двамата бяха приели факта, че това вече е невъзможно.

На следващия понеделник двамата заминаха заедно за Ню Йорк, за срещата на Дейвид с главния медицински консултант на застрахователното дружество. Разделиха се на една пресечка от централата, тъй като не искаха да рискуват някой да ги засече заедно. Прегърнаха се отново, а Дейвид продължаваше да се притеснява дали Пат ще успее да се справи.

Две минути преди дванайсет, той влезе в медицинския кабинет — зад бюрото седеше млада жена в дълга бяла престилка, която му се усмихна.

— Добър ден — поздрави той. — Казвам се Дейвид Кравиц. Имам записан час при доктор Ройстън.

— А, да, господин Кравиц — кимна сестрата. — Доктор Ройстън ви очаква. Моля, последвайте ме.

Тя го поведе по дълъг скучен коридор към последната стая от лявата страна. На малка медна табелка бе написано „Доктор Ройстън“. Жената почука, отвори вратата и обяви:

— Господин Кравиц, докторе.

Доктор Ройстън се оказа нисък застаряващ мъж с няколко кичура коса, останали да стърчат на изгорялото му от слънцето теме. Носеше очила с дебели рамки и изглеждаше така, сякаш собствената му застраховка живот ще бъде осребрена в най-скоро време. Стана от стола, стисна ръката на пациента и каза:

— Доколкото си спомням, изследването е необходимо за застраховка живот.

— Точно така.

— Няма да ни отнеме много време, господин Кравиц. Това е рутинен преглед, но от компанията държат да се уверят, че сте здрав, след като полицата ви е за такава голяма сума. Седнете, моля. — Той посочи стол от другата страна на бюрото.

— И на мен сумата ми се стори висока. Щях да съм доволен и на половин милион, но брокерът бе толкова настойчив и убедителен…

— Някакви сериозни заболявания през последните десет години? — попита лекарят, без да проявява какъвто и да е интерес към качествата на брокера.

— Не. Обичайните настинки, но нищо, което бих могъл да нарека сериозно заболяване — отвърна той.

— Добре. Сред най-близките ви има ли хора, преживели сърдечен удар, болни от рак, с чернодробни оплаквания?

— Доколкото ми е известно, не.

— Баща ви жив ли е?

— И още как.

— В добро здравословно състояние ли е?

— Всяка сутрин ходи да тича, а през уикенда помпа като луд в местния фитнес център.

— Ами майка ви?

— Нито тича, нито ходи на фитнес, но няма да се учудя, ако го надживее.

Лекарят се разсмя.

— Някой от дядовците и бабите ви живи ли са още?

— Всички, с едно изключение. Дядо ми по бащина линия почина преди две години.

— А известна ли ви е причината за смъртта му?

— Просто издъхна, струва ми се. Поне така се изрази свещеникът по време на погребението.

— На колко години беше? — попита лекарят. — Спомняте ли си?

— На осемдесет и една, или и две.

— Добре — отвърна доктор Ройстън и отбеляза нещо на бланката. — Да сте боледували от следните болести? — попита той и вдигна пред него лист. Списъкът започваше с артрит и завършваше осемнайсет реда по-надолу с туберкулоза.

Дейвид бавно прочете дългия списък, преди да отговори.

— Не, от нито една — бе всичко, което каза, без да признава за астмата.

— Пушите ли?

— Никога не съм пушил.

— Пиете ли?

— Когато съм на гости. Приятно ми е да изпия по чаша вино на вечеря, но твърд алкохол не пия.

— Отлично — отбеляза лекарят и отбеляза нещо в последните квадратчета на бланката. — Сега да проверим височината и теглото ви. Елате тук, господин Кравиц, и се качете на кантара.

Лекарят трябваше да се изправи на пръсти, за да вдигне дървения маркер над главата на пациента.

— Метър и осемдесет и три — заяви той, след това се наведе към кантара, за да нагласи тежестите. — Не е зле. — Записа още две реда в доклада си. — Може би малко наднормено тегло. А сега, господин Кравиц, ще ми трябва проба урина. Вземете, ако обичате, пластмасова чашка, има оставени до съседната врата. Когато сте готов я оставете на гишето, след това заповядайте отново.

Лекарят записа още нещо, докато пациентът излизаше от стаята.

— Оставих я на гишето — съобщи Дейвид, когато се върна.

— Добре. Сега трябва да взема и кръвна проба. Бихте ли навили десния си ръкав? — Лекарят стегна десния му бицепс с гумен маркуч, докато вените изпъкнаха. — Ще усетите леко бодване — каза той. — Няма да боли.

Иглата влезе и той извърна глава, докато лекарят вземаше пробата. Доктор Ройстън почисти раничката и отгоре лепна малко парче анкерпласт. След това се приведе напред и лепна студения стетоскоп на различни места на гърдите на пациента като от време на време го караше да поема въздух, да задържа, или да издиша.

— Добре — повтаряше непрекъснато той. Най-сетне заключи: — Това е всичко, господин Кравиц. Налага се да прекарате още няколко минути с доктор Харви, надолу по коридора, за да ви направи рентгенова снимка и да ви позабавлява с електрическите си играчки, а след като сте готов, можете да си тръгвате за — той погледна записките си — Ню Джърси. Някой от дружеството ще се свърже с вас в близките дни, веднага щом резултатите са готови.

— Благодаря ви, доктор Ройстън — отвърна той, докато си закопчаваше ризата.

Лекарят натисна копче на бюрото и сестрата бързо се появи, за да го отведе в друга стая, където пишеше „Доктор Мери Харви“. Доктор Харви се оказа елегантна жена на средна възраст с късо подстригана посивяла коса. Чакаше го. Усмихна се на високия красив мъж и го помоли отново да си свали ризата, а след това да стъпи на платформата пред апарата за рентгенови снимки.

— Сложете ръце зад гърба си и дишайте. Благодаря ви. — След това го помоли да легне на кушетката в ъгъла. Наведе се над гърдите му и размаза някакъв гел по кожата, а накрая нагласи малки вендузи. Докато той гледаше към белия таван, тя щракна някакво копче и се загледа в екрана на монитора, поставен на бюрото. По изражението й не личеше нищо.

Почисти гела с влажна памучна кърпа и нареди:

— Можете да си облечете ризата, господин Кравиц. Сега сте свободен.

След като се облече, младият мъж бързо напусна сградата и затича към ъгъла, където се бяха разделили. Прегърнаха се отново.

— Добре ли мина?

— Поне така мисля — кимна той. — Казаха, че ще ми се обадят, веднага щом резултатите са готови.

— Добре че нямаше проблеми. Иска ми се да не ти се беше случвало.

— Изобщо не мисли — каза Дейвид и притисна силно към себе си единственият човек, когото обичаше.

Марвин звънна седмица по-късно, за да уведоми Дейвид, че доктор Ройстън е съобщил, че изследванията му са безупречни. Сега от него се искаше да направи първата вноска от 1100 долара. Дейвид изпрати на „Женева“ чек още на сутринта. Следващите плащания бяха трансфери на първо число всеки месец.

Деветнайсет дни след седемнайсетата вноска, Дейвид Кравиц почина от СПИН.

След като прочетоха завещанието, Пат се опита да си спомни първото, което се искаше от него. Да се свърже с някой си господин Леви, адвокат на Дейвид и да остави всичко в неговите ръце. Дейвид го бе предупредил да не се занимава с нищо сам. Нека Леви, като негов пълномощник да заведе иск към застрахователната компания, а след това да прехвърли парите на Пат. Когато се съмняваш, не говори, бе последният съвет, който Дейвид даде на Пат, преди да умре.

Десет дена по-късно Пат получи писмо от представител на застрахователно дружество „Женева“, в което се настояваше за среща. Пат предаде писмото на адвоката на Дейвид. Господин Леви написа отговор, одобрен от клиента, в който се съгласи на среща в офиса на „Леви, Голдбърг и Леви“ в Манхатън.

— Патрик, има ли нещо, което искаш да ми кажеш? — попита го Леви няколко минути преди да пристигне служителят от отдел „Щети“. — Ако има нещо, сега е моментът.

— Не, господин Леви, няма нищо — отвърна Пат, следвайки изричните инструкции на Дейвид в писмото.

От самото начало на срещата представителят на „Женева“ не откъсваше очи от наведената глава на Пат, а на господин Леви му стана ясно, че изплащането на тази полица съвсем не му е по сърце. Въпреки това адвокатът обори всички възражения, убеден в правотата си, защото само осем месеца по-рано, когато са провели пълно медицинско изследване, лекарите на „Женева“ сами са потвърдили, че Дейвид не е ХИВ позитивен.

Леви продължаваше да повтаря:

— Колкото и шум да вдигате, налага се компанията ви накрая да плати. — След това добави за повече тежест: — Ако не получа цялата сума, която дължите на клиента ми до трийсет дни, незабавно ще предам „Женева“ на съда.

Представителят попита Леви дали е склонен на сделка. Леви погледна Пат, който наведе глава още повече и отвърна:

— Не, разбира се.

Пат се върна в апартамента си два часа по-късно, изтощен и потиснат, уплашен, че може да получи пристъп на астма. Опита се да си приготви нещо за вечеря, но без Дейвид май нищо нямаше смисъл. Продължаваше да се чуди дали не трябваше да се съгласи на сделка.

Тази вечер телефонът звънна един-единствен път. Пат се втурна към него с надеждата да чуе майка си, или сестра си Рут. Оказа се, че е Марвин, който буквално виеше:

— Наистина съм загазил, Пат. Сигурно ще си загубя работата заради полицата, която издадох на приятеля ти Дейвид.

Пат каза, че искрено съжалява, но няма с какво да му помогне.

— Напротив — настоя Марвин. — Първо, ти можеш да поемеш изплащането на полицата. Така може и да ми се размине.

— Не е особено разумно — отвърна Пат и се зачуди какво ли би го посъветвал Дейвид.

— Дейвид не би искал да ме уволнят — молеше се Марвин. — Имай милост, приятел. Не мога да си позволя нов развод.

— Колко ще ми струва? — попита Пат отчаяно, само за да се отърве от Марвин.

— Ще получиш един милион долара в брой — почти изкрещя Марвин, — а ме питаш колко ще ти струва. Какво са хиляда долара на месец за богат мъж като теб.

— Да, но не съм сигурен, че ще получа милиона — усъмни се Пат.

— Това е вече уредено. — Гласът на Марвин стихна с няколко децибела. — Не би трябвало да ти го казвам, но ще получиш чека на трийсето число. Компанията е наясно, че адвокатът ти ги е притиснал яко… Дори няма да се наложи да правиш първа вноска, докато не получиш милиона.

— Добре — примири се Пат, воден от отчаяното желание да се отърве от брокера. — Ще го направя, но чак след като получа чека.

— Благодаря ти, приятелю. Ще намина утре вечер, за да оправим документите.

— Невъзможно — отвърна Пат. — Този месец съм нощна. По-добре да стане утре следобед.

— Няма да ти се налага да работиш нощна смяна, след като получиш чека — напомни му Марвин и се изкиска пискливо. — Късметлия — добави той, преди да затвори.

Когато Марвин пристигна в апартамента на следващия ден, Пат вече се колебаеше. Ако трябваше да се срещне отново с доктор Ройстън, истината щеше да излезе наяве. Щом Марвин го увери, че медицинският преглед ще бъде при който лекар той избере, че първата вноска няма да се изисква незабавно, той се примири и подписа всички полици, като посочи Рут за единствената своя наследница. Надяваше се Дейвид, ако беше жив, да одобри решението му.

— Благодаря ти, приятел. Повече няма да те притеснявам — обеща Марвин. Последните му думи, преди да затвори вратата, бяха: — Уверявам те, че никога няма да съжаляваш.

Седмица по-късно Пат отиде на лекар. Прегледът не отне много време, тъй като Пат наскоро си бе правил пълен преглед. Но ето че при втория преглед, както лекарят си спомни, Пат му се бе сторил доста нервен и дори не прикри облекчението си, когато му звъннаха, за да му съобщят, че всичко е наред.

— Нищо ти няма, Патрик — каза той, — като изключим астмата, но положението си е както преди.

Марвин се обади седмица по-късно, за да уведоми Пат, че лекарят е одобрил застраховката и че той е успял да се пребори и остава на работа в „Женева“.

— Радвам се за теб — отвърна Пат. — Ами чекът ми?

— Ще ти бъде пратен в последния ден от месеца. Сега вече всичко е в ръцете на счетоводството. Сигурно ще го получиш ден преди датата за вноската. Вече ти казах, че ти печелиш.

Пат се обади на адвоката на Дейвид в последния ден от месеца, за да го попита дали е получил чек от „Женева“.

— Тази сутрин нямаше нищо в пощата — отвърна Леви. — Ще им се обадя веднага, може да са го изпратили. Ако не са, незабавно ще подам иск срещу тях.

Пат се зачуди дали да каже на Леви, че е подписал чек за 1100 долара, който на следващия ден трябваше да бъде осребрен, че имаше пари по сметка точно колкото да покрие този разход, а нямаше начин да събере сумата за следващата вноска. Всички пари, които му оставаха, отиваха за вноските, които Дейвид дължеше на животозастрахователната компания. Дейвид неведнъж му бе казвал, че когато се съмнява в нещо, най-добре да замълчи.

— Ще ти се обадя, преди да си тръгна довечера, за да ти кажа какво става — обеща Леви.

— Невъзможно — отвърна Пат. — Имам нощни смени цялата седмица. Дори вече е време да вървя на работа. Защо не ми се обадиш утре рано сутринта?

— Добре — съгласи се адвокатът.

Когато Пат се върна от работа рано на следващата сутрин, не можа да заспи. Въртеше се и се мяташе в леглото и се притесняваше как ще преживее до края на месеца, ако от банката осребрят чека му, а той все още не е получил милиона от „Женева“.

В девет и трийсет и една телефонът иззвъня. Пат грабна слушалката и с облекчение чу гласа на господин Леви.

— Патрик, снощи ми се обадиха от „Женева“, ти сигурно си бил на работа. Държа да ти кажа, че си нарушил златното правило на Леви.

— Златното правило на Леви ли? — попита озадачен Пат.

— Да, златното правило на Леви. То е много простичко, Патрик. Можеш да се осереш сам колкото искаш, можеш да осереш когото искаш, обаче никога не си позволявай да осереш собствения си адвокат.

— Нищо не разбирам.

— Лекарят ти е предал на „Женева“ проби от твоя кръв и урина и те са се оказали идентични с пробите, които доктор Ройстън е взел в лабораторията си на името на Дейвид Кравиц.

Пат усети, че кръвта се оттича от главата му, когато разбра, че Марвин го е изиграл. Сърцето му биеше все по-силно и по-силно. Неочаквано краката му омекнаха и той се строполи на пода, докато се опитваше да си поеме дъх.

— Чуваш ли ме, Патрик? — попита Леви. — Чуваш ли ме?

Двайсет минути по-късно екип лекари разбиха вратата, но Пат бе починал от инфаркт, причинен от пристъп на астма, минути преди да успеят да му помогнат.

Господин Леви не предприе нищо, преди да провери в банката на Пат, че чекът на клиента му за 1100 долара е бил осребрен от застрахователната компания.

Деветнайсет месеца по-късно, сестрата на Пат, Рут, получи един милион долара от животозастрахователната компания „Женева“, но едва след дълга и мъчителна съдебна битка, водена от „Леви, Голдбърг и Леви“.

Съдебните заседатели най-сетне приеха, че Пат е починал от естествена смърт, че застрахователната полица е била валидна по време на смъртта му.

Уверявам ви, че Марвин Робък съжаляваше.

ДАЙ ГАЗ

Даяна се надяваше до пет да си тръгне, за да успее да пристигне във фермата за вечеря. Постара се да не разкрива колко й е неприятно, когато в четири и трийсет и седем заместникът й, Фил Хаскинс й връчи сложен документ от дванайсет страници, който трябваше да бъде подписан от директор, преди да го изпратят на клиента. Хаскинс не пропусна да й напомни, че миналата седмица бяха изпуснали два подобни договора.

Винаги ставаше така в петък. Телефоните мълчаха до средата на следобеда, а след това, тъкмо когато си казваше, че ще успее да се измъкне, й връчваха някое пълномощно. Щом погледна документа, Даяна си даде сметка, че няма начин да си тръгне преди шест.

Задълженията й на самотна майка и всички ангажименти като шеф на отдел в малка, но процъфтяваща компания в Лондонското сити означаваха, че й остава много малко време за почивка, така че когато дойдеше онзи един от четири уикенда, когато Джеймс и Каролайн оставаха при бившия й съпруг, Даяна се опитваше да си тръгне малко по-рано от офиса, за да не остане приклещена в натовареното петъчно движение.

Прочете първата страница бавно, нанесе няколко поправки, защото знаеше отлично, че през идващите седмици ще съжалява за всяка грешка, допусната в бързината да си тръгне по-рано в петък. Погледна часовника на бюрото, докато се подписваше на последната страница на документа. Бе станало пет и петдесет и една.

Даяна грабна чантата си и се отправи с решителна крачка към вратата, остави договора на бюрото на Фил, без дори да си направи труд да му пожелае приятен уикенд. Подозираше, че документът е лежал на бюрото му от девет сутринта и той нарочно го е задържал до четири и трийсет и седем, защото само така можеше да й отмъсти, задето я направиха шеф на отдела. Щом се качи в асансьора, тя натисна копчето за подземния паркинг и веднага пресметна, че заради закъснението пътят й ще се удължи с цял един час.

Излезе от асансьора, тръгна към аудито си, отключи вратата и хвърли чантата на задната седалка. На улицата трафикът се движеше със скоростта на пешеходците, които също като мравки работнички бързаха да се заврат в най-близката дупка в земята.

Намери станция с новините в шест. Зазвучаха камбаните на Биг Бен, преди говорителите на трите водещи политически партии да се впуснат да споделят със слушателите възгледите за резултатите от гласуването по време на европейските избори. Джон Мейджър отказваше да коментира бъдещите си планове. Консервативната партия настояваше, че причините за слабото й представяне се дължат на факта, че едва трийсет и шест процента от избирателите са гласували. Даяна усети как я бодва чувство на вина — тя бе сред шейсетте и четири процента, които не бяха дали гласа си.

Журналистът премина на следващата тема и съобщи, че положението в Босна си остава все така критично, а ООН предупреждава, че последствията ще бъдат плачевни, ако Радован Караджич и сърбите не постигнат споразумение с останалите участници във войната. Даяна слушаше все по-разсеяно — подобни предупреждения вече не бяха новост. Подозираше, че ако пусне радиото след година, сигурно ще чуе съвсем същите думи.

Докато колата й пълзеше към Ръсъл Скуеър, започна да си мисли за предстоящия уикенд. Бе минала цяла година, откакто Джон й съобщи, че е срещнал друга и иска развод. Все още не проумяваше защо след седемгодишен брак не се бе почувствала по-шокирана — защо поне не се бе ядосала — при това предателство. Сама признаваше, че откакто я назначиха за директор, двамата с него прекарваха все по-малко време заедно. Може би се бе успокоявала с факта, че една трета от женените двойки във Великобритания са или разведени, или живеят разделени. Родителите й не успяха да скрият разочарованието си, но те бяха женени от четирийсет и две години.

Разводът бе преминал тихо и спокойно, тъй като Джон, който изкарваше значително по-малко от нея — един от проблемите в брака им — се съгласи с повечето неща, които тя поиска. Даяна задържа апартамента в Пътни, аудито комби и децата, а Джон имаше право да ги вижда всеки четвърти уикенд. Днес рано следобед сигурно ги бе взел от училище, и както обикновено щеше да ги прибере в апартамента в Пътни в неделя към седем.

Даяна бе готова на какво ли не, за да не остава сама в жилището, когато децата ги няма, и въпреки че непрестанно мърмореше, че на нейните плещи тежи отговорността за отглеждането и възпитанието на две деца без баща, те й липсваха безкрайно много още от момента в който тръгнеха.

Нямаше любовник и не си позволяваше мимолетни връзки. Колегите й от ръководството на фирмата понякога я канеха на обяд. Сигурно ставаше така, тъй като само трима не бяха женени — и си имаха основателни причини. Единственият човек, с когото бе готова да започне връзка, й бе показал пределно ясно, че желае да прекарва с нея само нощите, не и дните.

Така или иначе, Даяна отдавна бе решила, че ако иска в компанията да я приемат като сериозен служител с тежест, като първата жена директор, една любовна история с колега от офиса, колкото и неангажираща и краткотрайна да беше, неминуемо щеше да завърши със сълзи. Мъжете са толкова суетни, помисли си тя. Дебнат жената да направи една-единствена грешка и веднага я набеждават, че е лекомислена въртиопашка. Тогава всички мъже в службата или се подсмихват зад гърба ти, или се отнасят към бедрата ти като естествено продължение на стола.

Даяна простена, когато спря пред нов червен светофар. За двайсет минути не бе изминала повече от три-четири километра. Отвори жабката и заопипва за касетка. Откри една и я пъхна в касетофона с надеждата да е попаднала на Павароти, но вместо това зазвуча характерният глас на Глория Гейнър, уверявайки я, че „Аз ще оцелея“. Усмихна се и си помисли за Даниел тъкмо когато светофарът се смени.

В началото на осемдесетте двамата с него следваха икономика в университета в Бристол. Бяха приятели, никога не станаха любовници. След това той се запозна с Рейчъл, която бе в следващия випуск и от онзи момент не погледна друга жена. Ожениха се в деня на завършването му, и след като се върнаха от меден месец, Даниел пое управлението на семейната фирма в Бедфордшър. Трите им деца се родиха едно след друго и Даяна изпита огромна гордост, когато я поканиха да стане кръстница на Софи, най-голямата. Даниел и Рейчъл бяха женени от дванайсет години и Даяна бе убедена, че те нямаше да „разочароват“ родителите си с развод. Въпреки че и двамата бяха убедени, че тя води интересен и много вълнуващ живот, наситен със събития, Даяна често завиждаше на тихото им безпроблемно ежедневие.

Редовно я канеха да прекара уикенда с тях в провинцията, ала на всеки две-три покани на Дейвид Даяна приемаше една — не защото не й беше приятно да се вижда с тях по-често, а защото след развода нямаше желание да се възползва от гостоприемството им.

Тя обичаше работата си, но изминалата седмица се бе оказала убийствена. Изпуснаха два договора, Джеймс го изключиха от училищния футболен отбор, а Каролайн не престана да й повтаря, че баща й нямал нищо против да гледа телевизия, тъкмо когато трябваше да учи.

Още един светофар светна червено.

На Даяна й отне почти цял час да пропътува тринайсетте километра до края на града, а когато стигна първото отклонение за магистралата, вдигна поглед към табелата, указваща пътя към магистрала А1 по-скоро по навик, отколкото за да е сигурна, защото познаваше всеки метър от пътя между офиса си и фермата. Даде газ, но се оказа, че е невъзможно да увеличи скоростта, защото и двете платна си оставаха претоварени.

— По дяволите! — Беше забравила да им купи подарък, дори една прилична бутилка Кларе. — По дяволите! — повтори тя.

Даниел и Рейчъл никога не забравяха подобни неща. Зачуди се къде може да спре, за да купи нещо, но се сети, че по пътя до фермата има само бензиностанции. Не можеше отново да им занесе кутия бонбони, защото те не обичаха шоколад. Когато стигна кръговото движение, което водеше към магистрала А1, тя най-сетне успя да качи на сто и десет. Започна да се отпуска и си позволи да се наслади на музиката.

Предупреждение нямаше. Веднага натисна спирачки, но се оказа, че е закъсняла. Чу се глухо думване отпред и лек удар разтърси автомобила.

Малко черно същество се бе стрелнало пред нея, и макар че реакциите й бяха бързи, тя го удари. Даяна отби в аварийната лента и спря. Питаше се дали е възможно животинчето да е оцеляло. Даде бавно заден и спря на мястото на сблъсъка, докато останалите коли профучаваха край нея.

И тогава го видя, лежеше отстрани в тревата — котка, която очевидно пресичаше за десети път. Внезапно на Даяна й прилоша. Тя самата имаше две котки и знаеше, че никога не би намерила сили да разкаже на децата си какво е направила. Вдигна мъртвото животно и го положи внимателно в канавката край пътя.

— Съжалявам — промълви тя, макар че се почувства глупаво. Погледна го за последен път, преди да се върне към колата. Каква ирония, нали беше избрала ауди, заради безопасността му.

Качи се отново в колата, запали и чак тогава забеляза, че Глория Гейнър продължава да споделя с целия свят мнението си за мъжете. Спря музиката и се опита да си наложи да не мисли за котката, докато изчакваше пролука, за да се влее в бавната лента. Най-сетне успя, но така и не спря да мисли за мъртвото животно.

Даяна отново бе дала газ и караше със сто и десет, когато забеляза фаровете, осветили задния й прозорец. Вдигна ръка и я размаха пред огледалото за обратно виждане, но фаровете продължиха да я заслепяват. Отпусна педала на газта, за да намали и автомобилът отзад да я задмине, ала шофьорът очевидно нямаше никакво намерение да продължи по-бързо. Даяна започна да се чуди дали нещо не е наред с колата й. Да не би някой от фаровете й да не работеше? Може би ауспухът й бълваше неестествено много черни изгорели газове? Да не би…

Даде отново газ и увеличи разстоянието със задния автомобил, но въпреки усилията й той си оставаше на няколко метра от бронята й. Опита се да мерне шофьора, но така и не успя заради силната светлина на фарове. Очите й започнаха да привикват и тя различи силуета на огромен черен микробус, плътно зад нея, на волана имаше млад мъж. Поне така й се стори. Освен това й махаше.

Даяна намали отново, когато наближи следващото кръгово движение, даде му възможност да я задмине, но той и този път не се възползва от възможността. Поддържаше все една и съща дистанция до задната й броня и фаровете му продължаваха да блестят. Изчака пролука в движението от дясната страна. Щом забеляза шанса си, настъпи газта, профуча през кръговото и излезе на магистрала А1.

Най-сетне се бе отървала от него. Тъкмо въздъхна облекчено и се замисли за Софи, която винаги я чакаше с нетърпение и я молеше да й почете, когато дългите светлини отново блеснаха през задния прозорец и я заслепиха. Този път бе скъсил дистанцията още повече.

Тя намали. Той също намали. Тя даде газ, той също. Опита се да реши какво да направи и започна трескаво да маха на преминаващите коли, но те не разбраха какво се опитва да направи. Помъчи се да измисли друг начин, за да предупреди някого и в този момент си спомни, че когато я назначиха в борда на компанията, предложиха да й инсталират телефон в колата. Даяна бе преценила, че това е нещо, което може да почака, докато закара колата за преглед, което трябваше да направи още преди две седмици.

Прокара ръка по челото си, за да избърше избилите капчици пот, замисли се за момент, а след това се отклони в бързото платно. Микробусът я последва, броните на двата автомобила почти се докосваха и тя се уплаши, че ако само докосне спирачките, за секунди ще предизвика верижна катастрофа.

Даяна отново даде газ и увеличи скоростта на сто и шейсет, ала микробусът не изоставаше. Даде още газ и стигна сто и осемдесет, а той бе на една кола разстояние.

Включи на дълги, след това и аварийни и надуваше клаксона за всеки, който не се отдръпваше от пътя й. Надяваше се да я забележи някой полицейски патрул и да я спре в аварийната лента, за да й напише глоба за превишена скорост. Глобата беше за предпочитане, отколкото катастрофа с някой празноглав младок, каза си тя, когато аудито качи почти двеста за пръв път, откакто го бе купила. Само че черният микробус не се отделяше от нея.

Без предупреждение тя изви волана и отново се включи в средното платно, отдръпвайки крак от педала на газта, така че микробусът се изравни с нея и тя за пръв път успя да види шофьора. Беше облечен в черно кожено яке, насочил застрашително пръст към нея. Тя размаха юмрук към него и отново даде газ, ала той също изви и застана зад нея като олимпийски бегач, решен да не позволява на съперника си да завърши пръв. След това си спомни и за втори път тази вечер й прилоша.

— Господи! — изкрещя тя, обзета от ужас.

В главата й нахлуха всички подробности за убийството на магистралата преди няколко месеца. Някаква жена бе изнасилена преди да прережат гърлото й с нож с назъбено острие, а след това тялото й бе открито подхвърлено в канавката отстрани. Седмици наред на магистралата бяха поставени предупредителни табели шофьорите да звънят на някакъв телефон, ако имат информация, която да бъде от полза на полицията. От табелите вече нямаше и следа, въпреки че полицията продължаваше да издирва убиеца. Даяна се разтрепери, когато си спомни предупреждението към всичко жени шофьори: „Никога не спирайте на магистралата“.

След няколко секунди забеляза пътен знак, който познаваше отлично. Беше стигнала до него много по-бързо, отколкото бе очаквала. След три мили щеше да слезе от магистралата на тесния път към фермата. Започна да се моли, когато завие както обикновено по отклонението мъжът с черното яке да продължи по магистралата, така че най-сетне да се отърве от него.

Даяна реши, че е крайно време да го изпроводи да си върви по пътя. Върна се отново в бързото платно и даде газ. Стигна сто и шейсет километра в час и за втори път наруши ограничението за скоростта. Цялата бе потна, а стрелката се насочваше към сто и осемдесет. Погледна в огледалото за обратно виждане, но той така и не се бе отделил от нея. Налагаше се да избере най-подходящия момент, ако искаше да изпълни успешно замисъла си. След километър и половина започна да поглежда наляво, за да се увери, че ще избере точния момент. Вече нямаше нужда да вдига поглед към огледалото за обратно виждане, защото бе сигурна, че той е плътно зад нея.

Следващият знак — три диагонални бели линии — предупреждаваше, че трябва да е в крайната лента, ако има намерение да слезе от магистралата на близката отбивка. Продължаваше да се движи в крайната лента със сто и осемдесет, когато забеляза достатъчно голяма пролука в движението. Отстрани видя две бели непресечени линии. Даяна знаеше, че има един-единствен шанс да избяга. Тъкмо когато подмина знака с една-единствена бяла линия, тя ненадейно завъртя волана настрани и пресече платната със сто и петдесет километра в час, така че колите в средното и крайното платно трябваше да ударят рязко спирачки, което ги накара да надуят възмутени клаксоните. На Даяна изобщо не й пукаше какво мислят за нея, защото бе успяла да се измъкне от черния микробус, който продължаваше с бясна скорост по магистрала А1.

Тя се изсмя с пълно гърло, завладяна от облекчение. От дясната страна се виждаше непрекъснатият поток коли. В следващия миг смехът й се превърна в писък, защото забеляза как микробусът пресича платната на магистралата, засича камион, минава през тревата отстрани и успява да завие по страничния път, въпреки че се поклащаше страховито ту наляво, ту надясно. За малко да се прекатури в канавката, но кой знае как успя да запази равновесие и отново се оказа на няколко метра зад нея, а фаровете блеснаха през задното й стъкло.

Щом стигна края на отклонението, Даяна зави наляво към фермата. През всичкото време трескаво се опитваше да реши как да постъпи. Най-близкият град бе на двайсет километра от магистралата, а фермата бе едва на единайсет, а в продължение на осем километра пътят се виеше по неосветен тесен черен път. Погледна таблото, за да провери колко бензин има. Резервоарът й бе почти празен, въпреки това оставаше достатъчно гориво, докато измисли нещо друго. От следващата отбивка я деляха не повече от километър и половина, така че не разполагаше с повече от минута, за да реши какво да прави. След стотина метра реши, че ще се отправи към фермата. Пътят не бе осветен, но тя познаваше всички завои и опасни места и си каза, че преследвачът няма как да ги познава. Щом пристигне във фермата, щеше да изскочи от колата и да се скрие в къщата, преди той да успее да я хване. А и щом той види фермата, ще избяга.

Минутата й изтече. Даяна натисна спирачките и зави рязко по черния път, осветен единствен от луната.

Блъсна с длани по волана. Да не се окаже, че е взела погрешно решение? Вдигна поглед към огледалото за обратно виждане. Да не би да се беше отказал? Не, разбира се! Пред нея се изпречи задната част на ленд ровър. Даяна намали и изчака завоя, където пътят леко се разширяваше. Притаи дъх, свали на трета и задмина. По-добре ли бе челен удар, от това да ти прережат гърлото? Веднага след завоя пътят бе празен. Отново даде газ и този път стрелката се качи на сто и десет, след това на сто и шейсет и дистанцията с преследвача постепенно нарасна. След броени минути радостта й помръкна. Познатите фарове отново я заслепиха.

След всеки завой Даяна успяваше да напредне, докато микробусът се клатушкаше заради непознатия път, но така и не успяваше да се откъсне от него за повече от няколко секунди. Погледна километража. След отбивката от главния път до фермата оставаха малко над осем километра, а досега едва ли бе минала повече от три. Внимаваше все повече, обзета от ужас, че микробусът ще я задмине и ще я принуди да влезе в канавката. Не се отделяше от средата на пътя.

Мина още километър и половина, а той бе плътно зад нея. Неочаквано забеляза, че срещу нея идва кола. Включи на дълги и наду клаксона. Другата кола на часа направи същото, затова й се наложи да намали, и усети как колата й забра живия плет, докато се разминаваха. Отново провери километража. Оставаха само три километра.

След това Даяна ту намаляваше, ту даваше газ при всеки познат завой и внимаваше микробусът да не се изравни с нея. Опита се да се съсредоточи, за да реши какво ще прави, когато стигне фермата. Прецени, че алеята към къщата е около седемстотин метра. Там бе пълно с дупки и неравности, за които Дейвид често се извиняваше, но обясняваше, че няма пари за ремонт. Поне там две коли не можеха да се разминат.

Обикновено оставяха портата отворена, когато я очакваха, въпреки че имаше случаи, когато Дейвид забравяше и на нея й се налагаше да слезе от колата и да отвори сама. Тази вечер не можеше да рискува с подобно нещо. Ако портата се окажеше затворена, щеше да й се наложи да поеме към близкия град и да спре пред „Кримсън Крипър“, където винаги бе пълно с посетители, както обикновено в петък вечер, или, ако успееше да намери местната полиция, щеше да спре точно пред управлението. Отново провери колко бензин има. Стрелката наближаваше червеното деление.

— Господи! — прошепна тя, защото прецени, че горивото няма да й стигне до града. Дано Дейвид да не бе забравил да остави портата отворена.

Изскочи от следващия завой и даде газ, но и този път успя да спечели само няколко метра, а след секунди той бе отново на обичайното си място. Не можеше да се откъсне от него. Следващите няколкостотин метра караха броня до броня и тя бе сигурна, че той ще я блъсне. Не смееше дори да докосне спирачките — блъснеха ли се на тази алея, далече от всякаква помощ, нямаше да има начин да се отърве от него.

Погледна километража. Само километър и половина.

— Портата трябва да е отворена. Просто трябва — молеше се тя.

Щом взе следващия завой, различи къщата в далечината. Едва се сдържа да не изпищи от облекчение, когато видя, че в стаите на долния етаж свети. Отново си спомни за портата и зашепна нова молитва:

— Мили Боже, нека е отворена. — Знаеше какво трябва да направи щом излезе от последния завой. — Нека е отворена, само този път — продължаваше да се моли тя. — Никога повече няма да те моля за нищо, никога, обещавам. — Излезе от последния завой на сантиметри пред бронята на черния микробус. — Моля те, много те моля. — В този момент пред погледа й попадна портата.

Беше отворена.

Дрехите й бяха пропити с пот. Тя намали, включи на втора и колата полетя напред по неравната алея към къщата. Дясната страна закачи колоната на портата, когато подскочи на първата дупка. Микробусът я последва без колебание и бе отново на сантиметри от нея, когато тя изправи волана. Даяна не спираше да натиска клаксона, докато автомобилът се подмяташе и тресеше по неравностите.

Ята врани пляскаха с криле по клоните на дърветата, грачеха и се издигаха във въздуха. Даяна отново изпищя.

— Даниел! Даниел! — На двеста метра пред нея, лампата на верандата светна.

Дългите й светлини сега падаха право върху фасадата на къщата, а ръката й не слизаше от клаксона. Оставаха сто метра, когато забеляза Даниел да излиза, но въпреки това не намали. Не намали и черният микробус. На петдесет метра започна да мига с фаровете. Забеляза учуденото му притеснено изражение.

Трийсет метра пред къщата тя скочи върху спирачките. Тежкото комби поднесе на чакъла отпред и спря в цветните лехи под прозореца на кухнята. Зад нея се чу изсвирването на втори чифт спирачки. Мъжът с черното кожено яке, тъй като не познаваше пътя, не бе реагирал навреме и когато гумите му попаднаха на чакъла, загуби управление. След секунда микробусът се заби в задницата й и тласна аудито право в стената, разбивайки прозореца на кухнята.

Даяна изскочи от колата с писъци:

— Даниел! Вземи пушката, вземи пушката! — Посочи черния микробус. — Това копеле мръсно ме преследва последните трийсет километра.

Мъжът скочи на земята и закуцука към тях. Даяна се втурна в къщата. Даниел хукна след нея и грабна пушката, подпряна на стената, обикновено използвана за зайци. Изтича навън, за да посрещне нежелания неканен гост, спрял в задницата на аудито на Даяна.

Даниел вдигна оръжието и се прицели.

— Не мърдай, или ще стрелям — заяви спокойно той. В този момент си спомни, че пушката не е заредена.

Даяна надникна отвътре и остана на метър зад него.

— Не съм аз! Не съм аз! — извика младежът с коженото яке тъкмо когато Рейчъл се показа на вратата.

— Какво става тук? — попита уплашено тя.

— Викни полиция — нареди Даниел и съпругата му на мига хлътна обратно в къщата.

Даниел направи крачка към ужасения младеж, насочил дулото към гърдите му.

— Не съм аз! Не съм аз! — изкрещя той отново и посочи аудито. — Той е в колата! — Обърна се към Даяна. — Видях го да се качва вътре, когато паркирахте в аварийното. Какво друго можех да направя? Вие просто не спирахте.

Даниел пристъпи бавно към задната врата на автомобила и нареди на младежа да отвори бавно, докато държеше пушката насочена към гърдите му.

Младежът отвори вратата и бързо отстъпи назад. Тримата зяпнаха мъжа, свил се на пода на колата. В дясната си ръка стискаше нож с дълго назъбено острие. Даниел изви пушката към него, без да каже и дума.

В далечината се разнесе вой на полицейски сирени.

НЕ СЕ ПРОДАВА

Сали Съмърс получи първата си награда по изкуство на четиринайсет. През последните четири години в „Сейнт Брайдс“, бе спечелила второ място на единствения сериозен конкурс. Последната година беше наградена със стипендия за школата по изящни изкуства в „Слейд“ и никой от съучениците и преподавателите й не бе изненадан. Директорката съобщи пред събралите се по случай завършването родители, че е напълно убедена в блестящата кариера, която очаква Сали и че творбите й скоро ще се появят в най-престижните галерии в Лондон. Момичето остана поласкано, но въпреки това не бе убедено, че притежава истински талант.

Към края на първата си година в „Слейд“, и преподавателският състав, и колегите й бяха забелязали и оценили работата на Сали. Смятаха техниката й на рисуване за изключителна. С настъпването на всеки нов семестър и всяка нова учебна година мазките с четката ставаха по-смели и убедителни. Ала колегите й спираха пред нейните платна, най-вече заради оригиналните идеи, запечатани там.

През последната година Сали спечели и наградата „Мери Ришгиц“ за масло, и наградата „Хенри Танкс“ за графика: невероятно постижение. И двете отличили бяха връчени от сър Роджър де Грей, президент на Кралската академия. Сали попадна в малката група, за чиито членове упорито се говореше, че „имат бъдеще“. Тя, разбира се, сподели с родителите си, че това обикновено са определения за най-добрия студент на випуска, а в крайна сметка на повечето им се налагаше да започнат работа в художествения отдел на някоя рекламна фирма, или, което бе още по-лошо, ставаха преподаватели по изобразително изкуство в някое училище в най-отдалечените краища на кралството.

Непосредствено след завършването, Сали трябваше да реши дали си търси работа в някоя рекламна агенция, да подаде документи за учителка, или да рискува всичко и да представи на някоя лондонска галерия най-оригиналните си творби, за да направи самостоятелна изложба.

Родителите й бяха убедени, че дъщеря им притежава истински талант, но какво ли разбират родителите, когато си единственото им дете? — питаше се Сали. Особено след като единият беше учител по музика, а другият счетоводител, да не говорим, че те открито признаваха, че не разбират много от изкуство, но поне знаят какво им харесва. Въпреки всичко, двамата бяха готови да я издържат още една година (както се изразяваха младите), за да се ориентира.

Сали много добре разбираше, че макар и родителите й да бяха заможни, ако още една година разчиташе на тях, без да изкарва пари, това положение щеше да им дотежи. След много терзания, тя взе решение.

— Само още една-единствена година. После, ако картините не са достатъчно добри, или ако никой не прояви интерес към тях, няма повече да се залъгваме и ще си потърся нормална работа.

През следващите шест месеца Сали работеше дори по-упорито, отколкото като студентка. През този период създаде дванайсет платна. Не позволи на никой да ги види, от страх, че родители и приятели няма да се откровени. Бе решена да завърши портфолиото си и тогава да изслуша възможно най-критичното мнение — на галеристите, дори още по-зле — мнението на публиката.

Открай време бе запалена по четенето и дори сега продължаваше да поглъща книги и монографии за художници от Белини до Хокни. Колкото повече четеше, толкова повече разбираше, че колкото и талантлив да е даден художник, трудолюбието и упоритостта са качествата, които успяват да изведат на преден план малцината успели и да ги отличат сред множеството провалили се. Това й даваше сили да се труди още по-упорито и тя започна да отказва покани за партита, за танци, дори уикенди със стари приятели. Използваше всяка свободна минутка, за да обикаля художествени галерии, да посещава лекции, посветени на велики майстори.

На единайсетия месец Сали бе завършила двайсет и седем творби, ала все още не бе сигурна дали в тях е отразен истински талант. Въпреки това усещаше, че е настъпил моментът да чуе нечие компетентно мнение.

Гледа дълго и настойчиво всяко едно от двайсетте и седем платна, на следващата сутрин взе шест, прибра ги в огромна папка от зебло, подарък от родителите й за Коледа, и се упъти от Севъноукс към Лондон задно с чиновниците, готови да започнат работния си ден.

Мисията на Сали започна на Корк стрийт, където в галериите излагаха творби на Бейкън, Фройд, Хокни, Дънстън и Чадуик. Бе обзета от неподправено страхопочитание, че ще пристъпи сред тези гении, че ще предложи на собствениците им да оценят скромните й постижения. Понесе картините няколко пресечки на север до Кондуит стрийт и на витрините разпозна творби на Джоунс, Фринк и Паолоци. Още по обезкуражена, тя не намери сили да отвори вратата на нито една галерия.

Върна се чак вечерта, напълно изтощена, без да е показала творбите си. За пръв път разбра как се чувстват творците, след като са били отхвърлени. През нощта не можа да заспи. Докато лежеше будна, стигна до заключението, че трябва да научи истината за картините си, дори да се окаже унизителна.

На следващата сутрин отново пое към Лондон с чиновниците и този път се насочи към Дюк стрийт и Сейнт Джеймс. Реши да не помисли повече за галериите, в които излагаха стари майстори, холандска живопис, или английски пейзажи, ето защо подмина Джони ван Нефтен и Рафаел Валс. По средата на улицата се обърна надясно и най-сетне спря пред галерията на Симон Бушие, в която бяха изложени последните скулптури на Сидни Харпли и картини на Мюриъл Пембъртън, чийто некролог бе зърнала в „Индипендънт“ преди броени дни.

Тъкмо мисълта за смърт накара Сали да се спре на галерия „Бушие“. Може пък да търсеха някой млад автор, опитваше се да се убеди сама, някой, на който му предстои дълга и славна кариера.

Тя влезе плахо в галерията и се озова в просторна празна зала, заобиколена от акварели на Мюриъл Пембъртън.

— Мога ли да ви помогна? — попита млада жена седнала на бюро близо до прозореца.

— Не, благодаря — отвърна Сали. — Разглеждам.

Жената спря поглед на папката, но не каза и дума. Сали реши да обиколи залата и след това да избяга. Тръгна из галерията, оглеждайки внимателно картините. Бяха добри, много добри, ала Сали бе убедена, че с течение на времето ще започне да се справя не по-зле. Прииска й се да види творби на Мюриъл Пембъртън, когато е била на нейната възраст. Когато стигна далечния край на галерията, забеляза кабинет, в който нисък оплешивяващ мъж, в износено вълнено сако и кадифени панталони, внимателно оглеждаше картина. Стори й се на възрастта на баща й. До него, вглъбен в картината, бе застанал мъж, който накара Сали да застине на място. Сигурно бе малко над метър и осемдесет, мургав като италианец, красив като манекен в лъскаво списание. Той пък можеше да й бъде брат.

Това ли бе господин Бушие, питаше се тя. Надяваше се, защото ако той бе притежател на галерията, може би щеше да събере достатъчно смелост, за да му се представи, но това щеше да стане след като неугледният дребосък с износеното сако си тръгнеше. В този момент младият вдигна поглед и й се усмихна широко. Сали бързо се обърна и се насочи към картините на далечната стена.

Чудеше се дали има смисъл да се застоява, когато двамата мъже неочаквано излязоха от стаята и тръгнаха към вратата.

Тя застина на място и се престори, че разглежда внимателно портрета на младо момиче, изпълнен в пастелни сини и жълти цветове, картина, която напомняше творбите на Матис.

— Какво носите? — попита дързък глас.

Сали се обърна и откри, че двамата мъже са застанали пред нея. Дребният сочеше папката.

— Няколко картини — заекна Сали. — Художничка съм.

— Дайте да погледна — каза мъжът. — Може би ще успея да преценя дали сте художничка, или не.

Сали се колебаеше.

— Хайде, хайде — подкани я той. — Нямам цял ден на разположение. Сама виждаш, че ме чака важен клиент за обяд — добави той и посочи младия, елегантно облечен млад мъж, който все още не бе казал и дума.

— Вие ли сте господин Бушие? — попита тя и така и не успя да скрие разочарованието си.

— Да. Ще ми позволиш ли най-сетне да погледна картините?

Сали бързо дръпна ципа на папката и положи шест платна на пода. Двамата мъже се наведоха и известно време останаха така, без да проговарят.

— Не е зле — отсъди накрая Бушие. — Изобщо не е зле. Остави ми ги за няколко дни. Предлагам ти да се видим отново следващата седмица. — Той замълча. — Нека да е в понеделник в единайсет и трийсет. Ако имаш още работи, правени напоследък, донеси и тях. — Сали не знаеше какво да каже. — Не мога да ти отделя време преди понеделник — продължи той, — защото лятната изложба на Кралската академия се открива утре. Така че през следващите няколко дни няма да имам нито една свободна минута. Би ли ме извинила…

Младият мъж продължаваше да оглежда внимателно картините на Сали. Най-сетне вдигна очи към нея.

— Искам да купя стаята с черната котка на перваза. Колко струва?

— Ами… — започна Сали, — не съм сигурна…

— Не се продава! — отсече господин Бушие и поведе клиента към вратата.

— Между другото… — Високият се обърна назад. — Аз съм Антонио Флавели. Приятелите ме наричат Тони. — Господин Бушие вече го теглеше навън.

Същия следобед Сали се върна вкъщи с празна папка и се канеше да признае на родителите си, че лондонски галерист е проявил интерес към работата й. Просто интерес, нищо повече, настоя тя.

На следващата сутрин Сали реши да отиде на откриването на лятната изложба на Кралската Академия, за да прецени конкуренцията. Стоя повече от час на дълга опашка, която пълзеше от входа, пресичаше паркинга и продължаваше по тротоара. Когато най-сетне се добра до края на широките стълби, й се прииска да е два метра висока, за да надникне над главите на множеството, скупчило се в залите. След като няколко часа обикаля залите, Сали бе уверена, че вече е достатъчно добра, за да предложи две от картините си в изложбата през следващата година.

Спря, за да се възхити на Христос на кръста, творба на Крейги Ейчисън и разлисти малкия син каталог, за да види цената. Десет хиляди лири. Това далеч надхвърляше сумата, за която се надяваше да продаде всичките си картини.

Неочаквано мек италиански глас, прозвуча над рамото й:

— Здравей, Сали!

Тя се извъртя и видя усмихнатото лице на Тони Флавели.

— Господин Флавели — заговори тя.

— Наричай ме Тони. Харесваш ли Крейги Ейчисън?

— Великолепен е — отвърна Сали. — Познавам добре творбите му… Имах щастието да ми преподава, докато учех в „Слейд“.

— Спомням си, че доскоро човек можеше да си купи негова картина за двеста, триста лири най-много. Може и при теб да стане така един ден. Видя ли нещо, което според теб си заслужава да погледна?

Сали бе поласкана, че сериозен колекционер като него я моли за съвет.

— Да, скулптурата на Джули Мейджър, „Книги на стола“ е удивителна. Тя има талант, очаква я чудесно бъдеще.

— Теб също — бързо я успокои Тони.

— Мислиш ли? — попита Сали.

— Не е важно аз какво мисля — отвърна той. — Саймън Бушие е убеден, че е така.

— Шегуваш ли се? — попита Сали.

— Ни най-малко. Но сама ще го чуеш, когато се срещнеш с него следващия понеделник. Вчера на обяд говореше само за картините ти — „Дръзки мазки, необичайно цветово решение, оригинални идеи“. Имах чувството, че никога няма да спре със суперлативите. Обеща ми да купя „Спящата котка, която никога не помръдва“, след като двамата с него уточните цените.

Сали не знаеше какво да каже.

— Успех — пожела й Тони и понечи да си тръгне. — Въпреки че не ти е необходим. — Поколеба се за момент и отново се обърна към нея. — Между другото, ще ходиш ли на изложбата на Хокни?

— Дори не съм чула за нея — призна Сали.

— Довечера има частно представяне. От шест до осем. — Погледна я право в очите. — Искаш ли да дойдеш с мен?

Тя се поколеба, но само за миг.

— Ще ми бъде приятно.

— Да се срещнем в Палм Корт в „Риц“ в шест и половина. — Преди Сали да признае, че няма представа къде се намира „Риц“, а за Палм Корт и дума не можеше да става, високият елегантен мъж се смеси с тълпата.

В този момент Сали се почувства непохватна и неугледна, но тази сутрин не се бе обличала, за да отиде в „Риц“. Погледна часовника си — бе дванайсет и четирийсет и пет — и се ужаси, че няма да има достатъчно време да се прибере, да се преоблече и в шест и трийсет да бъде в „Риц“. Реши, че няма голям избор, защото едва ли ще я допуснат в гранд хотела по дънки и тениска с надпис. Затича надолу по стълбището, изскочи на Пикадили и тича чак до най-близката станция на метрото.

Когато се прибра у дома в Севъноукс — много по-рано, отколкото я очакваха, тя се втурна в кухнята и съобщи, че след малко излиза.

— Хареса ли ти лятната изложба? — попита майка й.

— Не беше лоша — отвърна Сали и затича по стълбите. Когато се отдалечи достатъчно, измърмори под носа си: — Определено не видях нищо, което да ме притесни.

— Ще се върнеш ли за вечеря? — попита майка й и надникна от кухнята.

— Мисля, че не. — Влезе в стаята си и започна да се съблича, преди да се пъхне в банята.

След час, след като бе пробвала и отхвърлила няколко тоалета слезе на долния етаж. Огледа се в голямото огледало — роклята може и да беше малко къса, но подчертаваше краката й. Спомни си състудентите си, които по време на занятия прекарваха повече време да оглеждат краката й, вместо модела пред тях. Надяваше се и Тони да остане впечатлен.

— Чао, мамо — провикна се тя и бързо затвори вратата, преди майка й да успее да види какво е облякла.

Сали се качи на следващия влак за Чаринг Крос. Слезе на перона, а никак не й се искаше да признае пред когото и да е от минувачите, че няма представа къде се намира „Риц“, затова спря такси и се помоли да не й излезе по-скъпо от четири лири, защото нямаше повече. Не сваляше очи от брояча, докато той минаваше две лири, после три — колко бързо само, каза си тя — три лири и двайсет, и четирийсет, и шейсет, осемдесет… Тъкмо се канеше да помоли шофьора да спре, за да продължи пеша, когато той спря до тротоара.

В същия миг представителен мъж в дебело синьо дълго палто й отвори вратата и повдигна шапка. Сали подаде четирите лири на шофьора и се почувства виновна, че му оставя бакшиш мизерни двайсет пенса. Затича по стълбите, мина през въртящите се врати и влезе във фоайето на хотела. Провери часовника си. Беше шест и десет. Прецени, че е най-добре да излезе и да изчака навън, да обиколи малко и да се върне по-късно. Тъкмо се канеше да направи крачка към вратата, когато елегантен мъж в дълго черно сако се приближи и попита:

— Мога ли да ви помогна, госпожо?

— Имам среща с господин Тони Флавели — заекна Сали с надеждата човекът да се сети за името.

— Господин Флавели. Разбира се, госпожо. Позволете ми да ви настаня на неговата маса в Палм Корт.

Тя последва мъжа с черното палто по широкия коридор, след това изкачиха три стълби към просторна зала с малки кръгли маси, почти всички заети.

Отведоха я до странична маса и веднага щом се настани, до нея застана сервитьор.

— Да ви донеса ли нещо за пиене, госпожо? Чаша шампанско, може би?

— О, не — отвърна Сали. — Една кола, ако обичате.

Сервитьорът се поклони и я остави. Сали нервно огледа красиво обзаведената зала. Посетителите й се сториха спокойни и изтънчени. След няколко минути сервитьорът се върна и постави на масата пред нея гарафа от ръчно гравиран кристал, пълна с кока-кола, лед и лимон. Тя му благодари и отпи, поглеждайки скришом часовника си всеки няколко минути. Подръпна роклята колкото бе възможно по-надолу и й се прииска да бе избрала нещо по-дълго. Започваше да се тревожи какво ще стане, ако Тони не се появи, защото не й бяха останали никакви пари, за да плати. И в този момент го забеляза, облечен в небрежен костюм с двуредно сако и кремава риза, разкопчана на врата. Беше спрял на стълбите и разговаряше с елегантна млада жена. След две минути той я целуна по бузите и се отправи към Сали.

— Много се извинявам — започна той, — че те накарах да чакаш. Нали не съм закъснял?

— Не си. Аз пристигнах по-рано — отвърна притеснена Сали, докато той се навеждаше, за да й целуне ръка.

— Какво мислиш за лятната изложба? — попита той, когато сервитьорът се появи до масата.

— Както обикновено ли, господине? — попита той.

— Да, Майкъл, благодаря ти — отвърна веднага.

— Много ми хареса — каза Сали. — Само че…

— Само че си убедена, че би се справила по-добре — предположи той.

— Не исках да кажа такова нещо. — Тя вдигна поглед, за да се увери, че той не й се присмива. Лицето му бе напълно сериозно. — Сигурна съм, че Хокни ще ми хареса повече — продължи тя, докато му сервираха шампанско.

— Тогава трябва да ти призная нещо — сведе поглед Тони.

Сали остави напитката си и го погледна в очакване.

— В момента няма изложба на Хокни — каза той. — Освен ако не искаш да хванем самолета и да отидем в Глазгоу.

— Нали каза…

— Просто си търсех извинение да те видя отново.

Сали бе едновременно изненадана и много поласкана, ала не знаеше какво да отговори.

— Оставям избора на теб — продължи той. — Можем да вечеряме заедно, или предпочиташ да се качиш на влака за Севъноукс.

— Откъде знаеш, че живея в Севъноукс?

— Пишеше го с едри букви от вътрешната страна на папката ти — усмихна се широко Тони.

Сали се разсмя.

— Предпочитам вечерята — отвърна тя.

Тони плати напитките и поведе дамата си малко по-надолу по улицата към ресторант на ъгъла на Арлингтън стрийт.

Този път Сали опита чаша шампанско и остави Тони да й избере ястие от менюто. Бе невероятно внимателен и знаеше толкова много, въпреки че тя така и не успя да разбере с какво се занимава новият й приятел.

Докато чакаше сметката, Тони я попита дали не иска да се отбие „у нас“ за кафе.

— Страхувам се, че не мога. — Тя си погледна часовника. — Ще изпусна последния влак.

— Тогава ще те закарам до гарата. Не бива да изпускаш последния влак, нали? — попита той, докато се подписваше.

Този път тя разбра, че Тони се шегува и се изчерви. Остави я на Чаринг Крос и преди да се сбогува, я попита:

— Кога ще те видя отново?

— Имам среща с господин Бушие в единайсет и половина…

— Следващия понеделник, доколкото си спомням. Защо не отпразнуваме събитието? Щом подпишете договор, ще те заведа на обяд. Ще дойда в галерията към дванайсет и половина. Довиждане. — Наведе се и я целуна нежно по устните.

Докато седеше в студеното миризливо купе в последния за деня влак към Севъноукс, тя се запита какво ли щеше да стане, ако се бе съгласила да отиде на кафе у Тони.

Следващия понеделник Сали влезе в галерията няколко минути преди единайсет и трийсет. Завари Саймън Бушие да разглежда картини, коленичил на килима с приведена глава. Не бяха нейни и тя си каза, че искрено се надява мнението му за тях да съвпада с нейното.

Саймън вдигна поглед.

— Добро утро, Сали. Ужасни са, нали? Трябва да прехвърлиш купища боклуци, за да попаднеш на истински талант. — Изправи се. — Искам да те предупредя, че Наташа Красносельодкина има едно предимство пред теб.

— И какво е то? — попита Сали.

— Привлича тълпи за всяко откриване.

— Защо?

— Защото разправя, че е руска графиня. Непрекъснато намеква, че е потомка на последния цар. Честно да ти кажа, тя е толкова принцеса, колкото съм аз принц, но в момента е „най“, смятат я за върха на деветдесетте. Както казваше Анди Уорхол — „В бъдещето всички ще бъдат известни и прочути за петнайсет минути“. По този стандарт Наташа ще бъде известна за около трийсет. Прочетох в жълтата преса днес сутринта, че е новата голяма любов на принц Андрю. Обзалагам се, че никога не са се срещали. Само че ако той се появи на откриването, ще бъде пълно с народ, това ти го гарантирам. Няма да продадем нито една картина, разбира се, но народът ще нахлуе.

— Защо да не продадете нищо? — полюбопитства Сали.

— Защото хората не са глупави. За повечето една картина е значителна инвестиция, а всеки смята, че има точно око и му се иска да вярва, че вложението му си струва. С теб, Сали, знам, че и в двете отношения нещата ще бъдат наред. Нека първо да видя.

Сали дръпна ципа на издутата папка и подреди двайсет и едно платна на килима.

Саймън се отпусна на колене и известно време мълча. Когато най-сетне заговори, изрече една-единствена дума.

— Постоянство. Ще ми трябват още, при това със същото качество — заяви той след като се изправи. — Поне още десетина платна, и то до октомври. Искам да се спреш на интериорите — там ти е силата. И ги искам още по-убедителни, ако очакваш да инвестирам в теб опит, време и пари, млада госпожице. Ще успеете ли да ми направите още дванайсет картини до октомври, госпожице Съмърс?

— Да, разбира се — кимна Сали, без дори да помисли, че до октомври оставаха едва пет месеца.

— Браво, защото ако ги направиш, обърни внимание, че казвам „ако“, ще рискувам да те представя пред публика през октомври. — Той влезе в кабинета си, прерови дневника на бюрото и определи датата. — Седемнайсети октомври.

Сали мълчеше зашеметено.

— Предполагам, че няма да успееш да свалиш принц Чарлс към края на септември и да задържиш интереса му до края на ноември. Това би изместило руската графиня от първите страници и ще ти гарантира огромна посещаемост още на откриването.

— Страхувам се, че няма да стане — отвърна Сали. — Особено ако очаквате да направя още дванайсет платна.

— Жалко — въздъхна Саймън, — защото ако успеем да привлечем големите клечки, сигурен съм, че те ще изкупят. Проблемът е, че ще ги поканя на изложба на неизвестно име. — Внезапно вдигна поглед над рамото на Сали. — Здрасти, Тони. Не те очаквах днес.

— Може би защото имам среща, но не с теб — отвърна Тони. — Дойдох да взема Сали и се надявам да ни дадеш повод да празнуваме.

— „Изложбата на Съмърс“ — ухили се Саймън — ще бъде открита не през юли в Кралската академия, а през октомври в галерията на Бушие. Седемнайсети септември е денят, в който Сали ще стане известна.

— Поздравявам те — обърна се Тони към Сали. — Ще доведа всичките си приятели.

— Интересуват ме единствено богатите — предупреди го Саймън тъкмо когато някой влезе в галерията.

— Наташа — възкликна Саймън и се обърна към слаба, тъмнокоса жена.

Първата мисъл на Сали бе, че тя би трябвало да стане модел, а не художничка.

— Благодаря ти, че се върна толкова бързо. На вас двамата ви пожелавам приятен обяд — усмихна се той на Тони, който не можеше да откъсне очи от новопристигналата дама.

Наташа не забеляза, защото целият й интерес бе насочен към картините на Сали. Така и не успя да прикрие завистта си.

— Зашеметяваща е, нали? — сподели Сали, когато вече бяха навън.

— Така ли? — вдигна вежди Тони. — Не забелязах.

— Не мога да виня принц Андрю, че има връзка с нея.

— По дяволите — ядоса се Тони и пусна ръка във вътрешния джоб на сакото си. — Забравих да дам на Саймън чека, който му бях обещал. Стой тук. Връщам се след минутка.

Той хукна към галерията, а Сали остана да го чака на ъгъла ужасно дълго, както й се стори.

— Извинявай, Саймън говореше по телефона — обясни Тони.

Хвана Сали за ръка и я преведе през улицата към малък италиански ресторант, където също имаше своя маса. Поръча бутилка шампанско.

— За да отпразнуваме забележителния ти успех. — Сали вдигна чаша и за пръв път си даде сметка колко много работа я чака до октомври, ако имаше намерение да изпълни обещанието, което бе дала на Саймън.

Тони й наля втора чаша и тя се усмихна.

— Незабравим ден. Трябва да се обадя на мама и татко, но имам чувството, че няма да ми повярват.

Той й доля трета чаша, а тя все още не беше довършила салатата си. Тони пое ръката й, наведе се през масата и я целуна.

— Не съм срещал толкова красива — започна той. — И толкова талантлива.

Сали посегна към чашата, за да прикрие смущението си. Все още не беше сигурна дали да му вярва, ала виното й помогна да реши.

Тони подписа сметката и отново я покани да отидат у тях на кафе. Сали си даваше сметка, че този ден едва ли ще успее да свърши някаква работа, затова кимна. Заслужаваше поне един свободен следобед.

В таксито, на път към Челси, отпусна ръка на рамото на Тони и той започна да я целува бавно.

Когато пристигнаха в дома му на Байуотър стрийт, той й подаде ръка, за да слезе от таксито, помогна й да се качи по стълбите и да мине през вратата. Поведе я по дълъг мрачен коридор към хола. Тя се сви в самия ъгъл на някакво канапе, а Тони изчезна в друга стая. Повечето мебели и картините, покрили всяко празно местенце по стените й се струваха размазани. Домакинът се върна след минутка, понесъл нова бутилка шампанско и две чаши. Сали не забеляза, че е свалил и сакото, и вратовръзката, и обувките.

Сипа й, след това тя отпи, а той се отпусна до нея. Обгърна раменете й с ръка и я привлече към себе си. Когато я целуна отново, тя се почувства глупаво, защото крепеше чашата шампанско, без да знае какво да прави с нея. Той я пое от пръстите й и я остави на малка масичка отстрани, след това притисна Сали до себе си и започна да я целува по-страстно. Когато тя се отпусна назад, ръката му се плъзна по вътрешната страна на бедрото и си прокрадна бавно нагоре.

Всеки път, когато се канеше да го спре, Тони изглежда знаеше какво точно да направи след това. В миналото умееше да се справи с разгорещените си състуденти, когато започнеха да прекаляват на някой от задните редове в киното, ала никога не бе срещала толкова опитен мъж като Тони. Едва когато роклята й се смъкна от раменете, тя забеляза, че е разкопчал дванайсетте малки копченца на гърба.

За момент спряха. Сали знаеше, че трябва да стане и да си тръгне, преди да е станало прекалено късно. Тони се усмихна, разкопча ризата си и отново я притисна до себе си. Тя усети топлината, която се излъчваше от гърдите му, а и бе толкова нежен, че тя не каза нищо, когато усети, че сутиенът й е разкопчан. Отпусна се назад и започна да се наслаждава на всяка секунда, защото за първи път разбра какво е да те прелъстят истински.

Най-сетне Тони се отпусна по гръб.

— Да, днес бе незабравим ден. На твое място не бих се обадил на родителите си да им съобщя какво се случи. — Разсмя се и Сали се засрами. Тони бе четвъртият мъж, с когото бе спала, но познаваше предишните трима месеци преди да направи тази крачка, а в единия случай — година.

През следващия час си говориха за много неща, макар че единственото, което интересуваше Сали бяха чувствата на Тони към нея. Той така и не й подсказа.

След това отново я привлече към себе си, този път на пода и я люби с такава страст, че Сали се питаше дали наистина се е любила преди.

Едва успя да хване последния влак за дома, въпреки че много й се искаше да го бе изпуснала.

Следващите няколко месеца Сали посвети на това да пренесе на платно последните си идеи. Отнасяше всяка завършена картина в Лондон, за да чуе мнението на Саймън. Усмивката на лицето му ставаше все по-широка и по-широка, а той повтаряше все една и съща дума.

— Оригинално.

Сали му разказваше идеите си за следващото платно, а той споделяше плановете си за изложбата през октомври.

С Тони често обядваха заедно, след това отиваха у тях и се любеха, докато дойдеше време да се качи на влака за дома. От една страна й се искаше да прекарва повече време с него, но и никога не забравяше за срока, поставен от Саймън, който я предупреждаваше, че печатарите са подготвили първата коректура на каталога, а поканите за откриването чакат да бъдат изпратени. Тони бе не по-малко зает от нея, а напоследък невинаги успяваше да й отдели време при посещенията й в Лондон. Сали започна да остава вечер в града, а на следващата сутрин се качваше на първия влак. От време на време Тони й подхвърляше да помисли дали да не се премести да живее при него. Когато се замисляше над предложението му — а тя често мислеше по този въпрос — си казваше, че таванът му спокойно може да бъде превърнат в ателие. Накрая реши, че преди да предприеме подобна промяна, трябва да изчака да разбере дали изложбата ще бъде успешна. След това, ако намеците се превърнеха в истинско предложение, тя лесно щеше да му отговори.

Два дни преди откриването на изложбата Сали завърши последното си платно и го предаде на Саймън. Той вдигна ръце и извика:

— Алилуя! Това е най-доброто досега. Стига да ги пуснем на разумни цени, а и ако имаме малко късмет, ще продадем поне половината платна, преди още да е започнала изложбата.

— Само половината ли? — попита Сали, неспособна да прикрие разочарованието си.

— Млада госпожице, това съвсем не е лошо постижение за първа изложба — обясни Саймън. — На първата изложба на Лесли Ан Айвъри продадох една-единствена работа, а сега всичките й творби се продават още през първата седмица.

Сали му се стори сломена и Саймън прецени, че е бил малко нетактичен.

— Не се притеснявай. Непродадените ще останат на склад и ще ги разграбят в мига, в който завалят положителни отзиви.

Тя продължаваше да се цупи.

— Какво ще кажеш за рамките и стативите? — попита галеристът, за да смени темата.

Докато оглеждаше златните рамки и светлосивите стативи, усмивката се върна на лицето й.

— Хубави са, нали? — попита Саймън. — Благодарение на тях цветовете на платната изпъкват.

Сали кимна доволно, но започна да се притеснява за цените им и дали някога ще успее да направи втора изложба, ако първата не е успешна.

— Между другото — продължи Саймън. — Имам приятел от ПА, казва се Майк Салис, който…

— ПА ли? — попита Сали.

— Прес Асоциацията. Майк е фотограф — винаги търси нещо интересно. Каза, че ще намине, за да снима някоя от картините ти. След това ще покаже снимката на Флийт стрийт и да се надяваме, че Наташа няма да измисли нещо. Не искам да ти давам празни надежди, но все някой ще захапе. Единствената ми тревога е, че това е първата ти изложба след „Слейд“. Не е събитие, което да отразят на първа страница. — Саймън замълча, защото забеляза, че Сали отново е унила. — Още не е късно за една свалка с принц Чарлс. Това веднага ще ни реши проблемите.

Сали се усмихна.

— На Тони няма никак да му хареса.

Саймън прецени, че сега не му е времето да прави нова нетактична забележка.

Сали прекара вечерта с Тони в дома му в Челси. Стори й се малко разсеян, но тя си каза, че вината е в нея — така и не успя да скрие разочарованието си от преценката на Саймън за броя на продажбите. След като се любиха, тя реши да повдигне въпроса за тях двамата след приключването на изложбата, ала Тони умело смени темата и отново започна да обяснява какви големи очаквания имал за откриването.

Тази вечер Сали се прибра у дома с последния влак.

На следващата сутрин се събуди с ужасно чувство на потиснатост. В стаята й нямаше нито едно платно и сега й оставаше само да чака и да се надява. Настроението й не се подобри, защото Тони й бе казал, че същия ден нямало да бъде в Лондон, заминавал по работа. Отпусна се във ваната, замислена за него.

— Затова пък ще бъда първи вечерта — бе обещал той. — Не забравяй, че искам да купя „Спящата котка, която никога не помръдва“.

Телефонът звънеше и някой вдигна преди Сали да излезе от ваната.

— За теб е — извика майка й от долния етаж.

Сали се уви в кърпа и грабна слушалката, с надеждата да е Тони.

— Здрасти, Саймън се обажда. Майк Салис се обади току-що. Ще намине в галерията утре по обяд. Дотогава всички картини ще бъдат рамкирани и той ще е първият представител на пресата, който ще ги види. Всички искат да са първи. Опитвам се да измисля нещо, за да го накарам да пише, че това е ексклузивно. Между другото, каталозите пристигнаха, страхотни са.

Сали му благодари и понечи да се обади на Тони и да попита дали е удобно да остане у тях същата вечер, за да отидат заедно в галерията на следващия ден, но се сети, че той е извън Лондон. Целия ден обикаля нервно из къщата и разговаряше с най-послушния си модел, спящата котка, която никога не помръдваше.

На следващата сутрин Сали се качи на ранния влак от Севъноукс, за да прекара малко време сред картините и да ги сравни със снимките в каталога. Щом влезе в галерията, очите й блеснаха: шест от платната вече бяха закачени и тя за пръв път си каза, че не са лоши. Погледна към кабинета на Саймън и видя, че галеристът говори по телефона. Усмихна й се, махна с ръка и й подсказа, че ще бъде при нея след малко.

Огледа отново картините, а след това забеляза копие на каталога на една масичка. На корицата бе написано „Изложба на Съмърс“ над интериор на хола у тях и отворен прозорец, който разкриваше обраснала с бурени градина. Черна котка спеше на прозореца и дори не забелязваше дъжда.

Сали отвори каталога и прочете въведението.

Често пъти членовете на журито казват: „Тази година ни беше трудно да посочим победител. От момента, в който видях творбата на Сали Съмърс, задачата ми бе лесна. Истинският талант се забелязва веднага, а Сали успя да спечели нелеката, почти невъзможна задача да спечели и двете значителни награди на «Слейд» за масло и графика, при това в една и съща година. Нямам търпение да проследя блестящите й успехи в бъдеще“.

Това бе извадка от речта на сър Роджър де Грей, когато преди две години в „Слейд“ бе връчил на Сали наградата „Мери Ришгиц“ и наградата „Хенри Тонкс“.

Сали разгърна страниците и за пръв път видя творбите си на цветни репродукции. Вниманието, което Саймън бе отделил на детайлите и разположението, бе очевидно.

Тя погледна отново към кабинета му и забеляза, че продължава да говори по телефона. Реши да слезе долу и да огледа останалите си картини, след като вече бяха с рамки. Долната галерия бе потънала в цветове, а последните произведения бяха така умело закачени, че дори Сали ги възприе в нова светлина.

След като обиколи залата, Сали потисна доволната си усмивка и се върна горе. Докато минаваше покрай масата, поставена в центъра на галерията, забеляза папка с инициалите „Н. К.“. Небрежно повдигна корицата и откри поредица посредствени акварели.

Преглеждаше неуспешните опити на конкурентката си и си мислеше, че дори голите автопортрети съвсем не са успели да представят Наташа в най-добрата й светлина. Тъкмо се канеше да затвори папката и да отиде при Саймън, когато спря неочаквано.

Въпреки че изпълнението бе доста неумело, нямаше съмнение кой е мъжът, около когото се бе усукала Наташа.

На Сали й прилоша. Хлопна папката, мина бързо през залата и се отправи към изхода. В ъгъла на просторната галерия Саймън разговаряше с мъж, прехвърлил няколко фотоапарата през рамо.

— Сали — повика я той. — Това е Майк…

Само че Сали не им обърна никакво внимание и затича към отворената врата, с обляно в сълзи лице. Зави надясно по Сейнт Джеймс, за да избяга колкото е възможно по-далече от галерията. Спря внезапно. Срещу нея вървяха Тони и Наташа, хванати за ръце.

Сали слезе на платното и понечи да пресече улицата, за да мине на другия тротоар, преди да са я забелязали.

Чу се скърцане на гуми, някакъв микробус изви настрани, но закъсня с части от секундата и тя бе отхвърлена в средата на платното.

Сали се чувстваше ужасно, когато дойде в съзнание. Мигна няколко пъти и й се стори, че чува гласове. Мигна отново, но минаха минути, докато успее да види образи.

Лежеше в легло, в чуждо легло. Десният й крак беше в гипс, вдигнат високо във въздуха на нещо като макара. Другият беше завит и по всичко личеше, че е наред. Размърда пръстите — да, всичко бе наред. След това се опита да раздвижи ръце. До леглото се появи сестра.

— Добре дошла отново при нас, Сали.

— Откога съм така? — попита тя.

— От два дни — отвърна сестрата и провери пулса й. — Възстановяваш се невероятно бързо. Преди да попиташ, единият ти крак е счупен и едното ти око е синьо, но докато те изпишем, синината ще се разнесе. Между другото — добави сестрата, която се отправяше вече към следващия пациент. — Много ми хареса снимката ти във вестниците. Ами ласкателните думи на приятеля ти? Как се чувстваш като известна личност?

Сали искаше да попита за какво става въпрос, ала сестрата вече мереше пулса на пациента в съседното легло.

— Върни се — прииска се на Сали да извика, но в този момент до нея се появи втора сестра и пъхна в ръката й чаша портокалов сок.

— Това е само началото — обясни тя.

Сали послушно се опита да отпие от сока през сламката.

— Имате посетител — съобщи жената, след като бе изпила всичко. — Чака от доста време. Как се чувствате, ще можете ли да го видите?

— Разбира се — отвърна Сали, въпреки че никак не й се искаше да се вижда с Тони, но отчаяно желаеше да разбере какво е станало.

Вдигна поглед към летящите врати в края на отделението, но се наложи да изчака малко преди Саймън да влезе. Тръгна право към леглото й, стиснал нещо, което можеше да се нарече букет цветя. Наведе се и целуна гипса.

— Много съжалявам, Саймън — започна Сали, без дори да го поздрави. — Знам колко главоболия и разходи направи заради мен. А сега да те разочаровам толкова много.

— Разочарова ме, и още как — отвърна Саймън. — Винаги е разочарование, когато продадеш всички изложени платна още през първия ден. Не ти остава нищо за старите клиенти и те започват да мърморят.

Сали остана с отворена уста.

— Освен това трябва да ти призная, че снимката на Наташа беше великолепна, въпреки че твоята излезе ужасна.

— За какво говориш, Саймън?

— Майк Салис получи ексклузивния си материал, а ти проби в света на изкуството — отвърна той и погали крака й. — Щом Наташа се наведе над теб на улицата, Майк започна да щрака като за последно. Дори аз нямаше да успея да измисля по-подходящи думи от това, което тя занарежда: „Най-забележителният млад талант на нашето поколение. Ако светът загуби подобен уникален творец…“.

Сали се разсмя на грубата имитация на руския акцент на Наташа.

— Ти попадна на първа страница на повечето вестници — нареждаше той развълнувано. — „Среща със смъртта“ в „Мейл“, „Натюрморт на Сейнт Джеймс“ в „Експрес“. „Последен миг“ в „Сън“. Вечерта клиентите нахлуха като озверели за откриването. Наташа беше облечена в черна прозрачна рокля и не спираше да говори за гения ти. Не че имаше значение. Всички платна вече бяха разпродадени. Най-важното е, че сериозните критици от специализираните издания потвърждават, че може и да имаш талант.

Сали се усмихна.

— Така и не успях да сваля принц Чарлс, но поне едно направих като хората.

— Не бих казал — отвърна Саймън.

— Как така? — попита притеснена Сали. — Нали каза, че всички картини са продадени?

— Така е, но ако инцидентът бе станал няколко дни преди това, можех да удвоя цените. Нищо, следващия път.

— Тони купи ли „Спящата котка, която никога не помръдва“? — попита тихо Сали.

— Не, той както обикновено закъсня. Грабнаха я още в първия половин час, при това сериозен колекционер — обясни Саймън тъкмо когато родителите на Сали влязоха в отделението през летящите врати. — Ще ми трябват нови четирийсет платна, за да направя втора изложба през пролетта. Трябва веднага да започнеш работа.

— Я ме погледни, глупчо — разсмя се Сали. — Да не би да очакваш…

— Глупчо си ти — отвърна Саймън и потупа с длан гипса. — Кракът ти е счупен, не ръката.

Сали се ухили и вдигна поглед към родителите си, застанали край леглото.

— Това Тони ли е? — попита майка й.

— За бога, мамо, не — разсмя се Сали. — Това е Саймън. Той е много по-важен. Трябва да призная — продължи тя, — че и аз направих същата грешка, когато се запознахме.

АКО НЕ БЕШЕ ПОСЛУШАЛ СЪВЕТА НА БАЩА СИ…

Арнолд Бейкън щеше да е натрупал цяло състояние, ако не бе послушал съвета на баща си.

Арнолд бе банкер, поне така пишеше в паспорта му. За онези от вас, които държат на прецизните уточнения, той бе директор на клона на банка „Баркли“ в Сейнт Олбънс, Хартфордшър, което в банкерските среди е равносилно на капитан на платените части на Кралската армия.

В паспорта му бе записано, че е роден през 1937 г., висок един и седемдесет и седем, с пясъчноруса коса, без отличителни белези — въпреки че по челото му се бяха врязали няколко бръчки, което само доказваше, че често се мръщи.

Беше член на местния Ротари Клуб (почетен касиер), на Консервативната партия (вицепрезидент на местния клон) и бивш секретар на фестивала в Сейнт Олбънс. През шейсетте години бе играл ръгби в отбора на Олбънс, а през седемдесетте — крикет. Единственото му активно физическо занимание през изминалите две десетилетия, си оставаха редките участията в някоя и друга игра на голф с противник политик. Арнолд наистина нямаше физически недъзи.

По време на срещите за голф, Арнолд често се опитваше да убеди противника си, че никога не е трябвало да се захваща с банкерство. След като години наред отпускаше заеми на клиенти, решени да започнат свой собствен бизнес, той стигна до извода, че предприемчивостта и находчивостта са в кръвта му. Ако не бе послушал съвета на баща си и не го бе последвал по стъпките му в банката, един господ знаеше на какви постижения щеше да се радва в момента, какви висоти щеше да е достигнал.

Партньорът му кимаше отегчен, след това се съсредоточаваше за безупречно точен удар, за да не му се налага да черпи в края на играта.

— Как е Дирдри? — попита противникът, докато двамата се връщаха към клуба.

— Иска да купува нов сервиз за храна — отвърна Арнолд, а събеседникът му остана леко учуден. — Не мога да разбера какво му е на старият сервиз „Коронейшън“.

Когато стигнаха на бара, Арнолд погледна часовника си и едва тогава поръча чаша светло за себе си и джин с тоник за победителя. Бързаше, защото Дирдри щеше да го чака да се прибере след половин час. Спря да бърбори едва когато друг член на клуба започна да разказва последните слухове, плъзнали за съпругата на капитана на клуба.

Дирдри Бейкън, многострадалната съпруга на Арнолд, се бе примирила, че съпругът й е непоправим, и няма смисъл да се надява нещата да се обърнат. Имаше свое мнение какво щеше да се случи с Арнолд, ако не бе последвал съвета на баща си, но отдавна бе престанала да го споделя. Докато бяха сгодени, за нея Арнолд Бейкън бе „изгодна партия“. Ала годините минаваха, очакванията й ставаха все по-реалистични, а след като роди две деца — момче и момиче, животът на домакиня я погълна — не че някога бе обмисляла сериозно друга възможност.

Сега децата бяха вече големи. Джъстин бе постъпил като чиновник в адвокатска кантора в Челмсфорд, а Вирджиния се омъжи за местно момче, за когото Арнолд казваше, че е служител в железниците. Дирдри бе много по-точна и съобщи на приятелките си във фризьорския салон, че е машинист.

През първите десет години от брака, семейство Бейкън ходеха на почивка в Борнмаут, защото родителите на Арнолд бяха ходили там цял живот. Най-сетне отидоха до Коста дел Сол, но това стана едва след като Арнолд прочете в лятната притурка на „Дейли телеграф“, че повечето директори на банки ходят там през август.

Години наред Арнолд обещаваше на съпругата си, че ще измислят „нещо специално“, за да отпразнуват двайсет и петата годишнина от сватбата си, въпреки че така и не уточни какво според него означава „нещо специално“.

Едва след като прочете в тримесечното списание на банката, че Андрю Бъкстън, председател на „Барклис“, през лятото щял да отиде на плаване около гръцките острови с частна яхта, Арнолд писа на значителна част от многобройните туристически агенции, които предлагаха круизи, с молба да му изпратят брошури. Получи стотици лъскави страници и избра седемдневен круиз на „Принцеса Корина“. Щяха да отплават от Пирея, да обиколят гръцките острови, а последната им спирка бе на остров Миконос. Единственият принос на Дирдри към решението бе, че предпочита да отиде отново на Коста дел Сол и да похарчи спестените пари за нов сервиз за храна. Остана очарована, когато в една от брошурите прочете, че гърците се славели с керамичните си изделия.

Докато се качат на автобуса, който да ги откара на Хийтроу, на подчинените на Арнолд, на познатите от Ротари клуб, дори на някой от по-важните клиенти им бе дошло до гуша да им се напомня как Арнолд ще прекара лятната си отпуска.

— Ще направя обиколка на гръцките острови с кораб — хвалеше се той. — Също като председателят на банката, Андрю Бъкстън.

Ако някой попиташе Дирдри какво ще правят двамата с Арнолд през лятото, тя казваше, че са се записали на седемдневна екскурзия, че се надява по време на пътуването да успее да купи нов сервиз за храна.

Старият сервиз „Коронейшън“, подарък от родителите на Дирдри за сватбата, колкото и да бе тъжно, бе намалял почти наполовина. Част от чиниите бяха счупени, а златните коронки и скиптри почти не се виждаха.

— Аз така и не разбирам какво му е на стария — отбеляза Арнолд, когато съпругата му повдигна въпроса за пореден път, докато чакаха на Хийтроу в залата за отвеждане към самолета.

Дирдри не си направи труда да изброи за кой ли път недостатъците му.

През по-голямата част от полета до Атина Арнолд не спря да се оплаква, че самолетът е пълен с гърци. Дирдри прецени, че е безсмислено да изтъква, че след като са си направили резервация за „Олимпик Еъруейз“, това е напълно нормално. Освен това знаеше, че той няма да пропусне да подчертае, че по този начин са спестили двайсет и четири лири.

Щом като се приземиха на международното летище „Хеленикон“, двамата летовници се качиха на автобус. Арнолд се усъмни, че подобно средство за обществен транспорт едва ли би било оставено в движение в Сейнт Олбънс, но въпреки това, рейсът ги достави здрави и читави в центъра на Атина, където Арнолд имаше резервация за хотел с две звезди (две гръцки звезди). Арнолд бързо откри местния клон на „Барклис“ и осребри един от пътническите си чекове, като обясни на съпругата си, че няма смисъл да носят повече пари, тъй като на борда на кораба всичко е платено. Той бе убеден, че така се държат находчивите хора.

Семейство Бейкън станаха рано на следващата сутрин, защото не спаха добре. Телата им непрекъснато се смъкваха в самия център на неравния вдлъбнат матрак, ушите ги бяха заболели от твърдите като тухли възглавници. Още преди зазоряване Арнолд скочи от леглото и отвори широко малкия прозорец, който гледаше към заден двор. Протегна ръце и заяви, че никога преди не се бе чувствал по-добре. Дирдри предпочете да замълчи, защото вече събираше багажа.

Докато закусваха — похапнаха кроасани, за които Арнолд отсъди, че били като тесто, да не говорим, че се разпадали в ръцете му, бялото сирене миришело зле, а чашата му си остана празна, защото отказаха да направят чай — спориха дълго дали да се качат на такси, или да хванат автобус до кораба. Най-сетне и двамата стигнаха до заключението, че е най-разумно да повикат такси. Дирдри нямаше желание да се тъпче в горещия автобус, притискана от всички страни от потни жители на Атина, докато на Арнолд му се искаше всички на кея да видят, че слиза от автомобил.

Щом Арнолд плати сметката — едва след като провери особено внимателно цифрите, прецени, че може да се раздели с друг пътнически чек — повика такси и нареди на шофьора да го закара на кея. Пътуването се оказа значително по-дълго, отколкото очакваше, при това в стар автомобил без климатик, което не се отрази благоприятно на настроението на Арнолд.

Когато за пръв път зърна „Принцеса Корина“, Арнолд не успя да скрие разочарованието си. Корабът не бе нито голям, нито модерен, както му се бе сторило на лъскавата брошура. Имаше чувство, че председателят едва ли се е сблъскал със същия проблем.

Господин и госпожа Бейкън минаха по трапа и веднага ги отведоха в каютата им. Арнолд с ужас се втренчи в двете койки, мивката, душа и люка. Между леглата нямаше достатъчно място, за да могат да се преоблекат двамата едновременно. Банкерът се почувства длъжен да обясни, че точно тази кабина не е била показана в брошурата, въпреки че бе включена в тарифата за луксозно изпълнение в икономична класа. Сигурно брошурата е била подготвена от безработен брокер на недвижими имоти, реши той.

Арнолд излезе да обиколи палубата — занимание, което съвсем не му отне много време. По време на разходката се срещна с юрист от Честър, който бавно напредваше в обратната посока. След като Арнолд разбра, че Малкълм Джаксън е старши партньор във фирмата си, а съпругата му Джоан е съдия, той побърза да им предложи да обядват заедно.

Щом си избраха ястия от шведската маса, Арнолд не пропусна възможността да уведоми новооткритите си приятели, че по природа е предприемчив и находчив човек и веднага се впусна в предълго обяснение за промените, които би направил в полза на по-ефикасното обслужване на „Принцеса Корина“, ако бе председател на въпросната корабна компания. (Страхувам се, че списъкът стана прекалено дълъг, за да го включим в краткия ни разказ.)

Юристът, на когото не му се бе налагало да изтърпява мненията на Арнолд преди, нямаше нищо против да слуша, докато Дирдри обсъждаше с Джоан надеждите да си купи сервиз на някой от островите.

— Гърците се славят с керамичните си изделия — не спираше да повтаря тя.

На вечеря двете двойки проведоха почти същия разговор.

Съпрузите Бейкън бяха уморени след първия си ден на борда, но така и не успяха да мигнат през нощта. Само че Арнолд за нищо на света нямаше да признае, макар че подскачаха непрекъснато в койките, докато корабът се мяташе в Егейско море, че би предпочел хотелът две звезди (двете гръцки звезди) с неравния матрак и твърдите възглавници пред койките, на които едва успяваха да се задържат.

След два дни прекарани в морето, корабът акостира на остров Родос. Повечето от пътниците побързаха да слязат по трапа, очаровани от възможността да прекарат няколко часа на сушата.

Арнолд и Малкълм се отправиха към местния клон на банка „Барклис“, за да осребрят пътническите си чекове, а Дирдри и Джоан се насочиха в обратна посока, за да търсят сервиз за храна. Щом влезе в банката, Арнолд незабавно уведоми управителя кой е и така осигури и на двамата с Малкълм малко по-висок курс при обмяната на валута.

Арнолд се усмихна на излизане от банката и спряха за миг на напечената от слънцето калдъръмена улица.

— Едно време трябваше да се заема с търговия — обърна се той към Малкълм, докато се спускаха надолу по хълма. — Досега да съм натрупал състояние.

Затова пък Дирдри не успя да открие бързо и лесно сервиза. Посети много магазини, качеството бе различно и тя бързо разбра, че Родос се гордее с различните видове керамични изделия. Затова бе задължително да разбере кой от тях е най-тачен от местните и да открие магазин, в който се продаваха изделията му. Успя да се добере до ценната информация след като поговори с възрастна жена, облечена в черно, седнала тихо на един ъгъл на улицата. Откри, че някои от насядалите пред къщите си жени говорят развален английски. Докато съпругът й се опитваше да спести няколко драхми, Дирдри научи каквото й трябваше.

На обяд четиримата се срещнаха в малка таверна в центъра. Арнолд се опита да убеди Дирдри, че тъй като ще обиколят пет острова по време на екскурзията, най-разумно е да изчакат последното пристанище, за да купят сервиза.

— Цените несъмнено ще паднат — заяви Арнолд, — щом приближим Атина. — Говореше със самочувствието на предприемчив и много находчив човек.

Въпреки че Дирдри вече бе видяла комплект от трийсет и две части, който много й бе харесал, а цената бе по джоба им, тя се съгласи с предложението на Арнолд, без да крие неудоволствието си. Примирението й бе продиктувано от факта, че съпругът й държеше всички пътнически чекове.

Когато корабът акостира в Хераклион на Крит, Арнолд вече се бе запознал с всички британци на борда и бе допуснал майор (от запаса) и съпругата му да обядват на тяхната маса — едва след като разбра, че новият му познат има банкова сметка в „Барклис“. Последва покана за вечеря, тъй като стана ясно, че майорът играел бридж с областния управител на Арнолд.

От този момент насетне Арнолд прекарваше безброй щастливи часове в бара, докато обясняваше ако не на майора, то на Малкълм — нито единият, нито другият го слушаше — защо не е трябвало да следва съвета на баща си и да постъпва на работа в банката, след като предприемчивостта и находчивостта са му в кръвта.

След като корабът направи престой на Санторини и потегли, Дирдри знаеше какъв сервиз иска да има и как най-бързо да открие майстора, от когото да пазарува. Арнолд обаче продължаваше да настоява, че трябва да изчакат да попаднат на по-богат пазар.

— Колкото по-голяма е конкуренцията, толкова повече падат цените — обясняваше той за хиляден път.

Дирдри знаеше, че няма никакъв смисъл да му казва, че цените растяха с всяка измината морска миля с приближаването към гръцката столица.

Парос бе поредното доказателство за подозренията на Дирдри — ако изобщо имаше нужда от доказателство — тъй като цените бяха значително по-високи, отколкото на Санторини.

„Принцеса Корина“ пухтеше към Миконос, а Дирдри си казваше, че макар и последното пристанище да им предложи задоволителен сервиз за храна, той едва ли щеше да е на цена, която могат да си позволят.

Арнолд не спираше да я убеждава със самоувереността на мъж, врял и кипял в такива неща, че всичко ще бъде наред. След това потри носа си с пръст. Майорът и Малкълм вече бяха разбрали, че най-доброто, което могат да направят в негово присъствие е само да кимат, за да му покажат, че не са заспали.

Дирдри бе сред първите, които се спуснаха по трапа, когато акостираха на Миконос в петък сутринта. Бе казала на съпруга си, че ще обиколи магазините, докато той се оправя в банката. Джоан и съпругата на майора с удоволствие придружиха Дирдри, която вече се бе превърнала в неофициалния експерт по въпроса за гръцките керамични изделия.

Трите дами започнаха обиколката си от северния край на града, а Дирдри въздъхна облекчено, когато откри, че на Миконос има много повече магазини, отколкото на останалите острови. Освен това научи с помощта на обичайните възрастни жени, облечени в черно, че градът си имаше всепризнат майстор, чиито творби можеха да се купят само от един магазин, „Къщата на Петрос“.

Щом Дирдри намери мястото, тя прекара времето до обяд да преглежда сервизите един по един. След два часа стигна до извода, че сервизът „Делфи“, изложен в средата на магазина ще бъде гордост за всяка домакиня в Сейнт Олбънс. Тъй като той бе на двойна цена в сравнение с другите, които бе видяла на останалите острови, знаеше, че Арнолд ще го отхвърли заради сумата.

Когато трите дами си тръгнаха от магазина, за да обядват със съпрузите си, пред тях изскочи красив младеж със смачкана тениска и протрити дънки, с доста прораснала брада и попита:

— Вие англичанки ли сте?

Дирдри спря и се вгледа в наситеносините очи на младежа, но така и не му отговори. Приятелките й продължиха по калдъръмения път и ускориха крачка, преструвайки се, че непознатият не ги е заговорил. Дирдри му се усмихна, а той отстъпи, за да може тя да мине. Арнолд я бе предупредил да не започва разговори с местните.

Когато пристигнаха в ресторанта, където се бяха разбрали да се срещнат за да обядват, трите дами откриха съпрузите си да надигат бутилки вносна бира на бара. Арнолд обясняваше на майора и Малкълм защо е отказал да плати членския си внос за Консервативната партия.

— Няма да им дам и петак — настояваше разпалено той, — докато не сложат Камарата в ред.

Дирдри подозираше, че нежеланието му да плаща е свързано с провала му по време на изборите за председател на местната организация.

През следващия час Арнолд даде мнението си по какви ли не въпроси — от намалените разходи за отбраната, до пътуванията и самотните майки, все въпроси, които не одобряваше. Когато най-сетне им донесоха сметката, той прекара доста време, за да провери отново и отново всичко, което бе включено, а след това отдели още толкова време, за да пресметне кой колко трябва да даде.

Арнолд вече се бе примирил, че трябва да отдели част от следобеда, за да се заеме лично с пазаренето за сервиза, който Дирдри бе харесала. Останалите се съгласиха да тръгнат с тях и да наблюдават как действа човек, на когото предприемчивостта и находчивостта са в кръвта му.

Когато Арнолд влезе в „Къщата на Петрос“, той веднага призна, че Дирдри е открила „точното нещо“. Непрекъснато повтаряше заключението си, за да докаже, че е бил прав още от самото начало, като е настоявал тя да изчака с покупката, докато слязат на последното пристанище, преди да вземе окончателно решение. Така и не бе забелязал, че цените се бяха покачвали с всеки остров, а и Дирдри не си направи труд да му каже. Поведе го към сервиза „Делфи“, аранжиран на маса в средата на магазина и се помоли на ум. Всички се съгласиха, че наистина е прекрасен, ала когато Арнолд разбра каква е цената, поклати тъжно глава. Дирдри бе готова да недоволства, но също като клиентите му, с течение на годините бе разбрала какво означава това изражение по лицето на съпруга й. Затова се примири, че ще се наложи да се сдобие със сервиза „Фарос“ — изключителен, но далеч не така красив, а и много по-скъп от подобни сервизи на останалите четири острова.

Трите жени започнаха да подбират изделията, които възнамеряваха да купят, докато съпрузите им побързаха да ги уведомят с какви пари разполагат. След като направиха избора си, Арнолд прекара доста време в пазарлък със съдържателя на магазина. Най-сетне успя да свали двайсет процента от общата сума. След като се уточниха за цифрата, Арнолд бе изпратен да намери английска банка, за да осребри необходимите пътнически чекове. Стиснал паспортите и подписаните чекове в ръка, той се отправи в неизвестна посока, за да изпълни възложената му мисия.

Щом излезе на тротоара, младежът, който бе заговорил Дирдри, изскочи пред него и попита:

— Вие англичанин ли сте?

— Естествено — отвърна Арнолд, заобиколи го и продължи с бърза крачка, за да избегне разговора с този неугледен индивид. Както само бе казал на майора, докато обядваха, Timeo Danaos et dona ferentis[1]. Това бе бегъл спомен от часовете по латински в гимназията.

След като избра подходящата банка, Арнолд влезе направо в кабинета на управителя и осребри чековете на всички на малко по-изгоден курс, отколкото бе изложен на таблото. Доволен, че е спестил петдесет драхми, той се отправи отново към „Къщата на Петрос“.

С искрено неудоволствие видя, че младежът все още дебне на тротоара пред магазина. Арнолд реши, че няма смисъл да удостои небръснатия грубиян дори с поглед, но чу думите му.

— Искаш ли да спестиш пари, англичанино?

Арнолд застина на място, както би направил всеки, на когото предприемчивостта и находчивостта са в кръвта, обърна се и огледа по-критично наглия младеж. Канеше се да продължи когато младежът отново заговори.

— Знам къде същите керамични изделия са на половин цена.

Арнолд се поколеба отново и надникна през витрината на магазина. Приятелите му бяха седнали и очакваха завръщането му, а на щанда бяха подредени шест огромни пакета, които чакаха новия си собственик.

Арнолд се върна и погледна внимателно неграмотния чужденец.

— Грънци идва от село, наречено Калафатис — продължи младокът. — Пътуването с рейс само половинка час, а всичко на половин цена.

Докато Арнолд обмисляше чутото, ръката на младия грък се протегна с надежда. Арнолд извади банкнота от петдесет драхми от пачката, която му бяха дали в банката, готов да изгуби печалбата от смяната на валута заради информация, която правеше чест на предприемчив и находчив човек, а след това се върна гордо в магазина.

— Направих невероятно откритие — обяви той и ги привика в един ъгъл, за да сподели с тях безценната информация.

Дирдри не бе убедена, докато Арнолд не предложи:

— Ако е така, ще може да си позволим дори сервиза „Делфи“, мила. Както и да е, защо да плащаме двойно, след като единственото неудобство ще бъде едно пътуване с автобус, при това само за половин час.

Малкълм кимна в знак на съгласие, докато изслушваше мъдрите съвети на опитния си приятел, дори майорът, който бе започнал да мърмори недоволно, най-сетне бе убеден.

— Щом отплаваме за Атина рано тази вечер — заяви майорът, — трябва да се качим на следващия автобус за Калафатис.

Арнолд кимна и без да каже и дума повече поведе бандата си навън, отминавайки с безразличие пакетите, оставени на щанда.

Вече на улицата, Арнолд с облекчение разбра, че младежът, който му бе дал информацията вече не се мярка наоколо.

Застанаха на автобусната спирка, където Арнолд с неудоволствие установи, че още някои от спътниците им на кораба бяха застанали на опашка, отправили се в същата посока. Чакаха четирийсет минути под палещото слънце, докато най-сетне пристигна раздрънкан автобус. При вида му сърцето на Арнолд се сви.

— Само си помислете колко пари ще спестите — каза той, когато забеляза отчаянието по лицата на приятелите си.

Пътуването през острова може и да отнемаше половин час, ако пътуваха с рейндж ровър, който нямаше причина да спира, ала шофьорът спираше на всеки, който пожелаеше да се качи, въпреки че официално нямаше спирки. Пристигнаха в Калафатис час и двайсет минути по-късно. Дирдри бе изтощена още преди да слязат от раздрънканото возило, на Джоан цялата тази работа й бе омръзнала, а съпругата на майора я измъчваше мигрена.

— Рейс не продължава — заяви шофьорът, когато Арнолд и приятелите му заслизаха. — Тръгва на Кора един час. Последен рейс днес.

Малката банда погледнаха към тесния криволичещ път, който водеше към работилницата.

— Ако не друго, пътуването си струваше заради гледката — задъхваше се Арнолд, когато спря по средата и зарея поглед над Егейско море.

Приятелите му дори не си направиха труд да спрат и да погледнат, камо ли да споделят възторга му. След десет минути пеша достигнаха целта, а Арнолд най-сетне бе млъкнал.

Когато шестимата смазани от умора туристи влязоха в работилницата, бяха останали без дъх. Стояха като омагьосани пред красотата на многобройните полици с красиви изделия. Арнолд грейна доволно.

Дирдри веднага се зае със задачата си и бързо откри сервиза „Делфи“. Стори й се още по-прекрасен, отколкото го помнеше, ала когато погледна етикета, който висеше от черпака на супника й призля, защото откри, че цената е много малко по-ниска, отколкото в „Къщата на Петрос“.

Дирдри взе решение. Обърна се към съпруга си, който оглеждаше стойка за лули и заяви звънко, така че всички да я чуят.

— След като всичко е на половин цена, Арнолд, значи мога да купя сервиза „Делфи“?

Останалите четирима се обърнаха, за да видят как ще реагира един човек, на когото предприемчивостта и находчивостта са в кръвта. В първи момент Арнолд се поколеба, след това остави стойката за лула и каза:

— Разбира се, мила. Нали затова дойдохме тук?

Трите жени веднага се заеха да изберат каквото са си наумили и скоро на щанда се оказаха два сервиза за храна, два сервиза за чай, три вази, пет пепелника, две кани и кутия за хляб. Арнолд върна обратно стойката за лули.

Когато продавачът подаде на Арнолд сметката, той се поколеба отново, но усети погледите и на четиримата. С искрено неудоволствие обмени останалите пътнически чекове, защото дори нямаше желание да погледне към неблагоприятния курс, обявен на витрината. Дирдри не каза и дума. Малкълм и майорът подписаха своите чекове, а по лицата им личеше задоволство.

След като платиха покупките си, шестимата туристи излязоха от магазина, натоварени с пликове. Щом поеха по криволичещия път, вратата на магазина се затвори зад тях.

— Трябва да побързаме, ако искаме да хванем последния автобус — извика Арнолд, застанал на средата на пътя, за да заобиколи огромен кремав мерцедес, паркиран пред магазина. — Екскурзията си струваше — добави той и се затътри надолу по пътя. — Трябва да признаете, че ви спестих цяло състояние.

Дирдри излезе последна от магазина. Спря, за да подреди отново пликовете и с изненада забеляза, че голяма част от персонала на магазина са се подредили на опашка пред маса, отстрани на входа. Красив млад мъж със смачкана тениска и скъсани дънки раздаваше на всеки по един малък кафяв плик.

Дирдри не можеше да откъсне очи от младежа. Къде го бе виждала? Той вдигна поглед и тя се вгледа в дълбоките сини очи. В този момент си спомни. Младежът сви рамене и се усмихна. Дирдри отвърна на усмивката, взе пликовете и пое по пътеката след останалите.

Когато се качиха в автобуса, Дирдри чу хвалбите на Арнолд.

— Знаете ли, майоре, не трябваше да следвам съвета на баща си, не трябваше да се примирявам с живота на банкер. Аз съм от малкото хора, на които предприем…

Дирдри се усмихна отново и погледна през прозореца. В този момент младежът профуча покрай автобуса в огромния си кремав мерцедес.

Той се усмихна, махна й, а автобусът продължи по прашния път към Миконос.

[1] Timeo Danaos et dona ferentis (лат.) — Страхувам се от данайците и когато носят дарове. — Б.пр. ↑

ОКО ЗА ОКО

Сър Матю Робъртс, съветник на кралицата, затвори папката и я постави на бюрото пред себе си. Никак не бе доволен. Имаше желание да защитава Мери Банкс, но съвсем не бе убеден в твърдението й, че е невинна.

Сър Матю се отпусна назад в мекия кожен стол, за да обмисли случая, докато чакаше пристигането на адвоката, който му бе дал подробностите по случая, както и на младшия помощник, когото бе избрал. Докато гледаше към вътрешния двор на Мидъл Темпъл[1], се надяваше да е взел правилно решение.

На пръв поглед случаят „Кралството срещу Банкс“ бе най-обикновено дело за убийство; ала след всичко, на което Брус Банкс бе подложил съпругата си през единайсетте години на брака им, сър Матю бе убеден, че не само можеше да представи нещата като непредумишлено убийство, но ако успееше да осигури повече жени сред съдебните заседатели, да се стигне до оправдателна присъда. Беше се появило, обаче, едно усложнение.

Той запали цигари, дръпна и вдъхна дълбоко, нещо, за което жена му непрекъснато му се караше. Погледна снимката на Виктория, поставена на бюрото. Напомни му за младостта: ала Виктория винаги щеше да остане млада — смъртта се бе погрижила.

Макар и да не му се искаше, мислите му се върнаха към клиентката и молбата й за смекчаващи вината обстоятелства. Отвори отново папката. Мери Банкс твърдеше, че не бе възможно да е накълцала съпруга си с брадва, след което да го е закопала под свинарника, защото по време на убийството не само е била пациентка на местната болница, но е била и сляпа. Сър Матю дръпна отново от цигарата и в този момент на вратата се почука.

— Влез — изрева той, не защото обичаше звученето на собствения си глас, а защото вратите към кабинета му бяха толкова дълбоки, че ако не викаше, никой нямаше да го чуе.

Секретарят на сър Матю отвори вратата и обяви пристигането на господин Бърнард Касън и господин Хю Уидърингтън. Двама толкова различни мъже, помисли си сър Матю, когато влязоха в стаята, но всеки един от тях щеше да послужи за благоприятния изход на делото.

Бърнард Касън бе адвокат от старата школа — официален, изпълнителен и педантичен, невероятно коректен. Консервативният му костюм с шарка рибена кост си оставаше все същият година след година; Матю често се чудеше дали не си е купил поне пет еднакви костюма при някоя разпродажба, за да има по един за всеки ден от седмицата. Вдигна поглед към Касън над очилата. Тънките мустаци на адвоката и зализаната коса, разделена на път, му придаваше старомоден вид, който неведнъж бе заблуждавал противниците му и те си въобразяваха, че той не представлява особена заплаха. Сър Матю често бе доволен, че приятелят му никак не го бива като оратор, защото ако Бърнард бе станал защитник, Матю не би се осмелил да застане срещу него в съда.

На крачка зад Касън бе застанал помощникът, ангажиран за делото, Хю Уидърингтън. Господ очевидно не е бил в най-добро разположение на духа, когато Уидърингтън се бе появил на този свят, защото не го бе дарил нито с външен вид, нито с ум. Дори да го бе дарил с друг талант, засега не се бе проявил. След няколко неуспешни опита, Уидърингтън най-сетне получи адвокатски права, а тъй като се знаеше какъв е броят на досиетата, които му бяха възложени да подготви за различни дела, той щеше да изкарва повече пари, ако се регистрираше като безработен. Секретарят на сър Матю бе вдигнал вежди, когато името на Уидърингтън бе споменато като помощник по делото, ала сър Матю само се бе усмихнал и не бе дал никакво обяснение.

Сър Матю се изправи, загаси цигарата и покани мъжете да се настанят на празните столове от двете страни на бюрото. Изчака ги да седнат удобно и едва тогава заговори.

— Много се радвам, че приехте поканата ми, господин Касън — започна той, макар че и двамата знаеха, че подобни думи се казват само от уважение към традициите.

— За мен е удоволствие, сър Матю — отвърна възрастният адвокат и се поклони леко, за да покаже, че също уважава традициите.

— Доколкото знам не се познавате с Хю Уидърингтън, помощникът ми по случая. — Сър Матю посочи невзрачния млад адвокат.

Уидърингтън нервно докосна копринената кърпичка на сакото си.

— Преди малко се запознахме в коридора — обясни Касън. — Много се радвам, че приехте това дело, сър Матю.

Матю се усмихна на официалния начин, по който се изразяваше приятелят му. Знаеше, че Бърнард никога не би си позволил да се обърне към него на малко име, докато младият му съветник е в кабинета.

— За мен е истинско удоволствие да работя отново с вас, господин Касън. Смея да твърдя, че ми предоставихте истинско предизвикателство.

След като приключиха със задължителната размяна на любезности, възрастният адвокат извади смачкано досие от износена чанта „Гладстон“.

— След срещата с вас проведох нов разговор с клиентката си — започна той, когато отвори папката, — и я запознах с вашето мнение. Страхувам се, че госпожа Банкс ще настоява, че е невинна.

— Значи все така държи на това.

— Да, сър Матю. Госпожа Банкс подчертава, че не е възможно да е извършила убийството, защото е била ослепена от съпруга си няколко дни преди той да умре, а и по време на смъртта му е лежала в местната болница.

— Докладът на патолога не уточнява времето на смъртта — напомни сър Матю на стария си приятел. — Все пак тялото е било открито няколко седмици по-късно. Доколкото разбрах, от полицията смятат, че убийството е било извършено двайсет и четири, дори четирийсет и осем часа, преди да откарат госпожа Банкс в болница.

— И аз съм чел доклада, сър Матю — напомни му Касън, — а след това уведомих госпожа Банкс за съдържанието му. Въпреки това тя продължава да настоява, че е невинна, че съдебните заседатели ще бъдат убедени в правотата на думите й. Особено след като сър Матю Робъртс ще я защитава. Така каза, доколкото си спомням — добави с усмивка той.

— Не можете да ме изкушите, господин Касън — отвърна сър Матю и запали нова цигара.

— Обеща на Виктория… — обади се адвокатът, за момент забравил за официалното държание.

— Значи имам последен шанс да я убедя — продължи сър Матю, глух за забележката на приятеля си.

— Госпожа Банкс също се надява на последния си шанс да ви убеди — напомни му господин Касън.

— Хванахте ме — отвърна сър Матю и кимна примирено, докато гасеше в пепелника едва започната цигара. Ако играеше фехтовка със стария си приятел, нанесеният рипост щеше да реши дуела в негова полза. Прецени, че е време да премине в атака.

Отново се наведе над отворената папка отпред.

— Първо — той погледна право в Касън, така, сякаш колегата му бе на свидетелското място, — когато са изровили тялото, по яката на мъртвия е имало следи от кръвта на клиентката ви.

— Клиентката ми е съгласна с това твърдение — кимна Касън и напълно спокойно се върна към записките си. — Само че…

— Второ — прекъсна го сър Матю, преди Касън да е довършил, — когато на следващия ден е било открито оръжието на престъплението, брадва, косъм на госпожа Банкс е бил залепнал за дръжката.

— Нямаме намерение да отричаме — призна Касън.

— Нямаме голям избор. — Сър Матю се надигна от стола и започна да крачи из стаята. — Трето, когато лопатата, с която е изкопан гроба на жертвата, най-сетне е била намерена, отпечатъците на клиентката ви са били навсякъде.

— И това може лесно да се обясни — кимна Касън.

— Въпросът е дали съдебните заседатели ще приемат обяснението ни — надигна глас сър Матю, — особено след като разберат, че убитият е бил насилник, че хората от селото редовно са виждали клиентката ви или насинена, или с подуто око, понякога с рани по главата, дори веднъж е била със счупена ръка.

— Тя твърди, че това са наранявания, които е получила, докато е работила във фермата, където съпругът й е бил управител.

— Трудно ще представя истината и още по-трудно ще я докажа — заяви сър Матю и престана да обикаля из кабинета, за да се върне на стола си. — Съвсем не ни помага фактът, че единственият човек, който редовно се е отбивал във фермата, е бил пощальонът. Очевидно хората от селото не са имали желание дори да припарят до портите. — Той дръпна страница от бележките си.

— Това е улеснило убиеца, когато е нападнал Банкс — предположи Уидърингтън.

Сър Матю не успя да прикрие изненадата си, когато погледна помощника, сякаш бе забравил, че той също е в стаята.

— Интересно предположение — призна той, защото не искаше да се отнася грубо с Уидърингтън, докато все още можеше да го използва като коз за случая. — Следващият проблем, с който се сблъскваме — продължи той, — е, че клиентката ви твърди, че е ослепяла след като съпругът й я е ударил с горещия тиган. Много удобно, господин Касън, не мислите ли?

— Белегът все още се вижда ясно на лицето й — напомни му Касън. — А лекарят е напълно убеден, че тя е сляпа.

— По-лесно е да убедиш един лекар, отколкото прокурора и съдиите, видели какво ли не, господин Касън — реши сър Матю и обърна друга страница в папката. — След това разполагаме с проби от тялото — един господ знае кой ще се съгласи да изпълни тази задача — количеството стрихнин в кръвта на жертвата е можело да повали и слон.

— Такова е мнението на кралските патолози — отвърна господин Касън.

— В съда ще ми е трудно да оборя подобно заключение — заяви сър Матю, — защото прокурорът несъмнено ще накара госпожа Банкс да обясни защо е купила четири грама стрихнин от специализираната селскостопанска аптека в Рийдинг, дни преди смъртта на съпруга си. Аз, на негово място, нямаше да спра да повтарям въпроса.

— Може и да сте прав — примири се Касън и погледна записките си, — но тя обясни, че са имали проблем с плъхове, които нападали пилетата и се страхувала за останалите животни във фермата, да не говорим за деветгодишния й син.

— А, да, Рупърт. Той през всичкото време е бил в пансион, нали така? — Сър Матю замълча за момент. — Вижте, господин Касън, проблемът ми е съвсем простичък. — Той затвори папката. — Не й вярвам.

Касън изви едната си вежда.

— За разлика от съпруга, госпожа Банкс е изключително умна жена. Давате ли си сметка, че тя е успяла да заблуди вече няколко човека с тази неправдоподобна история. Ще ви призная, господин Касън, че мен няма да успее да ме подведе.

— Какво можем да направим, сър Матю, ако госпожа Банкс продължи да твърди, че това е истината и пожелае да я защитаваме? — попита Касън.

Сър Матю се надигна отново и обиколи мълчаливо стаята, след това спря рязко пред колегата си.

— Няма да е много, съгласен съм — призна той примирен. — Иска ми се, обаче, да убедя уважаемата госпожа да се признае за виновна. Така ще успеем да й извоюваме съчувствието на съдебните заседатели, особено след целия тормоз, на който е била подложена. Можем да разчитаме на някоя женска фондация или организация, която да обгради сградата на съда по време на делото. Който и съдия да издаде неприемлива присъда на Мери Банкс, ще бъде описан като шовинист, ще започнат приказки, че това е сексуална дискриминация, а водещите журналисти ще раздухат проблема. За броени седмици ще я изкарам от затвора. Не, господин Касън, трябва да я накараме да се признае за виновна.

— Как е възможно все още да се надявате, след като тя упорито настоява, че е невинна? — попита Касън.

По лицето на сър Матю трепна усмивка.

— Двамата с господин Уидърингтън имаме план, нали, Хю? — обърна се той към Уидърингтън за втори път.

— Да, сър Матю — отвърна младият адвокат, доволен, че някой се интересува от мнението му, макар и по този доста елементарен начин.

Тъй като сър Матю не разясни какъв е планът, Касън не настоя.

— И кога можем да се видим с клиентката? — попита сър Матю и насочи вниманието си към по-възрастния адвокат.

— Единайсет в понеделник удобно ли ще ви бъде? — попита Касън.

— Тя къде е в момента? — попита сър Матю, докато ровеше в дневника си.

— В „Холоуей“ — отвърна Касън.

— Значи в понеделник в единайсет ще бъдем в „Холоуей“ — заяви сър Матю. — Честно да ви кажа, нямам търпение да се срещна с госпожа Мери Банкс. Тази жена е невероятно смела, да не говорим, че има впечатляващо въображение. Помнете ми думите, господин Касън, тя ще се окаже достоен противник на всеки съдия.

Когато сър Матю влезе в стаята за разпити в затвора „Холоуей“ и видя Мери Банкс за пръв път, той се стъписа. Беше прочел в материалите по случая, че е на трийсет и седем, ала крехката сивокоса жена, отпуснала ръце на скута си, приличаше поне на петдесет. Едва когато забеляза фините й скули и слабо тяло, той разбра, че някога е била красива.

Сър Матю остави Касън да седне срещу нея на обикновена метална маса, поставена в средата на иначе празната стая, боядисана в кремаво. На стената се виждаше малък прозорец с решетка, който осветяваше клиентката. Сър Матю и помощникът му се настаниха от двете страни на съветника по случая. Адвокатът си сипа шумно чаша кафе.

— Добър ден, госпожо Банкс — поздрави Касън.

— Добър ден, господин Касън — отвърна тя и се обърна в посоката, от която долетя гласът. — Кого водите?

— А, да, госпожо Банкс, придружава ме сър Матю Робъртс, съветник на Кралицата, който ще бъде ваш защитник.

Тя кимна дискретно с глава, когато сър Матю се надигна от стола, пристъпи напред и също поздрави:

— Добър ден, госпожо Банкс — и рязко изпружи дясната си ръка напред.

— Добър ден, сър Матю — отвърна тя без дори мускул да трепне по лицето й, все още обърната към Касън. — Искрено се радвам, че вие ще ме защитавате.

— Сър Матю иска да ви зададе няколко въпроса, госпожо Банкс — обади се Касън, — за да прецени какъв е най-добрият подход във вашия случай. Той ще поеме ролята на прокурор, така ще добиете представа как ще протекат нещата, когато сте на подсъдимата скамейка.

— Разбирам — кимна госпожа Банкс. — Готова съм да отговоря на всички въпроси на сър Матю. Сигурна съм, че няма да е трудно човек с неговия опит и умения да докаже, че слаба сляпа жена не би могла да убие и насече един агресивен стокилограмов мъж.

— Не и ако агресивният стокилограмов мъж е отровен, преди да бъде насечен — отвърна тихо сър Матю.

— Това е доста добро постижение за жена в болница на осем километра от мястото, където е било извършено престъплението — отвърна госпожа Банкс.

— Ако престъплението наистина е било извършено тогава — долетя незабавно отговорът на сър Матю. — Вие твърдите, че слепотата ви е била причинена от удар в главата.

— Така е, сър Матю. Съпругът ми грабна тигана от печката, докато приготвях закуската, и ме удари с него. Аз се наведох, но ръбът ме удари от лявата страна на лицето. — Тя докосна белег над лявото око, който личеше, че ще остане там цял живот.

— Какво се случи след това?

— Припаднала съм и съм се строполила на пода в кухнята. Когато се свестих, усетих, че в стаята има още някой. Нямах представа кой е, докато не проговори и тогава познах гласа на Джак Пембридж, пощальонът. Той ме пренесе до пикапа си и ме откара в местната болница.

— И докато сте била в болница, полицията е открила тялото на мъртвия ви съпруг.

— Точно така, сър Матю. След като прекарах почти две седмици в Паркмийд, помолих свещеника, който ме посещаваше всеки ден, да намине да види как се оправя Брус, докато е сам.

— Не ви ли се стори необичайно, че съпругът ви не идва да ви види, докато сте в болница? — попита сър Матю и едва забележимо побутна чашата с кафе към края на масата.

— Не. Няколко пъти бях заплашвала да го напусна, така че…

Чашата падна от масата и се разби шумно на каменния под. Сър Матю не откъсна очи нито за миг от госпожа Банкс.

Тя скочи нервно, но така и не се обърна по посока на счупената чаша.

— Добре ли сте, господин Касън? — попита тя.

— Аз съм виновен — отвърна сър Матю. — Много съм непохватен.

Касън потисна усмивката си. Уидърингтън не трепваше.

— Продължете, моля — подкани я сър Матю, наведе се и започна да събира парченцата порцелан, пръснати по пода. — Започнахте да казвате „Така че…“.

— А, да — сети се госпожа Банкс. — На Брус щеше да му е все едно дали ще се върна във фермата, или не.

— Ясно — отвърна сър Матю след като бе поставил счупените парчета на масата. — А как ще ми обясните защо полицията е открила ваш косъм на дръжката на брадвата, използвана, за да бъде насечено тялото на съпруга ви.

— Мога, сър Матю. Нацепих дърва за печката, преди да се захвана със закуската.

— В такъв случай трябва да ви попитам защо няма ваши отпечатъци по дръжката на брадвата, госпожо Банкс.

— Защото бях с ръкавици, сър Матю. Ако някога сте работили във ферма в средата на октомври, сигурно знаете какъв е студ в пет сутринта.

Този път Касън си позволи да се усмихне.

— Ами кръвта по яката на съпруга ви? Според съдебния следовател капките съвпадат с вашата кръв.

— Ще откриете моя кръв по много неща в къщата, ако се огледате внимателно, сър Матю.

— Ами лопатата, онази, по която отпечатъците ви са навсякъде? Копахте ли, преди да започнете да приготвяте закуската?

— Не съм, но имах причина да я използвам всеки ден предишната седмица.

— Ясно — отвърна сър Матю. — Нека сега да се насочим към нещо, което предполагам не сте правили всеки ден, по-точно покупката на стрихнина. Първо, госпожо Банкс, защо ви е било необходимо такова голямо количество? Второ, защо е трябвало да изминете цели четирийсет и пет километра чак до Рийдинг, за да го купите?

— През четвъртък пазарувам в Рийдинг — обясни госпожа Банкс. — Няма друга, по-близка селскостопанска аптека.

Сър Матю се намръщи и се надигна от стола. Започна бавно да обикаля госпожа Банкс, докато Касън наблюдаваше очите й. Те така и не трепваха.

Когато сър Матю застана зад клиентката си, погледна колко е часът. Беше станало единайсет и седемнайсет. Знаеше, че трябва много точно да следи времето, защото колкото и да не му бе приятно, вече бе разбрал, че се е сблъскал не само с невероятно умна жена, но и с изумително хитра и изобретателна клиентка. Ами да, мислеше си той, живяла е единайсет години с тип като Брус Банкс и е трябвало да бъде хитра и изобретателна, за да оцелее.

— Все още чакам да ми обясните защо ви е трябвало такова огромно количество стрихнин — попита той, все още зад клиентката.

— Губехме много от пилетата — отвърна госпожа Банкс, без да помръдне глава. — Съпругът ми мислеше, че са плъхове, затова ми каза да купя това количество и така да ги ликвидираме. „Веднъж и завинаги“, това бяха точните му думи.

— Така стана, че той бе ликвидиран „веднъж и завинаги“ — несъмнено със същата отрова — уточни с тих глас сър Матю.

— Освен това се притеснявах за Рупърт — призна госпожа Банкс, без да обръща внимание на сарказма на защитника си.

— Само че по това време синът ви е бил на училище, нали така?

— Точно така, сър Матю, но го очаквахме да се върне за кратка ваканция онзи уикенд.

— Преди пазарувахте ли от същата селскостопанска аптека?

— Редовно — отвърна госпожа Банкс, докато сър Матю продължи да обикаля и отново застана пред нея. — Ходя поне по веднъж в месеца и съм сигурна, че управителят ще потвърди.

Сър Матю мълчеше и едва устояваше на изкушението да погледне часовника си. Оставаха секунди. След миг вратата в далечния край на стаята се отвори със замах и влезе момче на около девет години. Тримата наблюдаваха внимателно клиентката, докато детето пристъпваше безшумно към нея. Рупърт Банкс спря пред майка си и се усмихна, ала тя не реагира. Той изчака още десет секунди, след това се обърна и излезе, точно както бе инструктиран. Очите на госпожа Банкс останаха зареяни някъде между сър Матю и господин Касън.

Усмивката по лицето на Касън започна да излъчва задоволство.

— Има ли още някой в стаята? — попита госпожа Банкс. — Стори ми се, че вратата се отвори.

— Не — отвърна сър Матю. — Единствено ние двамата с господин Касън сме в стаята. — Уидърингтън не трепваше.

Сър Матю започна да обикаля госпожа Банкс за последен път. Вече бе почти убеден, че не е бил прав в подозренията си. Когато застана точно зад нея, кимна на помощника си, който продължаваше да седи пред нея.

Уидърингтън извади копринената кърпичка от джоба на сакото, разви я бавно и я разстла на масата. Госпожа Банкс не реагира. Уидърингтън протегна пръстите на дясната си ръка, сведе леко глава и изчака секунда, преди да покрие дясното си око с длан. Без предупреждение измъкна окото от леглото му и го постави в средата на кърпичката. Остави го на масата цели трийсет секунди, чак след това се зае да го лъска. Сър Матю завърши кръга и щом седна забеляза, че по челото на госпожа Банкс са избили капки пот.

Когато Уидърингтън приключи с почистването на стъкленото око с форма на бадем, той вдигна бавно глава, извъртя лице към нея и постави окото обратно на мястото му. Госпожа Банкс веднага се извърна. Успя да се овладее бързо, но беше късно.

Сър Матю се надигна от стола и се усмихна на клиентката си. Тя отвърна на усмивката.

— Трябва да призная, госпожо Банкс — заговори той, — че ще се чувствам много по-спокоен, ако пледираме виновна за убийство.

[1] Мидъл Темпъл — една от четирите съдебни палати в Лондон. — Б.пр. ↑

ЖЕНА КАТО ЗА МЕН

Възможно ли бе да съществува такава красота?

Карах по Олдуич на път за работа, когато я видях. Качваше се по стълбите към театър „Олдуич“. Ако бях задържал поглед още миг, щях да блъсна колата пред мен, но преди да успея да се убедя, че не е видение, тя се бе сляла с множеството почитатели на театъра.

От лявата страна забелязах свободно място, на което да паркирам, така че в последния момент извих волана за обратен завой, без дори да дам мигач, а автомобилът зад мен наду възмутен клаксона. Изскочих от колата и затичах към театъра, макар да знаех, че е почти невъзможно да я открия сред множеството, че дори и да я откриех, тя сигурно имаше или приятел, или съпруг, който щеше да се окаже поне метър и деветдесет, съвършено копие на Харисън Форд.

Щом пристигнах във фоайето, огледах бъбривото множество. Бавно се завъртях в кръг, но така и не успях да я видя. Дали да не се опитам да си купя билет, питах се аз. Тя можеше да е къде ли не — на партера, на първи балкон, дори на втори. Дали да не обиколя редовете, за да я намеря? След това се сетих, че няма да ме допуснат да вляза, ако не покажа билет.

В този момент я видях. Беше се наредила на опашка пред гишето за билети и редът й идваше. Зад нея чакаха още двама, млада жена и мъж на средна възраст. Бързо застанах отзад, точно когато дойде нейният ред. Наведох се напред и се опитах да чуя какво казва, но успях да доловя единствено отговора на касиера:

— Малко вероятно, защото завесата се вдига след няколко минути, госпожо — каза той. — Ако го оставите, ще се постарая да уредя нещата.

Тя благодари и се отправи към партера. Първото ми впечатление се оказа вярно. От главата до краката тя бе самото съвършенство. Не можех да откъсна очи от нея и забелязах, че въздейства по същия начин на още неколцина мъже във фоайето. Искаше ми се да им кажа да не си хабят силите. Нима не разбираха, че е с мен? По-точно, щеше да е с мен на края на вечерта.

След като се скри от погледа ми, проточих врат, за да надникна към гишето. Билетът й бе оставен отстрани. Въздъхнах облекчено, когато младата жена подаде кредитна карта и взе четири билета за първия балкон.

Започнах да се моля мъжът пред мен да не се е наредил, за да си купи единичен билет.

— Имате ли един билет за представлението тази вечер? — попита той с надежда, тъкмо когато чухме предупредителния звънец, който напомняше, че остават три минути до началото на представлението.

Касиерът се усмихна.

Аз се намръщих. Дали да не го наръгам с нож в гърба, да го ритна в слабините, или просто да му кажа всички обидни неща, които ми хрумнат?

— Къде предпочитате, господине? На първи балкон, или на партера?

Не казвай партера, опитвах се да му внуша аз. Кажи на балкона, на балкона кажи.

— Партер — помоли той.

— Останало е място край пътеката — обясни мъжът на гишето и провери отново на екрана на компютъра.

Какво облекчение ме обзе, когато се сетих, че театърът се опитва да продаде своите останали билети, преди да започне да се занимава с върнатите билети на публиката. Ами сега, чудех се аз, как да се измъкна?

Докато мъжът пред мен плати билета, аз вече бяха намислил и дори репетирал думите, които се надявах да ме спасят.

— Слава богу. Мислех, че няма да успея — започнах аз и се опитах да покажа, че съм останал съвсем без дъх.

Мъжът на гишето вдигна поглед към мен. По всичко личеше, че встъпителните ми слова съвсем не са го впечатлили.

— Какво движение само! А после не успях да намеря къде да паркирам. Сигурно приятелката ми се е отказала да ме чака. Случайно да е върнала билета при вас?

Думите ми съвсем не го убедиха. Монологът ми очевидно не бе успял да му въздейства.

— Можете ли да я опишете? — попита подозрително той.

— Късо подстригана черна коса, кестеняви очи, червена копринена рокля, която…

— А, да, спомням си я — отвърна той и ми се стори, че въздъхна. Взе билета, оставен отстрани и ми го подаде.

— Благодаря ви — казах аз и се опитах да покажа колко съм доволен, че прекъсна встъпителните ми думи от описанието.

Забързах към партера и дръпнах плик, оставен на перваза пред гишето.

Проверих цената на билета: двайсет лири. Извадих две банкноти от по десет лири от портфейла си, пъхнах ги в плика, близнах го, за да се залепи и притиснах.

Момичето на входа провери билета ми.

— Шести ред от дясната страна.

Тръгнах бавно по пътеката, докато най-сетне я забелязах. Седеше до незаето място в средата на реда. Докато се промъквах покрай краката на седналите, тя се обърна и ми се усмихна, очевидно доволна, че някой е купил билета й.

Отвърнах на усмивката и побързах да й подам плика с двайсетте лири, а след това се настаних до нея.

— Касиерът ме помоли да ви дам това.

— Благодаря ви. — Тя пъхна плика в официалната си чантичка.

Тъкмо се канех да започна с първата си реплика от второ действие, когато светлините угаснаха и завесата се вдигна, за да започне първо действие от истинското представление. В този момент разбрах, че нямам никаква представа коя пиеса ще гледаме. Погледнах към програмата в скута й и прочетох „Посещение на инспектор“ от Джи Би Пристли.

Спомних си, че критиците бяха във възторг от постановката, още при премиерата в Националния театър, а за изпълнението на Кенет Кранъм имаше само суперлативи. Опитах се да се съсредоточа над действието.

Въпросният инспектор надничаше в дома на едуардианско семейство, които приготвяха вечерята и се канеха да празнуват годежа на дъщеря си.

— Мислех си за нова кола — обясняваше бащата на бъдещия си зет, докато младият пухтеше с пура.

Щом спомена думата „кола“, аз тутакси си спомних, че бях зарязал моята пред театъра. Дали не спрях на двойна непресечена жълта линия? Дали не бе по-зле? Да върви по дяволите. Да я вдигнат ако искат, заслужаваше си заради красавицата до мен. Публиката се разсмя, аз също, за да създам впечатление, че следя действието. Ами плановете ми за вечерта? Всички щяха да се чудят защо не съм се появил. Разбрах, че по време на антракта няма да успея да си тръгна, нито пък ще имам възможност да проверя какво е станало с колата, нито да се обадя, за да обясня защо не съм се появил, тъй като тогава бе единствената ми възможност да пристъпя към действие.

Пиесата бе очаровала цялата публика, докато аз упражнявах на ум собствения си сценарий, който трябваше да влезе в действие по време на антракта между първо и второ действие. За мое огромно съжаление трябваше да се вместя в крайно недостатъчното време от петнайсет минути, така че можех да разчитам единствено и само на премиерата.

Когато в края на първо действие завесата се спусна, вече бях готов. Изчаках аплодисментите да утихнат и се обърнах към нея.

— Колко оригинална постановка — започнах аз. — Изключително модернистична. — Спомних си, че един критик бе използвал точно тези думи. — Невероятен късмет, че успях да си осигуря място в последния момент.

— И аз имах късмет — отвърна тя. Окуражих се. — Искам да кажа, че се намери човек, който да си търси билет в последния момент.

Кимнах.

— Казвам се Майкъл Уитакър.

— Ана Таунзенд. — Тя ме дари с топла усмивка.

— Искате ли нещо за пиене? — попитах аз.

— Благодаря, с удоволствие.

Станах и я поведох през шумното множество, отправило се към бара. От време на време се озъртах назад, за да се уверя, че ме следва. Кой знае защо се страхувах, че няма да е там, ала всеки път, когато се обръщах, тя ми отправяше вече познатата лъчезарна усмивка.

— Какво ще пиете? — попитах отново аз, когато доближихме бара.

— Сухо мартини, ако обичате.

— Изчакайте ме тук, връщам се след малко — обещах аз и се зачудих колко ли безценно време ще пропилея, докато чакам на опашка на бара. Извадих банкнота от пет лири и я задържах на видно място, с надеждата барманът да се опомни, щом види какъв щедър бакшиш го очаква. Той, разбира се, забеляза парите, но ми се наложи да изчакам четирима клиенти, преди да успея да получа сухото мартини и уиски с лед за мен. Барманът не заслужаваше бакшиша, който му оставих, но нямах повече време за губене и не изчаках рестото.

Отнесох напитките в далечния край на фоайето, където Ана четеше програмата, докато ме чакаше. Беше застанала край прозореца в стилната червена рокля, а светлината подчертаваше слабата й елегантна фигура.

Подадох й сухото мартини, притеснен, че ценните минути изтичат.

— Благодаря. — Дари ме с поредната обезоръжаваща усмивка.

— Как стана така, че имахте свободен билет? — попитах аз, докато тя отпиваше.

— Партньорът ми го задържаха. Изникна спешен случай в последния момент — обясни тя. — Това е един от проблемите, когато си лекар.

— Жалко. Изпусна забележителна пиеса — продължих аз с надеждата да се уверя дали партньорът наистина е мъж.

— Така е — отвърна Ана. — Опитах се да купя билети, докато все още я даваха в Националния театър, но бяха продадени за всички представления, когато бях свободна, така че щом един приятел ми предложи двата билета в последния момент, не изпуснах възможността. След няколко седмици я свалят. — Тя отпи нова глътка от мартинито. — Ами вие? — попита тя, когато чухме звънеца три минути преди началото на второ действие.

В сценария ми не беше предвиден подобен отговор.

— Аз ли?

— Да, Майкъл — отвърна тя шеговито. — Как стана така, че търсиш един билет в последния момент?

— Шарън Стоун беше заета тази вечер, а пък принцеса Даяна ми съобщи в последния момент, че би дошла с удоволствие, ала се старае да не се показва много-много. — Ана се разсмя. — Истината е, че прочетох рецензиите на критиците и се отбих с надеждата да си намеря изостанал билет.

— А си намери и изоставена жена — отвърна Ана, когато звънецът две минути преди началото на действието зазвуча.

Аз не бих се осмелил да включа подобна дръзка реплика в сценария си. Дали това в очите й не бяха шеговити искрици?

— И още как — отвърнах в същия дух аз. — И ти ли си лекарка?

— Защо и аз? — попита Ана.

— Като партньора — уточних аз, защото не бях сигурен дали тя продължава да се шегува.

— Да. Джи пи съм във Фулъм. Трима лекари държим практиката, но се оказа, че само аз мога да дойда тази вечер. А ти с какво се занимаваш, когато не придружаваш Шарън Стоун или принцеса Даяна?

— В ресторантьорския бизнес съм — отвърнах аз.

— Това е работа, в която часовете са още по-неблагоприятни, отколкото при лекарите — отвърна Ана заедно със звънеца за последната минута.

Надникнах в лешниковите очи и ми се прииска да й предложа да зарежем второто действие. Пиесата наистина беше великолепна, ала единственото ми желание беше да прекарам остатъка от вечерта с нея, не натъпкан в препълнената зала с още осем хиляди зрители.

— Не е ли така?

Опитах се да си спомня какво бе казала.

— Смея да кажа, че при нас оплакванията на клиентите са значително повече, отколкото при вас — бе единственото, което успях да кажа.

— Съмнявам се — заяви остро Ана. — Ако си жена лекар и не излекуваш пациентите за два дни, веднага решават, че не си достатъчно квалифицирана.

Засмях се и допих уискито, а по високоговорителя избумтя глас:

— Моля уважаемата публика да заеме местата си за второ действие.

— Трябва да се връщаме — подкани ме Ана и остави празната си чаша на най-близкия перваз.

— Май да — съгласих се аз с нежелание и я поведох в обратната посока на изхода, към който така ми се искаше да поемем.

— Благодаря за мартинито — обърна се към мен тя, когато седнахме.

— Малка компенсация — отвърнах аз.

Тя вдигна любопитно очи.

— За хубавото място — обясних аз.

Тя ми се усмихна, докато се промъквахме и настъпвахме пръстите на вече седналите зрители. Тъкмо се канех да подхвърля нещо, когато светлините угаснаха.

По време на второто действие се обръщах към Ана всеки път, когато в залата избухваше смях и от време на време тя ме даряваше с топлата си усмивка. Истинският успех за мен дойде към края на действието, когато детективът показа на дъщерята снимка на мъртвата жена. Момичето изписка пронизително и осветлението неочаквано загасна.

Ана сграбчи ръката ми, но след това бързо я пусна и се извини.

— Няма защо — прошепнах аз. — Самият аз едва се въздържах да не направя същото. — Тъй като не виждах, не разбрах каква бе реакцията й.

Миг по-късно на сцената звънна телефон. Публиката знаеше, че се обажда детективът, но пък не знаеха какво се кани да каже. Последната сцена развълнува всички.

След като светлините угаснаха за последен път, актьорите излязоха на сцената и съвсем заслужено приеха бурните овации, докато публиката ги призоваваше отново и отново.

Когато най-сетне спуснаха завесата, Ана се обърна към мен.

— Забележителна постановка. Толкова се радвам, че не я изпуснах. Още по-хубаво е, че не ми се наложи да я гледам сама.

— И аз се радвам — казах й аз, без да споменавам, че не съм имал никакво намерение да прекарвам вечерта в театъра.

Излязохме на пътеката между редовете и се сляхме с останалите зрители, също като река, понесла се бавно напред. Изгубихме ценни минути, за да обсъждаме качествата на актьорите, въздействащата интерпретация на режисьора, мрачната потискаща обстановка, дори едуардианските костюми, докато най-сетне се добрахме до двойните врати, които щяха да ни върнат в истинския свят.

— Сбогом, Майкъл — обърна се към мен Ана. — Благодаря ти за приятната вечер. — Тя ми подаде ръка.

— Довиждане — отвърнах аз и отново се вгледах в лешниковите очи.

Тя се обърна, за да си тръгне и аз се зачудих дали ще я видя някога отново.

— Ана — повиках я аз.

Тя извърна поглед към мен.

— Ако нямаш планове, мога ли да те поканя на вечеря…

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

Предлагам на читателите четири различни края.

Можете да ги прочетете и четирите, или да си изберете един, който най-много ви допада. Ако решите да прочетете и четирите, направете го в реда, който са написани:

1. Невероятна

2. Женена

3. Неподходяща

4. Истинска мечта

НЕВЕРОЯТНА

— Благодаря ти, Майкъл, с удоволствие.

Усмихнах се открито, тъй като не успях да прикрия радостта си.

— Чудесно. Знам един малък ресторант малко по-надолу и мисля, че ще ти хареса.

— Супер — съгласи се Ана и вплете пръсти с моите. Поведох я през множеството.

Докато вървяхме по Олдуич, Ана бъбреше възхитено за пиесата и я сравняваше с друга чудесна постановка, която бе гледала в Хеймаркет преди няколко години.

Когато стигнахме на „Странд“, посочих огромна сива двойна врата от другата страна на улицата.

— Това е — посочих аз.

Използвахме червения светофар, за да се промъкнем сред спрелите коли, а щом стигнахме на отсрещния тротоар, аз отворих двойната врата, за да влезе Ана. Заваля тъкмо когато влизахме. Поведох я надолу по стълбите към бръмналия от разговори ресторант, повечето посетители бяха излезли от театрите. Сервитьорите се стрелкаха из залата, понесли чинии и в двете ръце и обслужваха маса след маса.

— Ще се изненадам, ако успееш да намериш маса — отбеляза Ана, докато оглеждаше клиентите, скупчили се на бара, изпълнени с нетърпеливо очакване някой да освободи маса.

Отправих се към „Резервации“. Оберкелнерът, който приемаше поръчка, се втурна към мен.

— Добър вечер, господин Уитакър — каза той. — Колко човека сте?

— Само двама.

— Последвайте ме, ако обичате — покани ме Марио и ни поведе към обичайната ми маса в далечния край на залата.

— Още едно сухо мартини? — попитах я аз, когато седнахме.

— Не, благодаря — отвърна тя. — Мисля, че ще изпия чаша бяло вино с вечерята.

Кимнах, а Марио ни подаде менютата. Ана огледа своето, а аз изчаках няколко секунди, преди да я попитам дали си е харесала нещо.

— Да — погледна ме тя. — Засега ще се спра на фетучини и чаша червено вино.

— Чудесно — кимнах аз. — И за мен същото. Сигурна ли си, че не искаш ордьовър?

— Не, Майкъл, благодаря. Вече съм на възраст, когато не мога да си поръчвам всичко, което ме изкушава.

— И аз така — признах веднага. — Налага ми се да играя скуош три пъти в седмицата, за да се поддържам във форма — казах й аз, когато Марио се върна.

— Два пъти фетучини — започнах аз — и бутилка…

— Половин бутилка, ако обичаш — прекъсна ме Ана. — Аз ще изпия само една чаша. Утре сутринта имам задачи отрано, така че не бива да прекалявам.

Кимнах и Марио забърза, за да изпълни поръчката. Погледнах Ана право в очите.

— Често съм се питал какви са лекарките — започнах аз и веднага разбрах, че звуча банално.

— Дали сме нормални ли?

— Нещо такова.

— Нормални жени сме, като се изключи, че всеки ден ни се налага да гледаме съблечени мъже. Уверявам те, Майкъл, че повечето са с наднормено тегло и не са никак привлекателни.

В този момент ми се прииска да бях два-три килограма по-малко.

— Много ли са мъжете, на които им стиска да се заглеждат по лекарка?

— Намират се — призна Ана. — Но пък повечето ми пациенти са жени. Има и интелигентни, чувствителни и много внимателни мъже, които приемат, че една жена може да ги излекува не по-зле от мъж.

Усмихна се, когато ни поднесоха фетучините. След това Марио ми показа етикета на бутилката вино, която бе избрал. Кимнах доволно. Бе избрал реколта, която напълно отговаряше на красотата на Ана.

— Ами ти? — попита Ана. — Какво точно означава да си „в ресторантьорския бизнес“?

— Занимавам се с управление — отвърнах аз и чак тогава отпих от виното. Кимнах отново и Марио сипа на Ана, след това доля моята чаша.

— Поне напоследък се занимавам с тази работа. Започнах като сервитьор — разказвах аз, докато Ана отпиваше вино.

— Великолепно вино — отбеляза тя. — Толкова е хубаво, че може да помоля за втора чаша.

— Радвам се, че ти харесва. Това е Бароло.

— Значи си започнал като сервитьор…

— Точно така, след това около пет години работих в кухнята, докато накрая преминах в управата. Как са фетучините?

— Великолепни. Почти се топят в устата. — Тя отпи нова глътка вино. — Значи след като вече не готвиш, не си сервитьор, с какво точно се занимаваш?

— В момента съм управител на три ресторанта в Уест Енд, което означава, че непрекъснато снова от единия в другия, в зависимост от това къде е кризата.

— Прилича на дежурството при нас — усмихна се Ана. — Къде беше най-голямата криза днес?

— Днес, слава богу, не беше типичен ден откъм проблеми — отвърнах разпалено аз.

— Много ли беше тежко? — попита тя.

— Страхувам се, че да. Тази сутрин главният готвач си отряза върха на пръста и няма да бъде на работа поне две седмици. Оберкелнерът във втория ресторант излезе в отпуска, твърди, че е болен от грип, освен това се наложи да уволня бармана в третия, защото много пипаше. Барманите винаги пипат, разбира се, но в този случай клиентите бяха започнали да забелязват. — Замълчах. — Въпреки това не бих се впуснал в друг бизнес.

— При тези обстоятелства не мога да повярвам, че си успял да се откъснеш от работа.

— Истината е, че не трябваше да го правя, само че… — Поколебах се, приведох се напред и долях чашата на Ана.

— Само че какво? — попита тя.

— Да ти кажа ли истината? — попитах аз и сипах остатъка от виното в своята чаша.

— Мисля, че ще я преглътна — кимна тя.

Оставих празната бутилка отстрани на масата, поколебах се отново, но това бе само за миг.

— Пътувах към един от ресторантите, когато те видях да влизаш в театъра. Загледах се в теб и за малко не блъснах колата отпред. След това направих обратен завой насред улицата, защото забелязах свободно място за паркиране и колата зад мен за малко да ме сплеска. Изскочих, затичах след теб и огледах навсякъде, докато най-сетне те забелязах на опашката пред гишето за билети. Наредих се и аз и видях как подаде свободния билет. След като се скри от погледа ми, казах на касиера, че не си ме очаквала да се появя навреме, затова сигурно си върнала билета ми. След като те описах, което можех да направя в най-големи подробности, той ми го даде, макар че не му стана особено приятно.

Ана остави чашата вино и ме погледна с невярващи очи.

— Радвам се, че се е вързал на разказа ти — призна тя. — Чудя се дали аз да повярвам.

— Да, трябва да ми повярваш, защото пъхнах две банкноти от по десет лири в плика и седях до теб по време на пиесата. Останалото го знаеш. — Изчаках да видя как ще реагира.

Известно време тя мълча.

— Поласкана съм — отвърна най-сетне тя и докосна ръката ми. — Не предполагах, че все още има романтици на този свят. — Тя стисна пръстите ми и ме погледна в очите. — А ще ми кажеш ли какво си намислил до края на вечерта?

— Дотук нищо не беше планирано — признах аз. — Затова беше толкова свежо и приятно.

— Караш ме да се чувствам като бонбон „Афтър ейт“ — засмя се Ана.

— Мога да измисля поне три отговора — отвърнах аз, когато Марио се появи, малко разочарован заради недоядената ни вечеря.

— Хареса ли ви вечерята, господине? — попита притеснен той.

— Беше наистина чудесна — отвърна Ана, без да откъсва очи от мен.

— Искаш ли кафе? — попитах я аз.

— Да — съгласи се тя. — Защо не го изпием някъде другаде, където има по-малко хора.

Бях така изненадан, че ми трябваха няколко секунди, за да се опомня. Усещах, че губя контрол. Ана стана и ме подкани.

— Тръгваме ли?

Кимнах на Марио, а той само се усмихна.

Щом излязохме отново на улицата, тя преплете пръсти с моите и се върнахме по Олдуич към театъра.

— Вечерта беше прекрасна — призна тя, когато стигнахме на мястото, където си бях оставил колата. — Докато ти не се появи, денят бе толкова скучен, но ти го промени напълно.

— И за мен денят не беше блестящ — признах на свой ред аз. — Не са много случаите, когато съм прекарвал толкова добре. Къде предпочиташ да пием кафе? В „Анабелс“? Какво ще кажеш да опитаме новия клуб „Дорчестър“?

— Ако нямаш съпруга, у вас. Ако имаш…

— Нямам — отвърнах веднага аз.

— Решено — усмихна се тя, докато отварях вратата на беемвето.

След като тя се настани, обиколих автомобила и се настаних зад волана. Едва сега забелязах, че фаровете са били запалени, а ключовете — забравени на таблото.

Завъртях ключа и двигателят веднага измърка.

— Този ден май късметът ми работи — зарадвах се аз.

— Моля? — попита Ана и се обърна към мен.

— Извадихме късмет, че не ни наваля — отвърнах аз, когато забелязах няколко капки на предното стъкло. Веднага включих чистачките.

На път към Пимлико, Ана ми разказа за детството си в Южна Франция, където баща й преподавал английски в мъжка гимназия. Не можах да спра да се смея, докато си спомняше дните, когато е била единствено момиче сред двеста френски тийнейджъри. С всеки миг тази жена ме очароваше все повече и повече.

— Защо се върна в Англия? — попитах аз.

— Майка ми е англичанка, разведе се с баща ми — той беше французин, а и имах възможност да запиша медицина в „Сейнт Томас“.

— Не ти ли липсва Южна Франция, особено във вечери като тази? — попитах аз и в същия миг над нас изтрещя гръм.

— Не знам — каза тя. — А и англичаните се научиха да готвят, така че тук стана доста цивилизовано.

Усмихнах се и се зачудих дали не се шегува отново, този път с мен.

Разбрах веднага.

— Между другото — обърна се тя към мен. — Вечеряхме в един от твоите ресторанти, нали?

— Да — признах смутено аз.

— Сега вече ми е ясно как успя да уредиш маса в препълненото заведение, защо сервитьорът донесе виното, без дори да те попита какво предпочиташ, да не говорим, че си тръгнахме, без да платиш.

Започнах да се чудя дали винаги ще бъде на крачка пред мен.

— И кой точно беше? С липсващия сервитьор, с главния готвач с четири пръста и половина, или бармана мошеник?

— С бармана мошеник — отвърнах през смях аз. — Днес следобед го уволних и много се страхувам, че заместникът му не се справя — обясних аз и завих надясно по Милбанк, за да намеря свободно място за паркиране.

— А пък аз си мислех, че съм привлякла вниманието ти — въздъхна Ана. — Ти цялата вечер си надничал през рамото ми и си оглеждал какви ги върши новият барман.

— Не беше през цялото време — оправдах се аз, докато паркирах на единственото свободно място близо до нас. Слязох от колата и заобиколих, за да отворя вратата на Ана, преди да я поведа към дома си.

Щом затворих вратата, Ана обви врата ми и ме погледна в очите. Наведох се и я целунах за пръв път. Когато се отдръпна, предложи:

— Какво ще кажеш да пропуснем кафето, Майкъл?

Свалих си сакото и я поведох на горния етаж към спалнята с надеждата днес да не е бил свободният ден на чистачката. Когато отворих вратата, с облекчение видях, че леглото е оправено, а стаята е чиста.

— Връщам се след малко — обясних аз и се пъхнах в банята.

Докато си миех зъбите, започнах да се питам дали не сънувам. Дали когато се върна в спалнята няма да разбера, че тя не съществува? Поставих четката за зъби в чашата и се върнах в спалнята. Къде беше тя? Очите ми попаднаха на дрехите, разхвърляни край леглото. Тя бе отпуснала глава на възглавницата. Беше покрита само с чаршаф.

Съблякох се бързо, хвърляйки дрехите където ми попадне, загасих лампата и оставих да светят само нощните лампи. Пъхнах се под чаршафа при нея. Трябваха ми няколко секунди да я погледам, преди да я притисна до себе си. Бавно проучвах тялото й, а тя започна да ме целува отново. Не можех да повярвам, че тази невероятна жена е моя. Докато се любехме, си казах, че не искам никога да си отива.

Тя остана смълчана и отпусната в прегръдките ми. Аз заговорих пръв, за всичко, за което се сещах. Споделих с нея надеждите си, мечтите, дори най-големите си страхове. Говорех свободно, както не ми се бе случвало досега. Исках да споделя всичко с нея.

След това тя се приближи и започна да ме целува отново, първо по устните, после по врата и гърдите, за да продължи бавно надолу, а аз имах чувството, че тялото ми ще се взриви. Последното, което помня бе, че загасих нощната лампа, когато часовникът на масата в антрето би един.

На следващата сутрин се събудих с първите лъчи, нахлули през дантелените завеси и великолепният спомен от снощи се върна изведнъж. Обърнах се лениво, за да я привлека в прегръдките си, но нея вече я нямаше.

— Ана? — извиках аз и се изправих рязко.

Отговор нямаше.

Запалих лампата и погледнах към часовника. Беше седем и двайсет и девет. Канех се да скоча и да хукна да я търся, но забелязах бележката, пъхната под часовника.

Дръпнах я, прочетох я бавно и се усмихнах.

— И аз също — отвърнах на глас и се отпуснах на възглавницата, докато се чудех как да постъпя. Реших по-късно да й изпратя букет рози, единайсет бели и една червена. След това реших да й изпращам по една червена на всеки час, докато не я видя отново.

След като взех душ и се облякох, обиколих къщата. Чудех се как да убедя Ана да се пренесе при мен, питах се какви ли промени ще й се наложи да направи. Тази къща, казах си аз, обикалях кухнята, стиснал бележката, имаше нужда от жена.

Оставих бележката и потърсих номера й в указателя, вместо да прочета вестника. Намерих го, точно както тя ми беше казала. Доктор Таунзенд работеше на Парсънс Грийн Лейн между девет и шест. Беше даден още един номер, написан в курсив, единствено за спешни случаи.

Въпреки че състоянието на здравето ми не можеше да се определи като спешен случай, набрах първия номер и зачаках нетърпеливо. Имах желание само да й кажа „Добро утро, любима. Получих бележката ти, какво ще кажеш да направим нощта, която прекарахме първата от много?“.

Обади се женски глас.

— Кабинетът на доктор Таунзенд.

— Мога ли да говоря с доктор Таунзенд, ако обичате? — помолих аз.

— Кой по-точно? Те са трима. Доктор Джонатан, доктор Ана и доктор Елизабет.

— Доктор Ана — отвърнах аз.

— А, госпожа Таунзенд — уточни тя. — Съжалявам, но в момента я няма. Заведе децата на училище, а след това ще ходи на летището, за да вземе съпруга си, доктор Джонатан. Той се връща от медицинска конференция в Минеаполис. Едва ли ще се върне през следващите два часа. Искате ли да й предам нещо?

Последва дълго мълчание преди непознатата да попита:

— Чувате ли ме?

Затворих, без да й отговоря и погледнах тъжно написаната на ръка бележка, оставена до телефона.

Скъпи Майкъл,

Ще помня тази нощ до края на живота си.

Благодаря ти.

Ана

ЖЕНЕНА

— Благодаря ти, Майкъл, с удоволствие.

Усмихнах се открито, тъй като не успях да скрия радостта си.

— Здрасти, Ана. Страхувах се да не те изпусна.

Обърнах се към висок мъж с гъста коса, който никак не се притесняваше, че пречи на хората, които се опитваха да се промъкнат покрай него.

Ана му се усмихна с изражение, което до този момент не бях забелязвал.

— Здравей, скъпи — поздрави тя. — Това е Майкъл Уитакър. Имаш късмет — той купи билета ти и ако не се беше появил, щях да приема любезната му покана за вечеря. Майкъл, това е съпругът ми, Джонатан. Бяха го задържали в болницата. Сам виждаш, че е успял да избяга.

Не знаех какво да кажа.

Джонатан топло разтърси ръката ми.

— Благодаря ви за вниманието към съпругата ми — започна той. — Защо не дойдете с нас на вечеря?

— Много мило — отвърнах аз, — но трябва да вървя. Забравил съм нещо и се налага да побързам.

— Жалко — намеси се Ана. — Щеше да ми е много приятно да разбера повече за ресторантьорството. Можем да се видим отново, когато съпругът ми отново ме изостави в последния момент. Довиждане, Майкъл.

— Довиждане, Ана.

Останах загледан в тях, докато се качваха в едно такси и ми се прииска Джонатан да се строполи мъртъв още сега.

Не стана, разбира се, така че аз потеглих обратно към мястото, където си бях оставил колата.

— Голям късметлия си, Джонатан Таунзенд — отбелязах аз. Нямаше кой да ме чуе.

След това възкликнах, без дори да се въздържа:

— По дяволите!

Повторих го няколко пъти, защото отдалече се виждаше, че мястото, където бях паркирал, е празно.

Обиколих улицата, да не би да съм забравил къде точно съм паркирал, изругах отново, след това тръгнах да търся уличен автомат, защото не бях сигурен дали колата ми е била открадната, или вдигната от паяк. На ъгъла с „Кингсуей“ открих телефон. Грабнах слушалката и натиснах три деветки.

— Коя служба ви е необходима? Пожарна, полиция, или спешна медицинска помощ? — попита гласът.

— Полиция — помолих аз и веднага ме прехвърлиха на друг глас.

— Полицейско управление „Чаринг Крос“. Какъв е проблемът?

— Мисля, че колата ми е била открадната.

— Бихте ли ми казали марката, цвета и регистрационния номер, господине?

— Червен форд фиеста, регистрационен номер Н107 SHV.

Последва дълга пауза, през която чух други далечни гласове да обясняват нещо.

— Не е открадната, господине — обясни дежурният. — Била е неправилно паркирана на двойна непресечена жълта линия. Вдигната е и е закарана на паркинга за нарушители „Воксхол Бридж“.

— Мога ли да си я взема веднага? — попитах нацупен аз.

— Разбира се, господине. Как ще се придвижите?

— С такси.

— Тогава помолете шофьора да ви закара до паркинга за нарушители „Воксхол Бридж“. Щом пристигнете, трябва да представите документ за самоличност и да оставите чек за 105 лири, в случай че не разполагате със сумата в брой.

— 105 лири? — попитах отчаян аз.

— Точно така, господине.

Тръшнах телефона. В следващия момент усетих, че започва да вали. Изтичах до ъгъла на „Олдуич“, за да потърся такси, но открих, че са ме изпреварили тълпите, излезли от театъра.

Вдигнах яката си и пресякох между колите. Щом минах от другата страна затичах, за да намеря някакъв навес, който да ме предпази от студения дъжд.

Разтреперих се, кихнах няколко пъти и най-сетне едно празно такси ми се притече на помощ.

— Паркинга за нарушители „Воксхол Бридж“ — казах на шофьора щом се качих.

— Лош късмет си извадил, приятел — съчувства ми шофьорът. — Ти си ми вторият за тази вечер.

Намръщих се.

Докато таксито бавно се промъкваше сред натоварения след края на театъра трафик по моста Уотърлу, шофьорът се разприказва. Едва успявах да вмъкна по някой едносричен отговор, докато той редеше безспир мнението си за времето, за Джон Мейджър, за английския отбор по крикет и чуждестранните туристи. С началото на всяка нова тема, предвижданията му ставаха все по-мрачни.

Когато стигнахме до паркинга, аз му подадох десетачка и зачаках под дъжда да си получа рестото. След това хукнах към гишето и се натъкнах на втора опашка за една вечер. Тази се оказа значително по-дълга от първата, а аз знаех, че когато се добера до служителя, за да платя глобата, не ме чакат приятни преживявания. Когато редът ми най-сетне дойде, як полицай посочи някаква бланка, лепната на стъклото.

Съобразих се с реда им и първо подадох шофьорската си книжка, а след това написах чек за 105 лири в полза на Градско управление на полицията. Подадох на огромния полицай и личната си карта, и чека. Огромното туловище на мъжа бе единствената причина поради която не посмях да си отворя устата и да го попитам няма ли по-важни неща за вършене, като например да преследва наркодилъри или крадци на коли.

— Автомобилът ви е в далечния край — обясни униформеният и посочи в далечината отвъд редиците коли.

— Че къде другаде — отвърнах аз.

Отново излязох под дъжда и заобикаляйки локвите се затичах между колите. Не спрях, докато не стигнах далечния край на паркинга. Трябваха ми още няколко минути, за да открия форд фиестата — ето поредното неудобство, когато притежаваш най-популярния автомобил във Великобритания.

Отключих вратата и се настаних изтощен на предната седалка, а след това кихнах отново. Завъртях ключа, ала двигателят дори не превъртя, издаде тих виещ звук, задави се и отказа. След това се сетих, че съм забравил да загася фаровете, когато се втурнах така непредвидено към театъра. Избълвах поредица нецензурни думи, които само отчасти разкриваха истинските ми чувства.

Наблюдавах как друг някой се втурва към рейндж ровъра, паркиран на редицата пред мен. Бързо навих прозореца, но той подкара, преди да успея да произнеса магическите думи „Подайте ми ток“. Станах и извадих клещите за подаване на ток от багажника, вдигнах капака и ги закачих за акумулатора. Разтреперих се отново, докато чаках.

Не можех да изхвърля Ана от ума си, но поне се примирих, че единственото, с което съм се сдобил тази вечер е една хубава настинка.

През следващите четирийсет минути, докато дъждът се сипеше, минаха трима. Най-сетне млад чернокож попита:

— Какъв е проблемът, мой човек?

Щом обясних за какво става въпрос, той прекара стар микробус до колата ми, вдигна капака и прикачи клещите към акумулатора. Щом запали своя двигател, моят веднага включи.

— Благодаря — извиках аз, напълно ненужно, защото той форсира двигателя си още няколко пъти.

— Пак заповядай, мой човек — отвърна той и се скри в нощта.

Докато изкарвах колата от паркинга, пуснах радиото и чух Биг Бен да бие дванайсет. Едва сега се сетих, че тази вечер не се бях появил на работа. Първото, което трябваше да направя, ако исках да си запазя работата, бе да измисля убедително оправдание. Кихнах отново и реших, че ако спомена магическата дума настинка, може и да ми се размине. Сигурно вече бяха приели последните поръчки, но Джералд нямаше да е приключил в кухнята.

Огледах се в дъжда, за да видя някой уличен телефон и най-сетне забелязах цели три пред пощата. Спрях колата, изскочих към тях, но още щом наближих видях, че са счупени. Качих се отново и продължих да търся. Най-сетне, на ъгъла на Уоруик Уей забелязах друг, който по всичко личеше, че работи.

Позвъних в ресторанта и чаках дълго преди някой да отговори.

— „Лагуна 50“ — обади се младо момиче с италиански акцент.

— Джанис, ти ли си? Обажда се Майк.

— Да, Майк, аз съм — прошепна тя и заговори с типичен лондонски акцент. — Искам да те предупредя, че щом се спомене името ти, Джералд посяга към най-близкия сатър.

— Защо? — попитах аз. — Нали Ник още е в кухнята?

— Ник си отряза върха на пръста тази вечер и се наложи Джералд да го откара в болница. Оставиха ме да отговарям за всичко. Да знаеш, че не е в най-добро разположение на духа.

— По дяволите — казах аз. — Само дето…

— Само дето си уволнен — обади се друг глас, който не се стараеше да шепне.

— Джералд, мога да обясня…

— Защо не дойде на работа тази вечер?

Кихнах, след това си стиснах носа.

— Болен съм, пипнал съм грип. Ако бях дошъл, щях да заразя половината клиенти.

— Нима? — попита Джералд. — Това щеше да е по-лошият вариант, отколкото да заразиш момичето, до което седеше в театъра.

— Как така? — попитах аз и си пуснах носа.

— Точно както го казах, Майк. Нямаш късмет, защото двама редовни клиенти са били два реда зад теб в „Олдуич“, а единият побърза да уточни, че дамата с теб е била „възхитителна“.

— Сигурно ме е сбъркал с някой друг — започнах да обяснявам отчаян аз.

— Той може и да е сбъркал, но не и аз. Уволнен си и да не си посмял да се довлечеш за заплата, компенсация, или нещо такова, защото е възмутително един оберкелнер да си зареже работата, за да разхожда някаква си там мацка. — Разговорът прекъсна.

Оставих слушалката и заредих ругатни под носа си, докато вървях бавно към колата. Бях на десетина крачки, когато някакъв младеж скочи зад волана, запали и потегли неуверено, а на мен ми се стори, че така и не успя да включи на втора и мина направо на трета. Затичах след отдалечаващата се кола, ала щом младежът даде газ, разбрах, че нямам шанс да го настигна.

Затичах се отново към кабината и набрах 999 отново.

— С пожарната, полицията, или спешна медицинска помощ да ви свържа? — попитаха ме за втори път тази вечер.

— С полицията — отвърнах аз и след малко се обади друг глас.

— Полицейско управление „Белгрейвия“. С какво мога да ви помогна.

— Току-що ми откраднаха колата! — изкрещях аз.

— Марка, модел и регистрационен номер, ако обичате, господине.

— Червена форд фиеста, регистрационен номер Н107 SVH.

Зачаках нетърпеливо.

— Не е открадната, господине. Била е неправилно паркирана на двойна…

— Не, не беше! — креснах аз. — Платих 105 лири, за да си взема проклетия автомобил от паркинга за нарушители „Воксхол Бридж“ преди по-малко от половин час и току-що видях как един изрод потегля с нея, докато се обаждах по телефона.

— Къде се намирате, господине?

— В телефонна будка на ъгъла на Воксхол Бридж Роуд и Уоруик Уей.

— В коя посока потегли колата, когато я видяхте за последен път?

— Тръгна на север по Воксхол Бридж Роуд.

— Какъв е телефонният ви номер, господине?

— 081 290 4820.

— Служебен?

— Вече нямам нито кола, нито служебен номер.

— Добре. Ще се заемем незабавно. Ще се свържем с вас в момента, в който научим нещо.

Оставих слушалката и се замислих какво да предприема. Нямах голям избор. Спрях едно такси и помолих да ме закара до „Виктория“. Този път с облекчение установих, че шофьорът няма желание да споделя с мен мнението си по който и да е въпрос по време на краткото ни пътуване до гарата. Когато ме остави, аз му подадох последната си банкнота и търпеливо зачаках да ми върне и последното пени от рестото. Той измърмори няколко неприлични думи. Купих си билет за Бромли с останалите монети и тръгнах да търся перона.

— Тъкмо навреме, приятел — уведоми ми контрольорът. — Последният влак ще пристигне всеки момент.

Наложи ми се да чакам цели двайсет минути преди последният влак да стигне на гарата. През това време успях да запомня всички реклами, и за бири, и за сладки неща, а на всеки няколко минути кихах.

Когато влакът най-сетне спря и вратите се отвориха с шумна въздишка, аз се настаних в купе напред. Машината потегли чак след десет минути, а след още четирийсет спря на гара „Бромли“.

Слязох в Кент няколко минути преди един и се отправих към малкия си дом.

Двайсет и пет минути по-късно се заклатушках към вратата. Започнах да си търся ключовете и се сетих, че бяха на стартера. Не ми бяха останали сили да ругая, затова заопипвах в тъмното, за да открия ключа, скрит под един от камъните. Под кой ли беше? Най-сетне успях да го открия, пъхнах го в ключалката и отворих вратата. Тъкмо влязох и телефонът иззвъня.

Грабнах слушалката.

— Господин Уитакър?

— Аз съм.

— Обаждам се от полицейско управление „Белгрейвия“. Открихме колата ви, господине, и…

— Слава богу — прекъснах аз полицая, без да му дам възможност да продължи. — Къде е?

— В момента е натоварена на камион на „Пътна помощ“ някъде в Челси. Крадецът успя да мине около километър и половина, ударил се е в бордюра със сто километра в час и се е блъснал в стена. Съжалявам, господине, но трябва да ви уведомя, че колата ви не става за нищо.

— Не става за нищо ли? — направо не вярвах на ушите си.

— Да, господине. Механиците, които я вдигнаха имат телефонния ви номер и ще ви позвънят утре сутринта.

Не знаех какво да кажа.

— Хубавото е, че заловихме младежа, който я е откраднал — продължи полицаят. — Лошото е, че той е само на петнайсет и няма шофьорска книжка, и както трябва да се предполага, не е застрахован.

— Това не е проблем — отвърнах аз. — Аз имам пълна застраховка.

— Кажете ми, господине, вие ли оставихте ключовете на таблото?

— Да, бях ги оставил. Слязох, за да се обадя по телефона и не бях в колата за около две минути.

— В такъв случай държа да ви уведомя, че застраховката ви няма да покрие щетите.

— Как така няма да ги покрие? Какви ги говорите?

— Това е стандартна политика. Не се плаща, когато ключовете са били оставени на таблото. Най-добре проверете, господине — настоя полицаят, преди да затвори.

Затворих и се зачудих какво още може да тръгне зле. Свалих си сакото и се заизкачвах по стълбите, но спрях неочаквано, щом забелязах съпругата си, застанала на площадката.

— Морийн… — започнах аз.

— Ще ми разкажеш по-късно защо от колата не става нищо — започна тя, — но преди това държа да разбера защо не си бил на работа и кое е било „супер гаджето“ в театъра, за което ми каза Джералд.

НЕПОДХОДЯЩА

— Благодаря ти, Майкъл, с удоволствие.

Усмихнах се открито, неспособен да прикрия радостта си.

— Знам един малък ресторант малко по-надолу и мисля, че ще ти хареса.

— Чудесно — съгласи се Ана и си проправи път през тълпата.

Последвах я бързо, за да не я изгубя от поглед.

— Накъде? — попита тя.

Посочих към Странд. Тя пое напред с бърза крачка.

Продължихме да обсъждаме пиесата.

Когато излязохме на Странд посочих висока сива дървена врата на отсрещния тротоар.

— Това е — посочих аз.

Искаше ми се да я хвана за ръката, когато тя пристъпи напред, за да пресече, но тя първа слезе от тротоара на крачка пред мен и се промъкна между спрелите коли, а след това се обърна, за да ме изчака на тротоара.

Ана отвори двойните врати и аз отново я последвах. Слязохме по стълбите към ресторанта, от който се носеше бръмченето на клиенти, повечето излезли от театрите след края на постановките. Сервитьорите се промъкваха сред масите, понесли чинии и в двете си ръце и се привеждаха ту над една, ту над друга маса.

— Едва ли ще успееш да намериш маса, ако не си направил резервация — отбеляза Ана, без да откъсва поглед от група клиенти, които се бяха скупчили около бара в нетърпеливо очакване някой да си тръгне.

— Не се притеснявай — отвърнах наперено аз и се насочих към „Резервации“. Помахах настойчиво на оберкелнера, който тъкмо приемаше поръчка. Единствената ми надежда бе да ме познае.

Обърнах се да се усмихна на Ана, но тя не ми се стори никак впечатлена.

След като оберкелнерът прие поръчката, бавно пристъпи към мен.

— С какво да ви помогна, господине? — попита той.

— Ще успееш ли да ми намериш маса за двама, Виктор?

— Виктор не е на смяна тази вечер, господине. Имате ли резервация?

— Нямам, но…

Оберкелнерът погледна резервациите, а след това часовника си.

— Може и да успея да ви вместя към единайсет и петнайсет — единайсет и половина най-късно — отвърна той, въпреки че не бе убеден.

— Не става ли по-рано? — опитах се да се примоля аз. — Няма да успеем да изчакаме толкова дълго.

Ана кимна в знак на съгласие.

— Страхувам се, че не, господине. Всички маси за запазени.

— Както очаквах — отвърна Ана и се обърна, за да си тръгне.

Отново трябваше да забързам, за да я настигна. Щом излязохме на тротоара, се обърнах към нея.

— Има един малък италиански ресторант недалеч. Там мога да осигуря маса. Да рискуваме ли?

— Май нямаме голям избор — отвърна Ана. — В коя посока е?

— Все направо от дясната страна — отвърнах аз, когато мощен гръм предизвести очаквания порой.

— По дяволите — възкликна Ана и вдигна ръчната си чанта над главата, за да се прикрие.

— Съжалявам — извиних се аз и погледнах към черните облаци. — Аз съм виновен. Трябваше…

— Престани непрекъснато да се извиняваш, Майкъл. Не си виновен, че започва да вали.

Поех си дълбоко дъх и опитах отново.

— Предлагам да изтичаме — казах отчаян аз. — Едва ли ще успеем да хванем такси в това време.

Този път поне не възрази. Затичах напред, а тя ме последва. Дъждът ставаше все по-силен, и макар че трябваше да минем не повече от стотина метра, докато стигнем до ресторанта, бяхме съвършено мокри.

Въздъхнах облекчено, когато отворих вратата и открих, че залата е наполовина празна, въпреки че би трябвало да се подразня. Обърнах се и се усмихнах с надежда на Ана, ала тя продължаваше да се цупи.

— Всичко наред ли е? — попитах я аз.

— Да, разбира се. Просто баща ми има една теория за ресторанти, които са наполовина празни по това време на денонощието.

Погледнах любопитно гостенката си, но прецених, че е най-добре да не споменавам нищо за потеклия грим, нито пък за увисналата коса.

— Най-добре да се заема с възстановяването на външния си вид. Връщам се след две минути — каза тя и се насочи към вратата с надпис „Signorinas“[1].

Махнах на Марио, който нямаше работа в момента. Той веднага забърза към мен.

— Одеве ви търсиха по телефона, господин Уитакър — каза Марио, докато ме водеше през ресторанта към обичайната ми маса. — Помолиха ме, ако се появите да ви предам да се обадите веднага на Джералд. Стори ми се наистина отчаян.

— Сигурен съм, че въпросът може да почака. Ако звънне отново, съобщи ми.

В този момент Ана се върна. Гримът бе оправен, въпреки че можеше да отдели повече време на косата си.

Станах, за да я посрещна.

— Не е нужно да го правиш — уведоми ме тя и се настани на стола.

— Какво ще пиеш? — попитах аз, когато и двамата се настанихме.

— Нищо. Утре сутринта съм рано на работа, така че не бива да прекалявам. Само чаша вино с вечерята.

До нас се появи друг сервитьор.

— Какво би искала госпожата за вечеря? — попита любезно той.

— Все още не съм видяла менюто — отвърна Ана, без дори да си направи труд да погледне човека.

— Мога да ви препоръчам фетучините, госпожо — предложи сервитьорът и посочи ястие по средата на страницата с ордьоврите. — Това е специалитетът за деня.

— Това да бъде — съгласи се Ана и му върна менюто.

Кимнах, за да покажа, че и аз ще поръчам същото и помолих за половин бутилка червено домашно. Сервитьорът взе менютата и ни остави.

— Винаги ли…

— Може ли да…

— Ти първа — подканих я аз и се насилих да се усмихна.

— Винаги ли поръчваш половин бутилка домашно вино на първа среща? — попита тя.

— Ще ти хареса — отвърнах аз с жален глас.

— Само се шегувах, Майкъл. Прекалено сериозно приемаш нещата.

Погледнах по-внимателно дамата си и започнах да се чудя дали не съм допуснал ужасна грешка. Въпреки усилията, които бе положила пред огледалото, Ана не бе същото момиче, което видях — истина е, че беше от разстояние — когато едва не направих катастрофа рано тази вечер.

Господи, колата. В този момент си спомних къде я бях оставил и дискретно погледнах часовника си.

— Да не би вече да те отегчавам, Майкъл? — попита Ана. — Или и тази маса е запазена и трябва по-бързо да я освободим?

— Да. Искам да кажа не. Извинявай, спомних си нещо, което трябваше да проверя, преди да дойдем на вечеря. Извинявай — повторих аз.

Ана се намръщи, което ме възпря отново да се извиня.

— Прекалено късно ли е вече? — попита тя.

— Късно за какво?

— За онова, което е трябвало да провериш, преди да дойдем на вечеря.

Погледнах през прозореца и никак не ми стана приятно, когато видях, че е спряло да вали. Това бе последната ми надежда полицаите да не бъдат прекалено бдителни.

— Не, сигурен съм, че всичко ще бъде наред — отвърнах аз с надеждата гласът ми да звучи спокойно.

— Какво облекчение — отвърна Ана с неприкрит сарказъм.

— Кажи ми, какво е да си лекар? — попитах аз в опит да сменя темата.

— Майкъл, това е свободната ми вечер. Предпочитам да не говоря за работа, стига да нямаш нищо против.

През следващата минута никой от нас не проговори. Опитах отново.

— Много ли са пациентите ти мъже? — започнах аз, докато сервитьорът ни поднасяше фетучините.

— Не мога да повярвам на ушите си — възкликна Ана, без да крие отегчението в гласа си. — Абе хора, кога най-сетне ще преглътнете, че някои от нас са способни да прекарат живота си, без да лазят на четири крака пред мъжете?

Сервитьорът наля вино в чашата ми.

— Да. Разбира се. Точно така. Не. Искам да кажа, че не исках да прозвучи… — Отпих от виното и кимнах на сервитьора, а той напълни чашата на Ана.

— А как си искал да прозвучи? — попита Ана и забоде със замах вилицата във фетучините.

— Не е ли необичайно за мъж да ходи при жена лекар? — полюбопитствах аз и в момента, в който думите излязоха от устата ми, разбрах, че съм навлязъл в ужасно дълбоки води.

— За бога, Майкъл, не. Живеем в цивилизован век. Сигурно съм виждала повече голи мъже от теб. Но мога да те уверя, че съвсем не са приятна гледка.

Засмях се с надеждата да разсея напрежението.

— Както и да е — продължи тя, — доста от мъжете имат достатъчно самочувствие и здрав разум и приемат жените лекарки.

— Сигурно е така — потвърдих аз. — Просто мислех…

— Ти не мислиш, Майкъл. Това е проблемът на всички мъже като теб. Обзалагам се, че дори не си се замислял да се обърнеш към жена лекар.

— Не съм, наистина… Да, но…

— Да, но, не, но… Дай да сменим темата, преди да съм се ядосала — заяви тя и остави вилицата. — Ти с какво се занимаваш? Май не си в професията, в която към жените се отнасят като към равни.

— В ресторантьорския бизнес съм — отвърнах аз и си казах, че фетучините не трябваше да са толкова мазни.

— Да, това вече ми го каза по време на антракта — сряза ме тя. — Какво точно означава да си в ресторантьорския бизнес?

— Занимавам се с управлението. Поне напоследък. Започнах като сервитьор, след това пет години работих в кухнята, а накрая…

— Накрая откри, че не те бива нито за едното, нито за другото, затова казваш на другите какво да правят.

— Нещо такова — съгласих се аз, опитвайки се да омаловажа нещата. Само че думите на Ана ми напомниха, че един от другите ми ресторанти тази вечер е останал без главен готвач, че бях се отправил натам, когато Ана ме омая.

— Май пак си загуби мисълта — тросна се Ана. — Разправяше ми как се управлява ресторант.

— Да, така беше. Кажи как са фетучините?

— Не са зле при дадените обстоятелства.

— Какви обстоятелства?

— Този ресторант беше вторият ти избор.

Млъкнах отново.

— Можеха да са и по-зле — продължи тя, след като набоде без особено желание втора хапка.

— Предпочиташ ли нещо друго? Мога да…

— Не, Майкъл, благодаря. Все пак това беше единственото ястие, което сервитьорът се осмели да препоръча.

Не можах да измисля подходящ отговор, затова отново замълчах.

— Хайде, Майкъл, още не си ми обяснил какво се прави, когато си в управата на един ресторант — напомни ми Ана.

— В момента съм управител на три ресторанта в Уест Енд, което означава, че непрекъснато се налага да притичвам от един до друг, в зависимост от това къде е възникнал проблем.

— Прилича ми на моите дежурства — прекъсна ме Ана. — Какъв беше проблемът днес?

— Днес, слава богу, не беше ден с обичайните проблеми — отвърнах разпалено аз.

— Много ли беше зле? — поинтересува се тя.

— Доста. Тази сутрин останахме без главен готвач, защото си отрязал върха на пръста и поне две седмици няма да бъде на работа. Оберкелнерът във втория ресторант не е на работа, твърди, че е болен от грип, а в третия ми се наложи да уволня бармана, защото пипа и дори клиентите са забелязали какво става. — Замълчах и се зачудих дали да рискувам да лапна нова хапка фетучини. — Въпреки това не бих се захванал с друга работа.

— При тези обстоятелства направо не мога да повярвам, че си позволяваш да си почиваш.

— В интерес на истината не трябваше, само че… — Замълчах, за да се приведа напред и да долея чашата на Ана.

— Само че какво? — попита тя.

— Искаш ли да ти призная истината? — попитах аз и изсипах остатъка от виното в моята чаша.

— Можеш да опиташ — отвърна тя.

Оставих празната бутилка отстрани и се поколебах, но само за момент.

— Пътувах към един от ресторантите, когато те забелязах да влизаш в театъра. Така се заплеснах по теб, че едва не блъснах колата пред мен. След това направих обратен завой и колата отзад едва не ме сплеска. Изскочих, хукнах към театъра и се огледах, за да те открия. Накрая те забелязах на опашка пред гишето за билети. Наредих се и аз и те видях, че връщаш билета. Щом се скри от погледа ми, казах на касиера, че си се притеснила, че няма да успея да дойда навреме, затова сигурно си оставила билета ми за продажба. Щом те описах, а аз те описах в най-големи подробности, той ми даде билета, без да каже и дума.

— Което показва, че е глупак — реши Ана, остави чашата си и ме погледна така, сякаш току-що ме бяха пуснали от клиника за душевноболни.

— След това сложих две банкноти от десет лири в плик на театъра и се настаних до теб — продължих аз. — Останалото го знаеш. — Чаках, обзет от опасения как ще реагира тя.

— Сигурно трябва да съм поласкана — отвърна Ана, след като се замисли за миг. — Само че не знам дали да плача, или да се смея. Едно е сигурно. Жената, с която живея през последните десет години ще реши, че е невероятно забавно, особено след като си платил билета й.

Сервитьорът вдигна недовършените ни порции.

— Всичко наред ли беше, господине? — попита притеснен той.

— Да, всичко беше наред — отвърнах аз, макар и не много убедително.

Ана се намръщи, но поне се въздържа и не каза нищо.

— Ще желаете ли кафе, госпожо?

— Предпочитам да не рискувам — отвърна тя и погледна часовника си. — Време е да се прибирам. Елизабет ще се чуди къде съм се дянала.

Стана и се отправи към вратата. Вървях на две крачки зад нея. Вече на тротоара се обърна към мен.

— Не смяташ ли да платиш сметката?

— Няма да е необходимо.

— Защо? — разсмя се тя. — Да не би ресторантът да е твой?

— Не е. Това е един от трите, на които съм управител.

Ана поаленя.

— Съжалявам, Майкъл — извини се тя. — Колко нетактично от моя страна. — Замълча за момент, преди да добави: — Въпреки това ще се съгласиш, че храната не беше върхът.

— Искаш ли да те откарам до вас? — попитах, без да си придавам вид на прекалено ентусиазиран.

Ана погледна скупчилите се черни облаци.

— Може и да ми свършиш работа — отвърна тя. — Надявам се да не живееш прекалено далече. Къде ти е колата? — попита тя, без да ми даде възможност да я попитам къде живее.

— Оставих я малко по-нагоре.

— А, да, спомням си — отвърна Ана. — Нали си изскочил, защото не си могъл да откъснеш очи от мен. Страхувам се, че не си попаднал на подходящото момиче.

Най-сетне каза нещо, за което бяхме единодушни, но аз не отговорих, докато вървяхме към мястото, където бях изоставил колата си. Ана ограничи разговора до забележки дали ще завали отново, че виното било много хубаво. С облекчение забелязах, че волвото ми е паркирано точно където го бях оставил.

Търсех ключовете, когато забелязах стикер на предното стъкло. Погледнах към гумите и видях жълтата скоба.

— Май не ти е вечер, а? — обади се Ана. — Не се притеснявай за мен. Ще си взема такси.

Вдигна ръка и едно такси спря рязко. Обърна се към мен.

— Благодаря за вечерята — изстреля тя, без дори да се постарае да звучи убедително, а след това продължи още по-неискрено: — Може пак да се видим.

Преди да успея да й отговоря, тя бе треснала вратата на таксито.

Докато гледах след отдалечаващото се такси, започна да вали.

Погледнах отново колата си и реших да се оправям с проблема утре сутринта.

Тъкмо се канех да се втурна към най-близката козирка за подслон, друго такси зави към мен, а жълтата светлина ми подсказа, че е празно. Махнах отчаян и той спря до колата ми.

— Лоша работа, мой човек — отбеляза шофьорът, щом погледна предната гума. — За трети път се натъквам на подобно нещо тази вечер.

Опитах се да му се усмихна.

— Накъде, приятел?

Дадох му адреса си в Ламбет и седнах отзад.

Таксито пълзеше сред движението, натоварено заради дъжда и многобройните почитатели на театъра. Бяхме на моста Уотърлу, когато шофьорът се разбъбри. Отговарях едносрично, докато споделяше с мен мнението си за Джон Мейджър, за английския отбор по крикет и чуждестранните туристи. С всяка нова тема прогнозите му ставаха все по-мрачни.

Спря да ми обяснява едва когато спря пред къщата ми на Фентимън Роуд. Платих му и се усмихнах мрачно при мисълта, че за пръв път от седмици се прибирах преди полунощ. Тръгнах бавно по късата алея към вратата.

Отключих и отворих тихо, за да не събудя жена си. Щом влязох започнах обичайния ритуал да сваля обувките и сакото, преди да се кача тихо на горния етаж.

Започнах да се събличам, преди да вляза в спалнята. След като години наред се бях прибирал в два след полунощ, можех да сваля дрехите си и да ги подредя, а след това да се пъхна под завивката при Джуди, без да я събудя. Само че този път, щом отметнах завивката, тя заговори сънено:

— Не очаквах да се прибереш толкова рано, с всички проблеми тази вечер. — Зачудих се дали не говори насън. — Много ли щети имаше заради пожара?

— Пожар ли? — попитах аз и застинах както бях гол пред леглото.

— На Дейвис стрийт. Джералд се обади няколко минути след като ти излезе, за да каже, че е избухнал пожар в кухнята и е обхванал и салона. Обади се, за да се увери, че си тръгнал. Отказал е всички резервации за идващите две седмици, но според него едва ли ще успеете да отворите до месец. Казах му, че си тръгнал малко след шест и ще пристигнеш всеки момент. Много ли е зле положението?

Преди Джуди да се събуди напълно, аз вече бях облечен и тя така и не успя да ме попита защо не съм ходил в ресторанта. Хукнах надолу по стълбите и изтичах на улицата, за да хвана такси. Отново започна да вали.

Някакво такси отби и спря пред мен.

— Този път накъде, приятел?

[1] Signorinas (ит.) — дами. — Б.пр. ↑

ИСТИНСКА МЕЧТА

— Благодаря ти, Майкъл, с удоволствие.

Усмихнах се открито, тъй като не успях да прикрия радостта си.

— Здрасти, Дребосък. Страхувах се, че ще се разминем.

Обърнах се към висок мъж с гъста руса коса, който никак не се притесняваше, че пречи на почитателите на театъра, които го заобикаляха и от двете страни.

Ана му се усмихна по начин, който не бях забелязал досега.

— Здравей, Джонатан — поздрави го тя. — Това е Майкъл Уитакър. Имаш късмет — той купи билета ти, а ако не се беше появил, се канех да приема любезната му покана за вечеря. Майкъл, запознай се с брат ми, Джонатан — него го задържаха по работа. Както виждаш, успял е да избяга.

Не знаех какво да кажа. Джонатан топло стисна ръката ми.

— Благодаря ти, че си правил компания на сестра ми — започна той. — Нали ще вечеряш с нас?

— Благодаря за поканата — отвърнах аз, — но си спомних, че имам малко друга работа, така че…

— Нямаш никаква друга работа — прекъсна ме Ана и ми се усмихна по вече познатия начин. — Не ставай лош.

Тя сплете пръсти с моите.

— И на двамата ще ни бъде приятно да дойдеш с нас.

— Благодаря — отвърнах зарадван.

— Знам един малък ресторант малко по-надолу. Казват, че бил много добър — предложи Джонатан, когато тримата тръгнахме към Странд.

— Супер. Умирам от глад — съгласи се Ана.

— Разкажете ми за пиесата — помоли Джонатан и вплете пръсти в ръката на сестра си.

— Критиците този път бяха абсолютно прави — обясни тя.

— Жалко, че я изпусна — подхвърлих аз.

— Аз пък се радвам, че я изпусна — призна Ана, когато бяхме на ъгъла на Странд.

— Май е това. — Джонатан посочи огромна сива двойна врата от другата страна на улицата.

Тримата се промъкнахме сред спрелите коли.

Щом стигнахме на отсрещния тротоар, Джонатан отвори двойната врата, за да влезем. Заваля тъкмо когато прекрачвахме прага. Поведе двама ни с Ана надолу по стълбите към бръмналия от разговори ресторант, повечето посетители бяха излезли от театрите. Сервитьорите се стрелкаха из залата, понесли чинии и в двете ръце, и обслужваха маса след маса.

— Ще се изненадам, ако успееш да намериш маса — обърна се Ана към брат си, докато оглеждаше клиентите, скупчили се на бара, изпълнени с нетърпеливо очакване някой да освободи маса.

— Трябваше да направиш резервация — добави тя, когато той помаха на оберкелнера, зает да приеме поръчка.

Останах на две крачки зад тях, когато Марио се приближи, а аз поставих пръст на устните си и му кимнах.

— Дали имате маса за трима? — попита Джонатан.

— Да, разбира се, господине. Моля, последвайте ме — отвърна Марио и ни поведе към тиха маса в един ъгъл на залата.

— Това е истински късмет — отбеляза Джонатан.

— И то какъв — съгласи се Ана.

Джонатан предложи да се настаня на по-далечния стол, за да може сестра му да седне между нас.

Щом се настанихме, Джонатан попита какво ще пием.

— Кажи — обърнах се към Ана. — Още едно сухо мартини?

Джонатан ми се стори изненадан.

— Не си пила мартини откакто…

Ана се намръщи и бързо каза:

— Чаша вино с вечерята.

Откога? — зачудих се аз, но не казах нищо.

Марио се върна и ни подаде менютата. Джонатан и Ана огледаха мълчаливо своите. Накрая Джонатан попита:

— Какво избра?

— Всичко ми се струва толкова хубаво — отвърна Ана. — Ще се спра на фетучини и чаша червено вино.

— Сигурна ли си, че не искаш ордьовър? — попита Джонатан.

— Не, благодаря. Утре имам работа рано, освен ако не решиш да ме заместиш.

— Не и след всичко, което преживях тази вечер, Дребосък. И аз ще прескоча ордьовъра — реши той. — Ами ти, Майкъл? Не обръщай внимание на проблемите ни.

— И за мен фетучини и чаша червено вино.

— Три пъти фетучини и бутилка от най-хубавото ви Кианти — поръча Джонатан, когато Марио се върна.

Ана се наведе към мен и прошепна заговорнически:

— Това е единственото италианско вино, което може да произнесе правилно.

— Ами ако се бяхме спрели на риба? — попитах я аз.

— Познава и Фраскати, но винаги се чуди какво да прави, когато някой поръча патица.

— Вие двамата за какво си шушукате? — попита Джонатан, когато подаде менюто на Марио.

— Питах сестра ти за третия ви партньор.

— Добро попадение, Майкъл — възхити се Ана. — Трябвало е да станеш политик.

— Съпругата ми, Елизабет, е третият партньор — отвърна направо Джонатан без дори да разбере за какво намеква сестра му. — Горката тази вечер я извикаха на адрес.

— Забележи само, две жени и един мъж — уточни Ана, когато сервитьорът поднесе виното на Джонатан.

— Точно така. Бяхме четирима — уточни Джонатан, но така и не каза нищо повече. Погледна етикета на бутилката и кимна.

— Не се опитвай да ни заблуждаваш, Джонатан. Майкъл вече разбра, че не си познавач — заяде се Ана, сякаш се опитваше да смени темата. Сервитьорът извади тапата и сипа малко на Джонатан, за да опита.

— Ами ти, Майкъл? — попита Джонатан, след като бе кимнал за втори път на сервитьора. — Не ми казвай, че и ти си лекар, защото в момента не търся нов партньор.

— Той е в ресторантьорския бизнес — отвърна Ана, точно когато ни сервираха фетучините.

— Ясно, значи вие двамата сте успели да се опознаете по време на антракта — сети се Джонатан. — Какво точно означава „в ресторантьорския бизнес“?

— Занимавам се с управление — обясних аз. — Поне напоследък. Започнах като сервитьор, после се преместих в кухнята за около пет години, докато накрая ме назначиха в управата.

— И с какво точно се занимава управителят на един ресторант? — полюбопитства Ана.

— Като гледам антрактът не ви е стигнал, за да навлезете в подробности — намеси се Джонатан, докато набождаше фетучини на вилицата.

— В момента съм управител на три ресторанта в Уест Енд, което означава, че непрекъснато снова от единия в другия, в зависимост къде е възникнал проблем.

— Прилича на дежурството при нас — усмихна се Ана. — Къде беше най-големият проблем днес?

— Днес, слава богу, не беше типичен ден откъм проблеми — отвърнах разпалено аз.

— Много ли беше тежко? — попита Джонатан.

— Страхувам се, че да. Тази сутрин главният готвач си отряза върха на пръста и няма да бъде на работа поне две седмици. Оберкелнерът във втория ресторант излезе в отпуск, твърди, че е болен от грип, освен това се наложи да уволня бармана в третия, защото много пипаше. Барманите винаги пипат, разбира се, но в този случай клиентите бяха започнали да забелязват. — Замълчах. — Въпреки това не бих се впуснал в друг бизнес.

Стресна ме остро позвъняване. Не успях да разбера откъде идва, докато Джонатан не извади малък мобилен телефон от джоба на сакото си.

— Много съжалявам — извини се той. — Рисковете на професията. — Натисна едно копче и прилепи телефона до ухото си. Остана заслушан няколко секунди и се намръщи. — Да, разбира се. Идвам веднага. — Затвори капачето на телефона и го пусна обратно в джоба.

— Извинявайте — повтори той. — Един от пациентите ми е избрал точно този момент, за да получи криза. Страхувам се, че трябва да ви оставя. — Обърна се към сестра си. — Ти как ще се прибереш, Дребосък?

— Вече съм голямо момиче — отвърна Ана. — Ще се огледам за някое от онези големи черни неща на четири колела с надпис на покрива, на който пише „Такси“ и ще махна с ръка.

— Не се притеснявай, Джонатан — успокоих го аз. — Ще я закарам.

— Много ти благодаря — въздъхна Джонатан, — защото ако навън вали като из ведро, когато излезете, тя може и да не открие някое от черните неща, на които се кани да маха.

— Това е най-малкото, което мога да направя, след като ти взех и билета, и вечерята, и сестрата.

— Става — примири се Джонатан и в този момент Марио притича.

— Всичко наред ли е, господине? — попита той.

— Нищо не е наред. Викат ме на адрес и трябва да си тръгвам. — Подаде кредитна карта „Американ Експрес“. — Бъдете така любезен да я прекарате през машината, аз ще подпиша, а вие ще попълните сумата по-късно. Прибавете си петнайсет процента.

— Благодаря ви, господине — каза Марио и хукна.

— Надявам се да се видим отново — каза Джонатан.

Станах, за да му стисна ръката.

— Аз също.

Джонатан ни остави и се насочи към бара, за да подпише сметката. Марио му върна картата.

Докато Ана махаше на брат си, аз погледнах към бара и поклатих едва забележимо глава. Марио скъса листчето и пусна парченцата в кошчето.

— И Джонатан имаше тежък ден — обясни Ана, когато насочи вниманието си отново към мен. — Не мога да повярвам, че при тези обстоятелства си успял да се откъснеш от работа.

— Истината е, че не трябваше да го правя, само че… — Поколебах се, приведох се напред и долях чашата на Ана.

— Само че какво? — попита тя.

— Да ти кажа ли истината? — попитах аз и сипах остатъка от виното си в своята чаша.

— Мисля, че ще я преглътна — кимна тя.

Оставих празната бутилка отстрани на масата, поколебах се отново, но това бе само за миг.

— Пътувах към един от ресторантите, когато те видях да влизаш в театъра. Загледах се в теб и за малко не блъснах колата отпред. След това направих обратен завой насред улицата, защото забелязах свободно място за паркиране и колата зад мен за малко да ме сплеска. Изскочих, затичах след теб и огледах навсякъде, докато най-сетне те забелязах на опашката пред гишето за билети. Наредих се и аз и видях как подаде свободния билет. След като се скри от погледа ми, казах на касиера, че не си ме очаквала да се появя навреме, затова сигурно си върнала билета. След като те описах, което можех да направя в най-големи подробности, той ми го даде, макар че не му стана особено приятно.

Ана остави чашата вино и ме погледна с невярващи очи.

— Радвам се, че се е вързал на разказа ти — призна тя. — Чудя се дали аз да повярвам.

— Да, трябва да ми повярваш, защото пъхнах две банкноти от по десет лири в плика и седях до теб по време на пиесата — обясних аз. — Останалото го знаеш. — Изчаках да видя как ще реагира.

Известно време тя мълча.

— Поласкана съм — отвърна най-сетне тя и докосна ръката ми. — Не предполагах, че все още има романтици на този свят. — Тя сведе леко глава. — А ще ми кажеш ли какво си намислил до края на вечерта?

— Дотук нищо не беше планирано — признах аз. — Затова беше толкова свежо и приятно.

— Караш ме да се чувствам като бонбон „Афтър ейт“ — засмя се Ана.

— Мога да измисля поне три отговора — отвърнах аз, когато Марио се появи, малко разочарован заради недовършената вечеря.

— Хареса ли ви вечерята, господине? — попита притеснен той.

— Беше наистина чудесна — отвърна Ана, без да откъсва очи от мен.

— Ще желаете ли кафе, госпожо? — попита я Марио.

— Не, благодаря — отвърна твърдо тя. — Трябва да вървим да открием една изоставена кола.

— Един господ знае дали ще я намерим след толкова време — зачудих се аз, докато ставах.

Хванах Ана за ръка и я поведох към вратата, качихме се по стълбите и излязохме на тротоара. Поехме обратно към мястото, където си бях оставил колата. Докато вървяхме по Олдуич и си бъбрехме, имах чувството, че съм със стар приятел.

— Не е нужно да ме караш, Майкъл — започна Ана. — Сигурно живея далече от вас, а и вече не вали, така че няма да има проблем да викна такси.

— Искам да те закарам — настоях аз. — Така ще се порадвам по-дълго на компанията ти.

Тя се усмихна, когато пристигнахме пред неестествено широкото място, където си бях оставил колата.

— По дяволите — възкликнах аз, огледах улицата, а когато се обърнах, забелязах, че Ана се смее.

— Да не би това е някой нов замисъл, за да спечелиш повече време да се радваш на компанията ми? — пошегува се тя. Отвори чантата си и извади мобилен телефон, набра 999 и ми го подаде.

— Коя служба ви е необходима? Пожарна, полиция, или спешна медицинска помощ? — попита гласът.

— Полиция — помолих аз и веднага ме прехвърлиха на друг глас.

— Полицейско управление „Чаринг Крос“. Какъв е проблемът?

— Мисля, че колата ми е била открадната.

— Бихте ли ми казали марката, цвета и регистрационния номер, господине?

— Син ровър 600, регистрационен номер К857 SHV.

Последва дълго мълчание, през което чувах други далечни гласове да обясняват нещо.

— Не е открадната, господине — обясни дежурният, който разговаряше с мен, когато отново пое слушалката. — Била е неправилно паркирана на двойна непресечена жълта линия. Вдигната е и е закарана на паркинга за нарушители „Воксхол Бридж“.

— Мога ли да си я взема веднага? — попитах аз.

— Разбира се, господине. Как ще се придвижите?

— С такси.

— Тогава помолете шофьора да ви закара до паркинга за нарушители „Воксхол Бридж“. Щом пристигнете, трябва да представите документ за самоличност и да оставите чек за 105 лири, в случай че не разполагате със сумата в брой.

— 105 лири? — попитах тихо аз.

— Точно така, господине.

Ана се намръщи за пръв път тази вечер.

— Струва си всяко пени.

— Какво казахте, господине?

— Нищо, полицай. Лека нощ.

Върнах телефона на Ана и заявих:

— Следващата ми задача е да ти намеря такси.

— Няма да стане, Майкъл, защото оставам с теб. Не забравяй, че обеща на брат ми да ме закараш.

Хванах я за ръка и махнах на таксито, появило се иззад ъгъла. То спря при нас.

— Паркинга за нарушители „Воксхол Бридж“, ако обичате.

— Лош късмет си извадил, приятел — каза шофьорът. — Ти си ми четвъртият за тази вечер.

Усмихнах му се широко.

— Предполагам, че останалите трима също са хукнали след теб в театъра, но за щастие са били зад мен на опашката — обясних на Ана, след като седнах до нея на задната седалка.

Докато таксито бавно се промъкваше сред натоварения след края на театъра трафик по моста Уотърлу, Ана се обърна към мен.

— Не мислиш ли, че трябваше да ми дадеш шанс да избирам между четиримата? Все пак единият може да е карал ролс-ройс.

— Няма начин.

— Защо не? — учуди се Ана.

— Защото не беше възможно да се паркира ролс-ройс на онова място.

— Ами ако е имал шофьор? Това щеше да разреши всичките ми проблеми.

— В такъв случай щях да го прегазя.

Известно време пътувахме в мълчание.

— Искам да ти задам един личен въпрос — обади се първа Ана.

— Ако е това, което мисля, аз исках да те попитам за същото.

— Тогава ти питай пръв.

— Не… не съм женен — отвърнах аз. — Веднъж за малко не скочих с главата напред, но успях да се измъкна. — Ана се разсмя. — Ама ти?

— Бях омъжена — призна тихо тя. — Той беше четвъртият ни партньор. Почина преди три години. Грижех се за него девет месеца, но изглежда накрая се провалих.

— Много съжалявам — отвърнах засрамен аз. — Колко нетактично от моя страна. Не биваше да повдигам въпроса.

— Аз го повдигнах, Майкъл, не ти. Аз трябва да се извиня.

Няколко минути мълчахме, докато накрая Ана заговори:

— През последните три години, след смъртта на Андрю, се отдадох на работа и изглежда съм прекарала по-голямата част от времето си да досаждам с личните си проблеми на Джонатан и Елизабет. Те проявиха невероятно разбиране, но сигурно отдавна им е писнало от мен. Няма да се учудя, ако Джонатан е уредил това повикване, с надеждата да се запозная с някой в театъра. Сигурно се е опитвал да ми даде ново самочувствие. Един господ знае — добави тя, когато влязохме в паркинга за нарушители. — Толкова много хора са ме канили да излизаме просто от съжаление.

Дадох на шофьора банкнота от десет лири и хукнахме под дъжда към касата.

Приближих се до гишето и прочетох изискванията. Извадих си портфейла, за да приготвя шофьорската книжка и започнах да броя парите.

Разполагах само с осемдесет лири в брой, а никога не носех чекова книжка.

Ана се ухили и извади плика, който й бях дал по-рано. Отвори го и извади двете десетачки, а след това и банкнота от пет лири от собствения си портфейл и ми ги подаде.

— Благодаря — отвърнах аз и отново се почувствах неловко.

— Струва си всяко пени — отвърна тя с усмивка.

Полицаят преброи бавно банкнотите и ги пъхна в метална кутия, а след това ми написа разписка.

— Автомобилът ви е на първата редица — обясни той и посочи. — Позволете да ви предупредя, господине, че не е никак разумно да си оставяте ключовете на стартера. Ако ви откраднат колата, застрахователната компания ще откаже да плати.

— Вината е моя, господин полицай — намеси се Ана. — Трябваше да го накарам да се върне, но така и не разбрах какво е намислил. Ще се погрижа да не се повтаря.

Полицаят ме погледна. Свих рамене и поведох Ана към колата. Отворих вратата, за да влезе, след това заобиколих, а тя се бе навела, за да ми отвори. Настаних се зад волана и се обърнах към нея.

— Много се извинявам — заговорих притеснен аз. — Дъждът съсипа роклята ти. — Капка дъжд падна от върха на носа й. — Но искам да ти кажа, че си еднакво хубава и мокра, и суха.

— Благодаря, Майкъл — усмихна се тя. — Ако нямаш нищо против, предпочитам да съм суха.

Засмях се.

— Къде да те закарам? — попитах аз, защото чак сега се бях сетил, че не й знам адреса.

— Във Фулъм, ако обичаш. Парсънс Грийн Лейн 49. Не е много далече.

Пъхнах ключа в стартера, без да ме е грижа колко е далече. Завъртях и си поех дълбоко дъх. Двигателят закашля, но отказа да запали. Чак тогава се сетих, че не бях загасил фаровете.

— Не ми прави този номер — започнах да се моля аз, а Ана отново се разсмя. Завъртях ключа втори път и моторът превъртя. Въздъхнах облекчен.

— За малко — обади се Ана. — Ако не беше запалил, щеше да се наложи да прекараме заедно цялата нощ. Да не би и това да е част от замисъла ти?

— Дотук нищо не беше по план — признах аз и изкарах автомобила от паркинга.

Поколебах се за миг.

— Но пък можеше да се получи съвсем различно.

— Искаш да кажеш, че можех и да не се окажа момичето, за което си ме мислил?

— Нещо такова.

— Интересно какво ли щяха да си помислят останалите трима — запита унесена Ана.

— Няма никакво значение, защото няма да имат шанс да разберат.

— Много сте сигурен в себе си, господин Уитакър.

— Да знаеш само колко — усмихнах се аз. — Много бих искал да се видим отново, Ана. Стига да си готова да рискуваш.

Сякаш й отне цяла вечност, за да отговори.

— Ще ми бъде приятно — призна най-сетне тя. — Само при едно условие — че минеш да ме вземеш от нас, за да съм сигурна, че си паркирал където трябва и не си забравил да загасиш фаровете.

— Приемам условието — съгласих се аз. — Дори няма да поставям мои, ако се видим утре вечер.

Ана отново не отговори веднага.

— Не съм сигурна какво ще правя утре вечер.

— И аз нямам представа — отвърнах аз. — Но ще отложа каквото и да изникне.

— Тогава и аз — долетя незабавният отговор, тъкмо когато завих по Парсънс Грийн Лейн и започнах да търся четирийсет и девети номер.

— Стотина метра по-надолу е, от лявата страна — каза тя.

Паркирах пред входа.

— Нека този път да не ходим на театър — предложи Ана. — Ела към осем и ще ти приготвя вечеря. — Наведе се и ме целуна по бузата, преди да посегне към вратата.

Скочих и побързах да заобиколя колата, за да й отворя.

— Значи се разбрахме за утре в осем — напомни ми тя.

— Нямам търпение. — Поколебах се, но след това я притиснах до себе си. — Лека нощ, Ана.

— Лека нощ, Майкъл — отвърна тя, когато я пуснах. — Благодаря ти, че купи билета, да не говорим за вечерята. Радвам се, че останалите трима непознати ухажори са се добрали само до паркинга за нарушители.

Усмихнах се, докато тя вадеше ключа си. Обърна се отново към мен.

— Между другото, Майкъл, това ресторантът с отсъстващия сервитьор ли беше, с готвача с четири пръста и половина, или с бармана мошеник?

— С бармана мошеник — усмихнах се аз.

Тя влезе и затвори вратата, когато часовникът на близката църква удари един.

Издание:

Джефри Арчър. 12 клопки. Отмъщението на годината

Английска. Първо издание

ИК „Бард“ ООД, София, 2005

Редактор: Теодора Давидова

ISBN: 954-585-658-0

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

След процеса

Огърлица на „половин“ цена

Дясната ръка на Дъги Мортимър

Нежелано завръщане

Сладко отмъщение

Ваксаджийчето

Никога няма да съжаляваш

Дай газ

Не се продава

Ако не беше послушал съвета на баща си…

Око за око

Жена като за мен

1

Бележка на автора

Невероятна

Женена

Неподходяща

Истинска мечта

Допълнителна информация

Заслуги