АНДИ МАКДЕРМЪТ

ТАЙНАТА НА ЕСКАЛИБУР

Превод: Мирела Стефанова

chitanka.info

Легендарно оръжие…

Който го притежава, е неудържим в битка — ето защо Екскалибур, легендарният меч на крал Артур, е бил толкова желан през вековете. Но той е изчезнал преди повече от хиляда години… Или никога не е съществувал? Едно криптирано съобщение до археоложката Нина Уайлд може би ще промени всичко.

Безскрупулен убиец…

Историкът Бернд Руст вярва, че е открил скривалището, където е погребан Екскалибур… и че мечът може би е ключ към обуздаването на гигантски сили. Нина е скептична — докато пред очите й върху челото на стария учен кацва яркозелената точка на лазерен прицел и миг по-късно Руст замлъква завинаги.

Рискован лов…

Нина и нейният приятел, бившият командос Еди Чейс, скоро са тласнати във водовъртежа на смъртоносно преследване — по следите на Екскалибур. От Сирийската пустиня до арктическата пустош на Русия, Нина и Чейс трябва да се сражават с противник, който разполага с колосални финансови и политически ресурси и търси нещо много повече от една историческа реликва — в XXI век, който владее тайната на Екскалибур — държи цялата власт над света.

„Приключенията никога не са били по-увлекателни!“ пише в-к „Мирър“ — „Анди Макдермът се превърна във феномен с десетки фенклубове по света, защото създаде нов жанр: приключенски трилър, основан на исторически достоверни източници. Неговите впечатляващи романи носят едновременно познание в интригуваща форма и невероятно забавление!“

ПРОЛОГ

Сицилия

Малката църква продължаваше да бди над Сан Маджиори, както го беше правила в продължение на седем века. Прашният път, който водеше до селото, беше стръмен и криволичещ, но местните вярващи толкова се гордееха със своя храм и дългата му история, че никога не се оплакваха от него. Е, поне не толкова често.

Отец Лоренцо Кардела беше човекът, който най-силно се гордееше с църквата си. Той бе наясно, че горделивостта всъщност е грях, но това място принадлежеше на Бог и несъмнено дори Творецът си позволяваше от време на време да му се възхити. Въпреки че беше със сравнително скромни размери, църквата беше издържала на лошото време и войните, нашествениците и бунтовниците още от времето на свещената римска империя. Бог, размишляваше свещеникът, сигурно си я харесва много, за да я запази за толкова дълго време.

Той се спря за миг, за да се наслади на великолепието на залязващото слънце, след което се обърна към потъмнелите от времето дъбови порти на храма. Тъкмо се накани да ги заключи, когато дочу изхрущяването на чакъла под гумите на приближаващо се превозно средство. Иззад завоя се появи един голям черен джип, който също срещаше трудности в преодоляването на терена, въпреки системата си за задвижване 4×4.

Свещеникът потисна една въздишка. Джипът — американски, предположи той, съдейки по внушителните му размери и блестящия хром, — имаше чуждестранни регистрационни номера. Изглежда, на туристите дори не им минаваше през ума, че църквите, също както всяко работно място, си имат работно време, и се отнасяха към целия свят като към свой личен увеселителен парк. Е, тази групичка щеше да си тръгне от тук разочарована.

Джипът се приближи и спря. Отец Кардела наложи учтиво изражение на лицето си и зачака пътниците да излязат. Прозорците бяха толкова затъмнени, че дори не можа да разбере колко души има вътре. Той потисна нова въздишка. За кого се мислеха те, за холивудски звезди?

Вратите се отвориха.

Определено не бяха холивудски звезди. Отец Кардела нямаше никакво желание да бъде строг, но не можеше да не си помисли, че от доста дълго време не беше виждал такава концентрация на грозота. Първо излезе шофьорът, висок мъж с гладко избръсната глава и блед, нездрав цвят на кожата. Той имаше вид на войник — или на затворник. От другата страна се появи един гигант. Грамадата от мускули трудно се измъкна през вратата, въпреки огромните размери на возилото. Четинестата му брада не можеше да скрие осеяното с белези лице и най-вече безформения израстък кожа в средата на челото му. Каквото и нараняване да го беше обезобразило, той очевидно бе извадил късмета да го преживее.

Третият човек, който слезе от колата, беше жена, която отец Кардела би определил като привлекателна, ако не беше сериозното й смръщено лице и зловещата, боядисана в синьо коса, която изглеждаше повече като накълцана, отколкото подстригана, сякаш самата тя я беше подкъсила с нож, без да се оглежда в огледалото. Жената бързо се огледа, погледът й пробяга по околния терен, след което се спря върху свещеника и тя се втренчи в него със смущаваща настойчивост.

За миг тримата останаха неподвижни, загледани в него. След това жената почука два пъти по прозореца на джипа. Тогава излезе и последният му пасажер.

Той беше доста по-възрастен от останалите, с късо подстригана посивяла коса, но изглеждаше също толкова корав, скрит зад бронята си, изкована в битки с жестокия живот. Нещо подсказваше на отец Кардела, че този мъж се държи с останалите по същия начин, както са се отнасяли с него. Нервността на свещеника се засили, докато мъжът се приближаваше към него, следван по петите от останалите, които се движеха в крачка, като войници. Той леко отстъпи назад и протегна ръка в търсене на дръжката на вратата.

— Мога ли… мога ли да ви помогна?

Широката, почти жабешка уста на водача неочаквано се изкриви в усмивка, въпреки че пронизващите му сини очи останаха все така студени.

— Добър вечер. Това е църквата на Сан Маджиори, да? — италианският му беше сравнително приличен, но със силен акцент — руски, предположи свещеникът.

— Да.

— Добре — кимна мъжът. — Аз се казвам Алексей Круглов. Ние дойдохме да видим вашия… — той замълча и се намръщи, опитвайки се да намери точната дума. — Вашата мощехранителница — завърши той.

— Боя се, че църквата затваря през нощта — отвърна отец Кардела, като не сваляше ръка от дръжката на портата. — Ще отворим отново в десет утре сутринта. Ако искате тогава ще ви разведа наоколо.

Изкуствената усмивка се върна на лицето на мъжа.

— Тогава няма да е удобно за нас. Искаме да я видим сега.

Прикривайки растящата си тревога с безразличие, отец Кардела отвори вратата и отстъпи назад.

— Съжалявам, но църквата е затворена — отвърна отецът. — Освен ако не искате да се изповядате — се изплъзна неочаквано от устата му.

За негов ужас този път Круглов наистина се ухили и лицето му се изкриви в садистична гримаса.

— Простете, отче, но дори Бог ще се уплаши от всичко, което имам да изповядвам. — Той махна с ръка, давайки на останалите сигнал за действие.

Отец Кардела затръшна вратата и дръпна резето в мига, в който нечий юмрук се стовари върху нея. Той се облегна върху масивното дърво с нарастваща паника, опитвайки се да мисли. Мобилният му телефон се намираше в малкия кабинет в задната част на църквата; само за няколко минути щеше да пристигне помощ от селото…

Вратата се разтресе от нов удар, толкова силен, че отец Кардела беше отхвърлен на земята, а резето се счупи на две. През отвора се протегна една безформена гигантска ръка, която хвана вратата за ръба, за да я отвори широко.

Свещеникът ритна вратата с всичка сила. Тя се затръшна и премаза ръката. Отвън се чу леко изохкване, последвано от силно поемане на въздух. Отецът застина в очакване на вик от болка.

Но такъв липсваше. Вместо това той чу смях.

Отец Кардела с усилие се изправи и се запрепъва надолу по пътечката. Хвърли поглед през рамо и видя как огромния мъж изпълва касата на вратата, оголил блестящи зъби в безумна усмивка.

Жената извика нещо на руски от улицата. Отец Кардела отчаяно хукна към кабинета си.

— Разкарай се от пътя ми, Булдозер! — изкрещя жената със синята коса. — И спри да се смееш, идиот такъв!

— Това беше страхотно! — избоботи гигантът, без да обръща внимание на обидата й. Той отстъпи назад и погледна ръката си. На задната й страна се беше отворила рана и гъстите косми, които я покриваха, постепенно се просмукваха с кръв. — Ха! Дъртакът рита като магаре!

Круглов нетърпеливо щракна с пръсти.

— Дина, Иля, доведете свещеника. — Той махна с ръка към гиганта. — Максимов, ела с мен. — Жената и мъжът с бръснатата глава кимнаха послушно и хукнаха към църквата.

Максимов избърса кръвта от опакото на ръката си с изписана на лицето наслада.

— Къде отиваме, шефе?

— В мощехранителницата. Ако немският учен е бил прав, онова, което ни трябва, се намира там. — Той махна към вратата. Максимов избоботи нещо утвърдително и се наведе, за да мине през портата. Круглов тръгна след него.

Свещеникът стигна до вратата на задната стена на църквата и я затръшна зад гърба си. Круглов се намръщи. Може би човекът възнамеряваше да се барикадира вътре, докато дойде помощта, или пък…

— Дина, ако излезе навън, спри го — извика той, прехвърляйки из ума си различни стратегии. — Максимов, разбий вратата.

Дина се обърна и хукна обратно по пътя, откъдето бе дошла, а Иля стигна до другата врата. Както беше очаквал Круглов, тя беше заключена отвътре. Максимов се върна назад по пътечката, засили се и се блъсна с рамо в нея. Тя далеч не беше толкова здрава, колкото масивния дъб на входа и силният удар направо я изкърти от пантите. Мъжът и вратата заедно се стовариха върху бюрото на отец Кардела, преобърнаха го и разпиляха съдържанието му по пода.

Иля влетя вътре тъкмо навреме, за да види изплашения свещеник, който се шмугваше през друга врата в задната стена на кабинета.

— Излиза отзад! — предупреди той Круглов.

— Отивай след него!

Иля профуча край Максимов, който се отърсваше от останките на бюрото.

— Искаш ли и аз да отида, шефе? — попита големият мъж.

— Не — каза Круглов. — Да вземем онова, за което дойдохме.

* * *

Отец Кардела стискаше здраво телефона в ръка, но не можеше дори за миг да се спре и да набере номера. Той тичаше по тясната пътечка между задната стена на църквата и стръмния скалист склон зад нея.

Той чу трясък — вратата беше разбита. Те го преследваха.

Но кои бяха те? И какво искаха от него? Водачът им беше споменал мощехранителницата — значи търсеха нещо в църковното хранилище за реликви. Но защо? Предметите, които се съхраняваха там, бяха ценни единствено за църквата и нейната история, а не заради паричната си стойност — едва ли струваха повече от няколко хиляди евро.

Там нямаше нищо, заради чиято кражба да се пристигне чак от Русия…

Той излезе иззад църквата и рискува да хвърли един поглед назад, докато бързаше по разширяващата се пътека. Забеляза отзад мъжа с бръснатата глава, който тичаше към него, движейки машинално ръце и крака. На края на пътя видя черния джип. Жената отвори задната му врата и измъкна навън някаква цилиндрична кутия.

Значи пътят му за бягство беше отрязан, но имаше и друг изход, една стара пътечка, която криволичеше надолу по стръмния хълм, през горите и чак до селото…

С препускащо сърце той се устреми към пролуката между ниските храсти откъдето започваше пътеката. От няколко години не беше минавал от тук, но помнеше маршрута добре, и освен ако мъжът, който го преследваше, не притежаваше пъргавината на коза, той скоро щеше да установи, че преминаването от тук е доста трудно. Отец Кардела просто искаше да го забави за няколко минути, достатъчни, за да използва телефона си. Едно обаждане бе достатъчно, за да доведе цялото село на помощ; хората от Сан Маджиори нямаше да се отнесат приветливо към непознатите, които заплашваха техния свещеник.

Той стигна до храстите. Пред него се разкри стръмният хълм.

Зад него се чуха стъпки, които бързо се приближаваха…

Отец Кардела скочи през ръба и расото му се развя отзад като пелерина. Подметките му тупнаха върху обраслите с коренища скали. Пътеката едва се виждаше, следваше я единствено по памет. Разпери ръце встрани, опитвайки се да балансира, докато се спуска надолу.

Зад гърба му се чу крясък, ругатня на чужд език, последвана от силно изпукване на клони. Нямаше нужда да поглежда назад, за да разбере какво се е случило — преследвачът му се беше подхлъзнал и паднал в някой храст.

Отец Кардела вече разполагаше с нужните няколко минути.

Той вдигна телефона и започна да натиска бутоните, за да стигне до директорията с телефонните номера. Който и да е от селото щеше да свърши работа. Той избра едно име и натисна друг бутон. На екрана се изписа съобщение, че номерът се набира. Няколко секунди, за да осъществи връзката, още няколко, за да получи отговор…

Той погледна нагоре по хълма, докато притискаше телефона към ухото си. Той звънеше. Плешивият руснак все още се опитваше да се измъкне от храсталака.

Хайде де, обади се…

На хълма се появи друга фигура, силует на фона на залеза. Жената.

В ухото му се чу изщракване, отговаряха на обаждането му.

— Ало?

Той отвори уста, за да каже нещо…

Големият цилиндричен заглушител, прикрепен към дулото на пушката в ръцете на Дина, намали силата на изстрела до най-обикновено изпукване. То беше толкова тихо, че отец Кардела така и не успя да чуе звука от изстрела, който го уби.

* * *

Мощехранителницата представляваше тясна камера зад олтара, достатъчно ниска, че да накара Круглов да се наведе. Той въобще не обърна внимание на неудобството, съсредоточен в търсенето на своята цел. Другите предмети в хранилището, подредени грижливо върху кървавочервения килим под стъкления покрив, не бяха нищо повече от най-обикновени боклуци. Много стара Библия, в която текстът на латински бе написан на ръка, а не отпечатан; сребърен поднос с грубо изображение на Исус, гравирано в метала; златна купа… останалите предмети дори не заслужаваха вниманието му. Той знаеше много добре за какво е дошъл.

Ето го и него. Последният предмет лежеше в кутия, скътан в ъгъла на помещението, сякаш свещеникът го смяташе за нещо незначително. А той наистина изглеждаше невзрачен, просто парче метал, дълго едва десет сантиметра, отчупен връх на меч. На него беше гравиран символ с кръгла форма, лабиринт, маркиран чрез малки точици. Това беше единственото, което привличаше погледа.

Но щом го зърна, на лицето на Круглов отново цъфна студената усмивка. Трябваше да признае, че беше смятал германеца или за измамник, или за луд, сипещ безсмислици. Но Васюкович мислеше по друг начин… а само глупак би пренебрегнал неговите мисли.

Той посочи с пръст към кутията. Максимов, който буквално се прививаше на две, за да се побере в стаята, сви юмрук и удари по стъкления похлупак. Парчетата се посипаха върху реликвите. Устата на грамадния мъж се разтегна в неволна усмивка и Круглов не беше изненадан да види парченцето стъкло, което стърчеше от ръката му. Не му обърна никакво внимание — отдавна беше свикнал със странностите на своя подчинен.

Вместо това се пресегна и бръкна в камерата, като внимателно избягваше късчетата стъкло, докато най-накрая стигна до парчето от меча и го извади. След всичко, което Васюкович му беше разказвал за него, той почти очакваше да се случи нещо невероятно. Но това беше просто едно парче метал, безчувствено и студено.

Максимов измъкна стъклото от ръката си, след което се взря отблизо в златната купа.

— Ще вземем ли и другите неща? — попита той, пресягайки се да я вземе.

— Остави я! — рязко рече Круглов.

Белегът на челото на Максимов се раздвижи щом на лицето му се изписа разочарование.

— Но това е злато!

— Можеш да си купиш много по-хубави неща от който и да е златар в Москва. Дошли сме само за това. — Той измъкна плоска метална кутийка от вътрешния джоб на якето си, внимателно положи отчупения връх на меч вътре и затвори капака й. — Това е.

Дина надникна в мощехранителницата.

— Погрижих се за свещеника — обяви тя с отегчен тон.

Белегът на челото на Максимов отново се раздвижи.

— Уби ли го?

Тя саркастично изсумтя.

— Ъхъ!

— Но той беше свещеник! — възмути се гигантът. — Не може да убиваш свещеници!

— Всъщност беше много лесно. — Тя повдигна пренебрежително вежди, след което погледна към кутията в ръцете на Круглов. — Намери ли го?

— Взех го. Да тръгваме. — Круглов мина край нея. — Къде е Иля?

Отново пренебрежително повдигане на вежди.

— Падна в един храсталак.

Круглов поклати глава, след което пъхна кутийката във вътрешния си джоб и се наведе, за да мине през ниската врата.

— Започнете палежа от онзи край там — реши той, като посочи към първата редица пейки. — Няма нужда да изглежда като нещастен случай. Ще обвинят сицилианската мафия, това е в техен стил. — Той тръгна по пътечката навън, докато Дина заливаше пейките с газ за горене. После запали клечка кибрит и я хвърли в локвата на пода. Пламъците веднага лумнаха нагоре.

Тримата напуснаха църквата, прибраха Иля и се изкачиха до черния джип. Докато се отдалечаваха по криволичещия път, през вратата на малката църквица се появиха кълба дим, които се издигнаха към небето, осветени от последните лъчи на залязващото слънце.

1

Вашингтон, окръг Колумбия

Три седмици по-късно

— Нервна ли си? — попита Еди Чейс, смушквайки годеницата си, докато се приближаваха към вратата.

Нина Уайлд прокара пръст по верижката на медальона си, който й носеше късмет.

— Ъъъ, да. Ти не си ли?

— Защо? И преди сме се срещали с него.

— Да, но тогава той не беше проклетият президент, нали? — Един помощник отвори вратата и те влязоха в Овалния кабинет.

Щом влязоха, бяха посрещнати с аплодисменти. В стаята ги чакаха бившият флотски адмирал Хектор Амороз, техен настоящ шеф в Агенцията за световно наследство към ООН; неколцина служители в Белия дом и представители на Конгреса; Първата дама… и Виктор Долтън, президентът на Съединените американски щати.

— Доктор Уайлд! — възкликна той и пристъпи напред, за да се ръкува с нея. — И господин Чейс. Радвам се отново да ви видя.

— Ние също се радваме да ви видим. Ъъъ, господин президент — добави бързо Нина.

Чейс също му стисна ръката.

— Благодаря ви, сър.

Останалите насядаха по местата си, докато Нина, Чейс и Долтън останаха прави. Долтън изчака всички да се настанят преди да заговори, полуобърнат както към фотографа на Белия дом, който увековечаваше събитието, така и към почетните си гости.

— Дами и господа — започна той, — уважаеми членове на конгреса, уважаеми министри. За мен е голяма чест да връча тази награда на жената, чиято невероятна смелост пред лицето на опасността спаси живота на много хора както в Америка, така и по света. Същата жена, чиято преданост към науката и откритията промени завинаги нашия поглед към историята, върна ни отдавна изгубени съкровища, които доскоро приемахме единствено като легенди. В определен смисъл тя помогна за запазването на нашето минало и нашето бъдеще. За мен е изключителна чест да ви представя доктор Нина Уайлд, откривател на изгубения град Атлантида и затрупаната гробница на Херкулес, която спаси тази нация от чудовищен терористичен акт, и да й връча най-високото гражданско отличие на Съединените щати — Президентския медал на свободата.

Нина се изчерви, същевременно борейки се с импулса да поправи Долтън — Атлантида беше името на острова, а не на града, — докато той внимателно се пресегна и вдигна за синята лента медала, който лежеше на кадифен поднос.

— Доктор Уайлд, нацията е ваш длъжник. За мен ще бъде чест, ако приемете този символ на вечната ни признателност.

— Благодаря ви, господин президент — каза тя, като наведе глава. Долтън вдигна медала и го окачи на врата й. След това отново се ръкува с нея, преди да я обърне с лице към фотоапарата, чиято проблясваща светкавица за миг я заслепи. Речта, която си беше подготвила по-рано, се изпари от ума й под непрекъснатия поток от светлини и аплодисменти. — Благодаря — повтори тя, като се опитваше да се сети за нещо умно, което да каже. — Аз… Аз съм ужасно признателна за тази награда, за тази чест. И, ъъъ, освен това бих искала да благодаря на годеника ми, Еди… — тя се наруга на ум за избора на думи. Бих искала да благодаря? Това да не са ти проклетите Оскари? — … без когото сега, най-вероятно, щях да бъда… ами, мъртва. И то няколко пъти. Благодаря. На всички. — Тя отстъпи назад с пламнали от притеснение бузи, червени почти колкото косата й.

— Тук доктор Уайлд малко ме поизпревари — закачливо подхвърли Долтън, което предизвика учтив смях и накара Нина да си пожелае Овалния кабинет да има тайна вратичка, през която тя да може да изчезне още в този миг. — Но да, вторият човек, когото искаме да почетем днес, е Еди Чейс — той махна с ръка подканващо към Еди, който пристъпи напред и зае мястото на Нина. — Той е бивш член на елитните спецчасти на Обединеното кралство и като такъв отказа всякаква награда по обективни причини, и ние можем само да уважим избора му. Но тази страна също му дължи огромна признателност за предотвратяването на терористичните атаки. — Той разтърси ръката на Чейс. — Господин Чейс, благодаря ви от името на народа на Съединените щати.

— Благодаря — отвърна Чейс, докато ръкоплясканията се подновиха. Когато стана ясно, че той не възнамерява да добави нищо повече, аплодисментите бързо утихнаха. Този път беше направена само една снимка, която щеше да бъде прибрана в архива на Белия дом, за разлика от тези на Нина, които щяха да бъдат прикрепени към прессъобщение и до час разпратени из новинарските агенции по цял свят. Долтън леко се извърна от Чейс, което бе прието като негласен знак, че официалната част на презентацията е приключила. Всички гости се изправиха и политиците бързо се възползваха от възможността да се доближат до президента.

— Това ли беше голямата ти реч? — попита Чейс тихо, наведен към ухото на Нина. — Мислех си, че ще бъде изцяло за „чудото на великите съкровища от миналото“.

При напомнянето му лицето на Нина се сви смутено.

— Не ми напомняй. Господи, толкова ми беше притеснено. Извади късмет, че успях да кажа нещо по-свързано от „ъъх…“.

Амороз се приближи до тях.

— Е, поздравления и на двамата. Еди, сигурен ли си, че не искаш никаква награда? Мисля, че нещо може да се уреди.

— Всичко е наред — отвърна решително Еди. — През годините разгневих доста хора — последното, от което се нуждая, е чрез получаването на медал да им напомня, че съм убил скапания им брат или там когото и да било. — Той погледна към шията на Нина. — Като споменах за медал, трябва да ти кажа, че много ти отива. Трябва да си го сложиш на летището, да видим дали няма да ти позволят да пътуваш първа класа без доплащане.

Нина го погледна със саркастична усмивка.

— Все още ли смятате да отпътувате довечера за Англия? — попита Амороз.

Чейс кимна.

— Сряда, среща с президента на Съединените щати в Белия дом. Четвъртък, среща с моя старец на чаша чай с бисквитки в Борнмът. Съвсем не са в една и съща лига.

— Сгодени сме почти от година — каза Нина. — Решихме, че е време да се запозная със семейството на Еди.

— Ти реши, че е време — настоя Чейс.

Нина преглътна отговора си, защото към тях се приближи Долтън, заобиколен от дежурните подмазвачи.

— И така, доктор Уайлд. Вие открихте Атлантида и гробницата на Херкулес — кое е следващото по ред? Откриването на храма на Соломон или може би на Ноевия ковчег? — Той завърши изречението с лека усмивка.

Нина не се засмя.

— Всъщност настоящият ми проект в АСН се връща толкова назад във времето, колкото не съм стигала досега — дори преди Атлантида. Опитвам се да се възползвам от предимствата, които ми предлага достъпът на АСН до археологическите и антропологични данни от цял свят за разселването на човешкия род по Земята в праисторически времена. — Ентусиазмът й растеше и тя продължи да говори все по-бързо. — Основният модел на експанзията на човечеството от Африка през Азия и по-късно до Америките и Европа е доста добре развит. Понижаването на нивото на световния океан през ледниковия период позволило на древните хора да пътуват надалеч и да се разселят по места, които сега се намират под вода — в Индонезия например има едно много обещаващо място, което смятаме да проучим по-късно тази година.

— С нетърпение го очаквам — каза Чейс. — Страхотно ще бъде най-накрая да изляза от офиса и да свърша малко работа!

— Внимавай какво си пожелаваш — пошегува се Нина. — Всъщност целта ми е да открия откъде точно е произлязло човечеството; люлката на цивилизацията, така да се каже.

Долтън повдигна вежди.

— Това ми прозвуча така, сякаш сте тръгнали да търсите Райската градина.

— Може и така да се каже. Въпреки че нямам точно предвид Адам и Ева, които разговарят със змията. Откриването на точното място, където хомо сапиенс се е развил от древните хоминиди, със сигурност няма да ощастливи креационистите! — Тя усети, как Долтън се напряга, а Амороз се прокашля предупредително. — О, господи, извинете, те са част от вашата… от вашата „база“, нали? Простете.

— Няма нищо — отвърна Долтън и леко се усмихна. — За щастие моята база не включва единствено креационисткото крило. Дори част от моите поддръжници наистина вярват, че Земята се върти около Слънцето! — Той се засмя пресилено, антуражът му веднага го последва. Нина също се засмя, изпълнена със смесица от смущение и облекчение. — Това наистина звучи очарователно, доктор Уайлд. Въпреки че ще бъде трудно да се надминат открития като Атлантида и гробницата на Херкулес — и то още преди да сте станали на трийсет! Скоро ги навършихте, нали?

— Да, така е — отговори Нина, не особено доволна от напомнянето за възрастта й.

— Е, аз съм убеден, че имате достатъчно време за още много открития! — отново се засмя Долтън. Нина също се засмя, но този път бе неин ред да звучи пресилено.

Президентът тъкмо се накани да се отдалечи, когато Чейс се обади.

— Простете, господин президент, но мога ли да разговарям с вас за нещо? Насаме? — Той кимна с глава към едно ъгълче, на няколко метра от групичката.

Долтън размени погледи с екипа си, след което се усмихна и се отдалечи от тях, наблюдаван неотстъпно от вездесъщите агенти на тайните служби.

— Разбира се. Какво мога да направя за вас, господин Чейс?

— Исках да ви попитам какво става със София.

— София Блекууд ли имате предвид?

Чейс едва се сдържа да не отговори „не, София Лорен“, но успя да потисне саркастичната реплика. Бившата лейди Блекууд — наскоро британският парламент я беше лишил от титлата й — беше и бивша съпруга на Чейс… и главен организатор на планирания терористичен акт с ядрено оръжие, който двамата с Нина едва бяха успели да предотвратят.

— Да, София Блекууд. Последно разбрах, че е била преместена в Гуантанамо бей. Кога възнамерявате да я изправите пред съда?

— Преместихме я в Гуантанамо заради собствената й безопасност — отвърна Долтън. — Ако я бяхме затворили в обикновен затвор, щеше да бъде убита много преди да успеем да подготвим процеса срещу нея.

— Това щеше да спести сума ти пари за адвокати. Всички знаем, че е виновна и така или иначе ще бъде екзекутирана, нали?

Долтън се усмихна студено.

— Вярвам, че съдебната система ще постъпи правилно.

— Радвам се да го чуя. — Чейс протегна ръка. — Благодаря ви, господин президент.

— Аз ви благодаря, господин Чейс — президентът разтърси подадената му ръка и повиши глас. — А сега, ако ме извините, трябва да се погрижа за едни малки различия във възгледите, които имаме с нашите руски приятели. Самолетоносачът „Джордж Вашингтон“ вече е на позиция, но се надяваме, че присъствието на още един кораб ще подчертае нашата позиция. — Приглушеният смях, който последва коментара, имаше доста тъмна отсянка: продължаващото неразбирателство между Запада и Русия по въпроса за териториалните претенции на последната върху арктическите води, беше достигнало до критичната си точка няколко дни по-рано, когато руски бойни кораби принудиха един американски изследователски кораб да напусне спорните води под дулата на техните оръдия. — Доктор Уайлд, господин Чейс… и Хектор, — добави Долтън, като кимна към Амороз, — благодаря ви.

След тези думи Нина, Чейс и Амороз напуснаха Овалния кабинет и един млад помощник ги придружи по коридорите на Белия дом.

— Мисля, че всичко мина добре — каза Чейс. — Поне за мен.

Нина притисна юмрук към челото си.

— О, боже! Не мога да повярвам, че така се изложих пред президента!

— И то два пъти за две минути — обади се Чейс.

— Въобще не ми помагаш!

— Не се тревожи за това, Нина — успокои я Амороз. — Справи се много добре.

Чейс махна с ръка към медала, който висеше на шията й.

— Освен това се сдоби с хубавичка висулка.

— Еди — смъмри го Амороз, — Президентският медал на свободата не е никаква „висулка“!

Нина също се почувства леко обидена.

— Да, Еди, престани. Аз нямаше да ти се подигравам, ако беше получил медал от кралицата.

— Кой е казал, че не съм получил? — отвърна Еди сериозно.

Нина го погледна подозрително. Въпреки че го познаваше от две години, тя все още не можеше винаги да познае кога е сериозен или, както често казваше в такива случаи, кога се „бъзика“.

— Не — каза най-накрая тя. — Ако наистина беше получил медал от кралицата, досега да си ми казал. Дори ти не би могъл да го пазиш в тайна.

Той сви рамене.

— Щом казваш. Но аз имам доста медали. Просто не се фукам с тях. Лежат си в някоя кутия някъде.

— Ами няма да е зле да ги намериш и да ми ги покажеш когато се приберем у дома. Имаме доста време преди полета.

Чейс се ухили.

— Не съм казал, че кутията е тук, нали? — Той чукна с нокът по медала на Нина, който издаде тих металически звън. — Мисля, че трябва да го носиш във влака, докато пътуваме към Ню Йорк. Да видим дали някой ще те познае.

* * *

След като се качиха във високоскоростния влак „Асела“ до станция Пен, наистина я познаха, но не заради медала, който тя прибра в кутията преди да напусне Белия дом.

Откриването на Атлантида не се беше осъществило при идеални условия — оказа се, че човекът, финансирал експедицията на Нина, имаше скрити, геноцидни подбуди. Затова западните нации, които бяха създали агенцията за световно наследство под егидата на ООН, бяха решили да създадат за прикритие една по-различна, далеч по-безобидна версия за откриването й.

Историята, за която най-накрая постигнаха съгласие и която разпространиха в медиите, представи Нина на обществото. В резултат на това тя гостуваше на вестници, списания, дори по телевизията — и беше забелязана във влака от един мъж, който й поиска автограф.

— Ако продължава така — рече Чейс, щом слязоха от влака, — ще видиш снимката си във всички таблоиди.

— О, боже, не! Не искам чак такава известност — проплака Нина. Но въпреки това трябваше да признае, че се почувства поласкана, когато беше разпозната от съвсем непознат човек, макар и усещането да беше доста странно. — Да не би да съм кинозвезда!

— За мен си звезда, любов моя — каза Чейс и я прегърна през кръста, след което леко плъзна ръка към задничето й. Тя го побутна леко с бедро, напомняйки му, че все още се намират на обществено място. — Значи ако направят филм за живота ни, кого смяташ, че ще изберат за нашите роли? Жалко, че Кари Грант е мъртъв, щеше да е идеален за мен.

Нина хвърли един кос поглед към ниския, оплешивяващ англичанин със счупен нос.

— Даааа бе — каза тя, като прокара ръка по ниско остриганата му коса. — Продължавай да си мечтаеш.

Чейс се прибра в апартамента им, за да довърши опаковането на багажа, а Нина взе такси до сградата на ООН на брега на Ийст ривър. Взе асансьора и се изкачи до офисите на АСН.

— Доктор Уайлд! — възкликна Лола Джианети, която се изправи до бюрото си, за да я посрещне. — Не ви очаквах днес тук. Как беше в Белия дом? Срещнахте ли се с президента?

— Да. — Лола леко изписка от вълнение. — И съм повече от сигурна, че ужасно се изложих, но Хектор ми каза да не се притеснявам, защото не било чак толкова зле. — Тя се обърна към кабинета си. — Съжалявам, че не мога да остана — обещах на Еди, че няма да се бавя. Ако изпуснем полета, той ще… — Тя се замисли. — Всъщност сигурно няма да се трогне особено.

— Отивате да се срещнете със семейството му в Англия, нали? Желая ви успех. Първия път, когато се срещнах със семейството на моя приятел, аз бях ужасена. Майка му ме мрази!

— О, Лола, много ти благодаря! — каза Нина с измъчена усмивка, докато се отдалечаваше.

Само няколко минути й бяха необходими, за да копира нужните й файлове от компютъра на флашката, а няколко бързи телефонни обаждания я успокоиха, че операциите на АСН, които ръководеше, щяха да се намират в сигурни ръце за времето, през което щеше да отсъства. Бързо събра записките си и излезе от стаята — само за да се сблъска с един човек, когото не очакваше да види тук.

— Мат! — възкликна тя. — Как си?

— Добре, благодаря! — отвърна Мат Трули, като я прегърна. Сламенорусият, леко пълен австралийски проектант на подводници беше помагал на Нина в предишните й приключения, рискувайки живота си за нея, и по нейна препоръка беше приел далеч по-спокойната работа в една от дъщерните организации на АСН. Нина все още не беше свикнала да го вижда в костюм, въпреки че той беше запазил някои черти от предишния си хлапашки вид — днес ризата му беше разкопчана до гърдите и възелът на вратовръзката му се намираше някъде на нивото на сърцето му. — Подочух, че двамата с Еди сте получили ключовете за тая държава. Поздравления!

— Благодаря. Какво правиш тук? Мислех, че си в Австралия с останалите от АОПА — Агенцията на ООН за проучване на Антарктида се подготвяше за изучаването на уникалните екосистеми на праисторическите езера, намиращи се под ледените шапки на Южния полюс.

— Не, още не сме тръгнали. Чакаме зимата там да свърши. Но пък си направих един вид обиколка на света — дойдох от офиса на АОПА, за да разкажа на вашите подводничари за моето пътуване до Русия. Руснаците са експерти в подготовката на подводници за работа под леда и аз си взех някои бележки. Да ти кажа, не е зле да си австралиец — може би ако бях янки дори нямаше да ме допуснат в страната, предвид настоящата ситуация. Дори се качиш на борда на един от техните кораби с ядрени ракети. Много яко, по един такъв стряскащ начин — та те могат да взривят целия свят!

— Да се надяваме, че това няма да се случи.

— Много си права. — Трули погледна към кабинета на Нина. — Еди тук ли е?

— Не, вкъщи си е. По-късно излитаме за Англия.

— О, ще се срещаш със семейството му? — Нина кимна. Трули сви устни. — Успех тогава! Преди време се срещах с едно момиче. Всичко вървеше добре, докато не се запознах със семейството й. Не можеха да ме понасят!

— Благодаря за успокоението, Мат! — отвърна с комично отчаяние Нина. — Съжалявам, но трябва да вървя. Ще се видим за по-дълго, когато се приберем.

— Обезателно — каза Трули, докато тя се отдалечаваше. — О, и не се тревожи за срещата със семейството. Всичко ще бъде наред… най-вероятно!

— Много ти благодаря, Мат! — процеди през зъби Нина, докато влизаше в приемната.

— Доктор Уайлд — повика я Лола, докато прекосяваше фоайето, — току-що се сетих, че имате поща. Какво да правя с писмата?

Нина се спря до вратата.

— Има ли нещо важно?

— Нищо спешно. Редовните сметки. И няколко неща за ексцентричното досие.

— Страхотно — въздъхна Нина. Откакто се бе превърнала в лице на АСН, за голямо нейно неудоволствие се беше оказала на прицела на всяка откачалка на планетата с теория за НЛО, изгубени цивилизации, морски чудовища, психо сили… — Може би ще си взема малко да почета за из път, тъкмо да се посмея. Има ли нещо интересно?

— Обичайното. Кристали, черни хеликоптери и пирамиди с невероятна сила… А, и някой, който твърди, че е познавал родителите ви.

Нина усети неприятно чувство в стомаха си: родителите й бяха починали дванайсет години по-рано, убити по време на собствената си експедиция в търсене на Атлантида. Ако някой ненормалник просто ги използваше, за да се опита да привлече вниманието й…

— Как се казва?

— Бернард някой си. Изчакайте, ей сега ще го намеря, тук някъде е…

— Бернд? — каза Нина, внезапно заинтригувана. Може би все пак не беше ненормалник. — Бернд Руст?

— Да, точно така — отвърна Лола изненадано, докато изваждаше плика от купчинката на масата. — Познавате ли го?

— Бегло, но той наистина е бил приятел на родителите ми. — Нина взе плика, разпечата го и извади отвътре DVD-диск в пластмасова кутийка и сгънат лист хартия. Тя я разгъна и зачете написаното със ситен почерк.

„Скъпа Нина,

Първо, надявам се да ме помниш — мина доста време от последната ни среща на панихидата на Хенри и Лора. Въпреки че ги няма вече повече от десет години, аз все още усещам липсата им, тъй като бяха много добри приятели.

Жизненоважно е да се срещнем лично, за да обсъдим съдържанието на приложения диск. Моля те, свържи се с мен веднага, щом го получиш. Въпросът е изключително важен и е свързан с твоите родители.

Бернд Руст“

Отдолу беше написан телефонен номер, но нямаше никакъв адрес. Нина погледна плика. Беше изпратен по въздушна поща преди няколко дни и пощенската марка като че ли беше немска.

За миг се изкуши да се върне в офиса си и да провери съдържанието на диска на компютъра си, но един поглед към циферблата на часовника й я отказа. Освен това щеше да вземе лаптопа си; можеше да провери съдържанието на диска по време на полета.

Свързан е с родителите ти. Какво ли е открил Руст? Нина си спомни, че германецът беше историк и години по-късно тя беше научила, че обречената експедиция на родителите й е разчитала на тайни нацистки документи, в които е бил описан пътят до Атлантида. Дали Руст не е бил човекът, който ги е осигурил?

— Добре ли сте? Нина?

Тя примигна при въпроса на Лола, изгубена за миг в мислите си. След това бързо пъхна диска и писмото обратно в плика.

— Добре съм, благодаря. Просто… да, познавам го, просто не сме говорили от доста време. — Русата рецепционистка все още изглеждаше загрижена. — Всичко е наред, Лола, наистина. Ще го прегледам в самолета. Като го споменах — продължи тя, доволна, че има повод да смени темата, — трябва да тръгвам. Ще се видим, като се върна.

— Успех със семейството! — извика Лола след нея.

Този път Нина не реагира. Вече имаше нещо друго, което да я притеснява.

* * *

Чейс отпусна седалката назад докрай и се опъна с въздишка на задоволство.

— Ах, така е много по-добре. Но се обзалагам, че ако носеше онзи медал на летището, веднага щяха да ни настанят в първа класа.

— Имам си тука един харизан кон — рече заядливо Нина. — Искаш ли да му погледнеш зъбите? — Доколкото я касаеше, тя бе повече от доволна от местата в бизнес класата, които бяха получили независимо от билетите за икономичната класа, въпреки че когато жената на касата я позна и й предложи по-добри места без доплащане, първото нещо, което й мина през ума, бяха луксозните седалки в първа класа.

— Не. Мисля да подремна. Нямам намерение да се мятам зад волана на колата под наем след като съм спал само два часа по време на презатлантически полет.

— Е, аз не съм изморена все още. — Летяха вече близо час и половина и Нина все още се чувстваше по нюйоркско време. — Можеш ли да ми свалиш чантата?

Чейс изпъшка.

— Страхотно. Първо искаш мястото до прозореца, после непрекъснато ме караш да ставам и да сядам. — Но той се изправи, отвори багажното отделение над главите им и подаде чантата на Нина. Тя извади своя Макбук и плика с диска и писмото на Руст, след което върна чантата на Чейс.

— Ако пет минути след като заспя ме събудиш, защото ти се ходи до тоалетната — измърмори той, докато прибираше чантата в отделението, — ще те изхвърля през аварийния изход.

— Няма да ми е за пръв път да скачам от самолет без парашут, нали? — Двамата се спогледаха с усмивка и Чейс се отпусна на мястото си, а Нина отвори лаптопа и пъхна диска в дисковото устройство. След няколко секунди съдържанието му се появи на десктопа. Тя копира единствения файл на харддиска и кликна два пъти върху него… но за нейна голяма изненада се появи прозорче с искане за парола.

Каква ли беше паролата?

Нина отново прегледа писмото. Там нямаше никаква подсказка — като се изключи телефонният номер. Тя го написа и натисна „enter“, готова да опита отново. Лаптопът изпиука предупредително и изчисти полето за повторно въвеждане на паролата. Тя бързо пресметна наум, че ако паролата е някаква комбинация от единайсетцифрения номер, това означава почти четири милиона комбинации. Не само остатъкът от полета, но и остатъкът от живота й нямаше да стигне, за да изпробва всичките. Дотук с тази идея.

Тя отново опита, този път със собственото си име. Без резултат. След това премина на имената на родителите си, след това името на Руст. Нищо. Беше срещнала за кратко съпругата на Руст по време на панихидата — как ли й беше името? Сабине? Сабрина? Нямаше никакво значение, тъй като и двете не свършиха работа.

— Цяла нощ ли смяташ да караш това нещо да пиука? — оплака се Чейс.

Нина спря звука.

— Кодирано е, а аз не знам паролата.

— Защо, кой ти праща кодирани файлове? Някакво порно ли е?

— Не, не е порно — сопна му се Нина. — Всъщност не знам какво е.

— Тогава значи може да е порно! Дай да погледна. — Той се надигна да седне, докато Нина се опитваше да отблъсне нетърпеливите му ръце.

— Изпрати ми го един стар приятел на моите родители. Пише, че иска да говорим за онова, което е на диска — и за тях. Виж, написал е телефонния си номер.

— Ами обади му се.

— Какво?

— Очевидно няма да ти даде паролата, докато не му се обадиш. — Чейс потупа отстрани на седалката й. — Тук има сателитен телефон, обади му се. Само че използвай своята кредитна карта, ’щото сигурно ще струва поне десет долара на секунда.

— Скръндза — ухили му се Нина. Но идеята му беше добра, затова тя намери кредитната си карта и се обади. Телефонът иззвъня няколко пъти.

— Ало? — чу се сънлив, но напрегнат глас с немски акцент.

— Ало — обади се Нина. — С Бернд Руст ли говоря?

— Кой се обажда? — Внезапно цялата сънливост изчезна, но гласът прозвуча още по-напрегнато.

— Аз съм Нина, Нина Уайлд. Получих писмото ви.

— Нина! — Облекчението в гласа му се усещаше дори през ефирните смущения на връзката. — Да, аз съм Бернд Руст! Благодаря, че се обадихте!

— Получих и диска, но не мога да го отворя. Файлът е защитен с парола.

— Знам. Исках да съм сигурен, че няма да го прочетат други хора.

— И тъй като вече е в ръцете на точния човек, каква е паролата?

Настъпи мълчание.

— Аз… Мога да ви я кажа само лично. Не по телефона.

Нина внезапно стана подозрителна.

— Защо не? Какво става тук?

— Всичко ще ви се изясни като се видим. Но трябва да ви видя лично. Къде се намирате?

— Всъщност съм в самолета. Летя за Англия…

— Англия! — възкликна Руст. — Чудесно, ще хвана първия Евростар на сутринта. В Лондон ли ще бъдете?

— Не, не — каза Нина, като се опитваше да забави темпото. — Ще бъда в Борнмът, отивам да се срещна със семейството на годеника ми…

— Борнмът, ясно. Значи ще се срещнем там.

— Какво? Не, имах предвид…

Руст се засмя.

— Нина, знам, че всичко ви се струва твърде странно.

Смехът на Нина прозвуча малко отчаяно.

— Ами, да. Донякъде.

— Не се тревожете. Няма да ви отнемам много време. Но ви обещавам, че определено ще поискате да чуете онова, което имам да ви казвам.

— За родителите ми?

За миг се чуваха само ефирните смущения. След това:

— Да. За вашите родители.

Чейс я гледаше все по-заинтригуван и Нина поиска да прекъсне разговора преди Руст да се самопокани в хотелската им стая.

— Вижте, ще ви дам номера на мобилния ми телефон, той има покритие и в Европа. Обадете ми се след девет часа английско време. Дотогава вече трябва да сме на летището. — Тя му издиктува номера си.

— Много добре, ще ви се обадя тогава. О, и поздравления за награждаването. И за годежа. Довиждане!

— Благодаря — отвърна Нина в мига, когато връзката прекъсна.

— И така — рече Чейс, — като че ли този човек наистина иска да се срещне с теб.

— Изглежда, е така.

— Значи няма да можем да се срещнем с нашите? О, колко жалко! Може би следващия път. — Той изглеждаше ужасно доволен от това.

— Не, ще се срещнем с тях.

— Пфу!

— Чакай малко, аз трябва да съм нервната в случая, защо аз… — Нина поклати глава. — както и да е. Той иска да дойде в Борнмът, за да се видим. — Тя се загледа в иконката на загадъчния диск. — Защо е всичката тази потайност? И какво общо има с родителите ми?

— Той откъде ги познава? — попита Чейс.

— Той е историк, затова предполагам, че са се запознали, докато са правили археологически проучвания. Всъщност не знам със сигурност — виждала съм го само два пъти. Последно се срещнахме на панихидата. — Тя се облегна назад и затвори очи. — Странно. Напоследък много мисля за тях и сега това…

— Защо?

— Нали знаеш, след като се сгодихме. Толкова е тъжно, че никога няма да те видят. Щяха да те харесат.

— Е, мен всички ме харесват — каза самодоволно Чейс. — Естествено, като изключим задниците, които искат да ме убият.

— Е, поне известно време такива няма да се мотаят наоколо.

— Не го казвай, че ще урочасаш нещата! — възмути се той. — Но да, от всичко, което си ми разказвала за майка ти и баща ти, си мисля, че са били наистина страхотни хора.

— Такива бяха. — Нина въздъхна, потънала в спомени. — Ами ти?

— Какво аз?

— Никога не говориш за родителите си. Тоест, разказа ми какво се е случило с майка ти, но…

— Няма какво да ти разказвам. Напуснах дома си и се записах в армията след като мама умря и оттогава не съм се връщал. — Той се намести в седалката си, като леко й обърна гръб.

— Защо?

— Ммм?

Нина познаваше Чейс достатъчно добре, за да разпознае неохотата в гласа му: обичайното подхъмкване, означаващо „не те чух какво каза“, което всъщност прикриваше „може ли да сменим темата“.

— Попитах — продължи тя, леко засегната от опита му да се измъкне, — защо не си се прибирал оттогава?

— Защото няма за какво да се връщам. — Тонът му вече издаваше раздразнение.

— Да, но защо?

Той се обърна към нея намръщен.

— Исусе, какъв е този шибан разпит? Защо изведнъж толкова се заинтересува от семейството ми?

Тя го погледна невярващо.

— Стига, Еди! Ние ще се женим, така че те ще станат и мои роднини. Не можеш да твърдиш, че тази част от живота ти е държавна тайна! Просто искам да знам що за хора са и защо не обичаш да говориш за тях.

— Ако имаше нещо важно, щях да ти го кажа.

— Като какво, че София ти е била жена? Доста време ти беше необходимо, за да ми го кажеш…

— Не се разбирам с тях, това е! — сопна се Чейс. — Освен с баба. Честно казано, ако сестра ми не живееше в същия град, не бих си направил труда да те водя да я видиш.

Известно време седяха мълчаливо.

— Много жалко, Еди — каза Нина най-накрая.

— Кое?

— Аз вече нямам семейство, освен някакви далечни братовчеди, които за последно видях, когато бях на дванайсет. А ти имаш, обаче не искаш да го виждаш? За мен това е… — Тя остави изречението недовършено.

Чейс й обърна гръб и се зави с одеялото.

— Не всички семейства са толкова близки като твоето. А сега вече мога ли да подремна?

Нина се наведе към него и го целуна по темето.

— Лека нощ, Еди — прошепна тя, преди отново да погледне загадъчната иконка върху екрана на лаптопа си.

2

Англия

— Този град Борнмът — каза Нина, когато Чейс навлезе с взетия под наем Форд Фокус в автомобилния поток по магистралата М-3. — Как изглежда? Какво има в него? — Преди да напуснат Щатите, тя беше разгледала картата на южна Англия, но освен местоположението на града, който се намираше на около сто мили южно от Лондон, не успя да научи кой знае колко.

— Тъпа работа — каза Чейс. — Има само един кей и това е.

Нина се усмихна.

— Нали тук не се намесва онази прочута неприязън между севера и юга, за която толкова съм чувала? Защото знам, че много държиш да отбележиш, че си йоркширец от севера… — каза тя, опитвайки се да докара северняшкия акцент.

— Заедно сме от две години, а това е най-добрия йоркширски акцент, който успяваш да извадиш? — прекъсна я Чейс със скептичен тон.

— Хей, много по-добре е от твоя американски. Не всички говорим като Джон Уейн със счупен нос. Е, може би само в Алабама. Както и да е, не може в този град да няма нещо, щом сестра ти и баба ти са решили да се преместят тук.

— Лизи се премести, защото се омъжи за един тукашен смотаняк — каза Чейс. — А баба се премести след като дядо почина, просто защото климатът е по-добър, това е.

— И е искала да е по-близо до сестра ти. И до племенничката ти.

— Може би. Но градът си остава адски скучен.

Следващият коментар на Нина бе пресечен от иззвъняването на телефона й. Докато отговаряше, тя погледна към часовника си. Беше точно девет часа.

— Ало?

— Здравейте, Нина! Обажда се Бернд Руст.

— И аз така си помислих — отвърна Нина, като се усмихна примирително на Чейс. — Къде се намирате?

— В Лондон. Опитвам се да намеря най-подходящия транспорт до Борнмът. Пътувате ли вече натам?

— Да, вече сме на автострадата. Магистралата, имам предвид.

— Отлично! Значи ще се видим там. Къде ще отседнете?

— Хотел „Парагон“. Но Бернд, трябва да ви кажа, че имам други ангажименти. Ще се срещна със семейството на годеника ми. Не мога просто да зарежа всичко и да хукна на среща с вас.

— Разбирам. Кога ще имате възможност да се видим?

— Ами първо ще обядваме, така че… — Нина погледна въпросително към Чейс, но той просто сви рамене. — Добре, какво ще кажете да се видим в хотела в три часа?

— Три часа, хотел „Парагон“. Ще се видим там. Довиждане!

— Не можа ли да му кажеш два часа? — изръмжа Чейс. — Така ще можем по-раничко да се измъкнем от тях.

— Но ти няма да идваш на срещата с Бернд.

— Да, но те не го знаят.

— Стига, Еди — каза Нина. Тя усети, че за пръв път Чейс спазва разрешената скорост. Като че ли не умираше от желание да стигне до крайната им цел. — Едва ли са чак толкова лоши.

— Е, ще ги видим — отвърна той с твърд глас.

При предишните си посещения в Англия Нина беше ходила само до Лондон, затова не беше сигурна какво точно може да очаква от местата извън столицата — особено след обезкуражаващото описание, дадено й от Чейс. Но Борнмът се оказа доста привлекателно крайбрежно градче, с пешеходна централна улица, заобиколена от привлекателни сгради от различни архитектурни стилове и епохи, издигащи се над стандартните магазинни витрини на национални търговски вериги.

Бяха се разбрали да се срещнат с роднините на Чейс в центъра на града, в друга пешеходна зона, наречена Площада. Покрай целия път до морето и кея се простираше парк; Нина и Чейс се регистрираха в хотела си, който се намираше близо до океана, след което се запътиха към центъра на града, заобикаляйки голям балон с кош, който предлагаше на туристите изглед към курорта от въздуха.

За голямо удоволствие на Нина на Площада се намираше уличен пазар. По сергиите се продаваха най-различни храни от цяла Европа, от немски наденички до екзотични плодове. Въздухът беше изпълнен с аромати, от които устата й се пълнеше със слюнка, и които непрекъснато й напомняха, че закуската, която беше изяла в самолета, не стигаше за никъде. Единствено мисълта, че скоро я очаква обяд, й пречеше да се впусне да опитва от всичко — въпреки че беше ужасно изкушена да го направи.

Усещаше как стомахът й се свива и причината не бе единствено гладът.

— Аз съм… Малко съм нервна — призна тя на Чейс.

— Защо?

— Ами нали знаеш, за пръв път се срещам със семейството ти. Просто ми е странно изведнъж да се сдобия с толкова роднини. Ами ако не ме харесат?

— Щом се тревожиш толкова, можем просто да си тръгнем — предложи Чейс, като в гласа му прозвуча надежда. — Да организираме онова пътуване до Индонезия. Много съм навит — предпочитам да съм на някое екзотично място, отколкото да се мотая тук.

Нина се усмихна.

— Изкушена съм, но няма да ти позволя да се измъкнеш толкова лесно.

— Дрън-дрън. А, ето ги и тях — каза той без грам ентусиазъм. В центъра на Площада се намираше кръглата сграда на кафене, увенчана с часовникова кула. Пред входа й Нина забеляза трима души: дребна старица с посивяла коса, момиче, което й се стори на около петнайсет години и жена около четирийсетте, с доста къса коса. Старицата и момичето помахаха на Чейс; жената не помръдна.

— Хайде, почва се — каза той. Нина докосна медальона си и си пожела всичкия късмет на света.

Срещнаха се до масите на площада.

— Чичо Еди! — извика момичето, като се впусна към него и го прегърна. — Не съм те виждала от сто години!

— Здрасти, Холи — каза Чейс, като също я прегърна и се усмихна. Удоволствието от срещата с племенницата му изглеждаше неподправено. — Бях доста зает.

— Знам! И знам с какво! — Холи пусна Чейс от прегръдките си и се обърна към Нина, разтърсвайки дългата си, кестенява коса. — Знам коя сте вие — каза тя и лицето й грейна.

— Така ли? — рече Нина.

— Разбира се! Стига де! Та вие открихте Атлантида! Беше страхотно когато го обявиха, защото това означаваше, че учителят ми по история е бъркал през цялото време, като казваше, че никога не е съществувала. Толкова беше забавно да му гледам обърканата физиономия, когато си призна грешката. Между другото, аз съм Холи. Холи Бенет.

— Нина Уайлд. Здрасти.

— Здрасти! Значи ти ще ми станеш леля? Много яко! Кога е сватбата?

— Да, кога е сватбата, Едуард? — попита възрастната дама, като доситни до Чейс. — Ох, нека те огледам. Толкова се радвам да те видя! Малката ми агнешка пържолка. Хайде де, дай целувка на баба си. — За огромна изненада на Нина Чейс, който бе придобил невероятно овчедушно изражение на лицето, послушно се наведе и баба му го разцелува шумно по двете бузи, дори ги пощипна леко. — Колко е хубаво да си тук!

— Здрасти, бабче — каза Чейс с порозовели бузи и то не съвсем от пощипванията. — Бабче, искам да се запознаеш с годеницата ми, Нина Уайлд. Доктор Нина Уайлд. Нина, това е моето бабче — моята баба, Катрин.

— Наричай ме бабче, нали скоро ще си от семейството. — Тя силно разтърси ръката на Нина. — Пък си и доктор! Холи ми каза, че си много известна. Чудесно, че Еди се жени отново. Пък и изглеждаш много по-приятна от първата му жена. Така и не я харесах, беше много надута. Къде е тя сега, Едуард?

— В затвора в Гуантанамо, бабче.

— Най-доброто място за нея. О, толкова се радвам да те видя. — Тя отново разтърси ръката на Нина, след което отново се обърна към Чейс. Нина със закъснение осъзна, че не е успяла да произнесе нито дума. — И така, кога е сватбата?

Холи също се приближи до Чейс.

— А ти защо не си известен, чичо Еди? Толкова ми се искаше да покажа на приятелките ми твои снимки как откриваш всички тези удивителни неща, но там те няма на нито една!

— Нали ме знаеш, скъпа — каза той. — Аз съм си скромен по природа. — Думите му накараха третата жена да изсумти саркастично. Лицето на Чейс се скова. — О, Нина, това е сестра ми, Лизи.

— Елизабет — каза твърдо жената и пристъпи напред, за да се здрависа с Нина. — Елизабет Чейс. След развода си върнах бащиното име.

— Приятно ми е да се запознаем — каза Нина, без да знае как да реагира на изявлението. Елизабет определено приличаше на Чейс, но докато той беше среден на ръст и доста набит, тя беше малко по-висока от него, слаба и доста скована. Изражението на лицето й беше същото като на брат й. Каквото и да изпитваше Чейс към сестра си, чувствата им явно бяха взаимни.

— И на мен. И така, откога сте сгодени?

— Близо година.

— А Еди още не е определил дата. — Това беше твърдение, не въпрос. — Какво пък, не съм изненадана.

Нина се почувства задължена да го защити.

— Бяхме доста заети. Но сега, след като откриването на Атлантида беше обявено официално, можем да отделим повече време на себе си и да решим какво да правим.

— Като говорим за правене — рече Чейс, като погледна към часовника, — кога ще обядваме? Тук сервират алкохол, нали? Лизи, можеш да пийнеш малко вино. Или халба бира.

— Да, нека да обядваме — побърза да го подкрепи Нина, опитвайки се да намали напрежението като го хвана за ръката и сложи глава на рамото му. — Да седнем отвън, на слънце. Ще бъде чудесно, нали, Еди?

В отговора му определено липсваше ентусиазъм.

— Ами да, сигурно.

Холи, от друга страна, бе изпълнена с енергия.

— И ще ни разкажеш за интересните места, където си бил, нали? — попита тя. — Обиколил си целия свят — сигурно си видял купища интересни неща. Много по-добре от това да си забит в скучния Борнмът.

— Нали ти казах — обърна се Чейс към Нина. Той поведе групичката към входа на кафенето, като вървеше бавно, за да може баба му да не изостава. — Добре, когато тръгнахме да търсим Атлантида, първото място, където се озовахме, беше Иран…

* * *

По време на спокойния обяд Чейс — с помощта на Нина, която коригираше историческите му неточности и посмаляваше преувеличенията му — разказа на Холи и бабчето за търсенето на Атлантида и откриването на гробницата на Херкулес. Междувременно Елизабет седеше малко встрани и гледаше незаинтересовано. Едва след като приключиха с обяда и тръгнаха да се разхождат по търговската улица, която започваше от Площада, тя се обади:

— Поне едно трябва да ти призная. За пръв път от доста време Холи се интересува от нещо, което не включва есемеси.

— Ами нали знаеш — каза Чейс, — ако разговорът е интересен, децата внимават повече.

Холи се нацупи.

— Аз не съм дете.

— Добре де, какво си тогава? Млада дама?

Тя изписка.

— О, господи! Това е още по-зле. Звучи така, сякаш ми казваш да се разкарам!

Чейс безпомощно сви рамене.

— Добре де, вие как викате на петнайсетгодишните?

— Някога им викахме „беладжии“ — предложи бабчето. — Когато бяха малки, Едуард и Елизабет толкова се караха! Винаги се биеха за нещо.

— Слава богу, че вече не е така, нали? — изчурулика Нина, но щом видя лицата на Чейс и Елизабет, си пожела да не се беше обаждала.

За щастие Холи отново привлече вниманието им.

— Чичо Еди, нали каза, че като си спасявал Ню Йорк, си счупил ръката си? — Тя махна към левия му ръкав и снижи гласа си в полууплашен, полуликуващ тон: — Ама как така, счупена на две? Или пък е била така… смазана?

— Искаш ли да видиш? — попита Чейс.

Холи примигна и сложи ръка на устата си.

— О, не! Не знам. Още ли е ужасна? Ако е, не искам.

— Знаеш ли какво — каза Чейс, като съблече коженото си яке, — защо не решиш сама? — Той нави ръкава на ризата си и протегна ръката си напред. Холи отстъпи назад, след това отново се приближи, за да види по-добре. Един грозен белег, във формата на буквата Х, се простираше от китката до лакътя, а от него, на всички страни, се разклоняваха по-малки белези.

— Боли ли? — попита тя, протягайки длан над ръката му, но страхувайки се да я докосне.

— Тогава адски болеше! — увери я Чейс. — И двете кости бяха счупени, пробиваха кожата и стърчаха три инча навън ей тука. — Той посочи мястото, а Холи изписка с тънък глас. — Трябваше да ги заковат с титанови гвоздеи. Така че сега съм като киборг. Когато минавам през скенерите на летищата, направо ги побърквам.

— Едуард, това е ужасно! — изписка бабчето ужасено. — Горкият той! Боли ли те още? Колко време му трябваше да се оправи?

— Кажи-речи два месеца беше в гипс — каза й Нина.

— Да — добави Чейс. — Когато най-накрая го свалиха, едната ми ръка беше по-голяма от другата.

— Точно както когато беше на петнайсет и държеше онези списания под леглото си — подхвърли Елизабет с тона на човек, който току-що е ударил джакпота.

Чейс потисна един груб отговор и се обърна към баба си.

— Понякога все още ме наболява, но вече почти се е оправила. Обаче трябва да внимавам когато тренирам. Не ми се ще да я пренатоваря и болтът да щръкне навън.

Холи продължаваше да се възхищава на белега.

— Ами щом вече си се оправил… можеш ли да победиш всички, с които се сбиеш?

Чейс кимна.

— Защо, да не искаш да натупам някого?

— Не, не! — извика тя, но после се умълча замислено. — Въпреки че в училище има една, пълна крава…

— Не, момичета не пипам — каза Чейс. — Освен ако не са много, ама много лоши. Но ако имаш проблеми с някое момче, само ми кажи и аз ще се оправя с него.

— Еди! — предупреди го Елизабет сърдито.

— Кого можеш да победиш? — попита Холи, без да обръща внимание на майка си. — Можеш ли да набиеш… Джейсън Борн?

Чейс се изсмя подигравателно.

— Лесна работа. Той е от ЦРУ, най-обикновен шпионин. Те всичките са смотаняци.

— Ами какво ще кажеш за Джак Бауър?

— Хмм. По-трудничко ще бъде, но… да. Няма проблем.

— Джеймс Бонд?

— Кой от тях?

— Който и да е.

Той се престори, че го обмисля.

— Всичките, без… Роджър Мур — каза най-накрая. — Само с него нямам желание да се забърквам. Тези вежди, просто не мога да се меря с тях.

Холи се изхили.

— Ти си бил в САС[1], нали? Можеш ли да победиш някой от СКС[2]?

— Разбира се, че мога. Момчетата от САС са най-добрите бойци в света. Няма спор. Защо?

— Защото в моя клас има едно момиче, чийто брат е в СКС, и той твърди, че всички от САС са гейове.

— Холи, не употребявай такива думи — смъмри я Елизабет, въпреки че очевидно беше изненадана от обидата, която се изписа на лицето на Чейс.

— Просто повтарям думите му!

— Някакъв си тип от СКС го е казал, така ли? — изръмжа Чейс, раздразнен не толкова от обидата, колкото от източника.

— Какво е СКС?

— Специална корабна служба — каза Елизабет. — Предполага се, че са много по-здрави от САС.

Чейс се намръщи.

— О, я да го ду… — Погледът му зашари между племенницата и баба му. — … майната им на САС.

— Думайната им? — подразни го Нина.

— Това е… военна терминология.

— О, така ли?

— Е — каза Елизабет, като посочи нагоре по пътя, — базата на СКС се намира на няколко километра, в Пуул. Защо не отидеш да ги предизвикаш на състезание по канадска борба или нещо също толкова безсмислено мъжкарско.

— Може и да го направя — язвително отвърна Чейс. — Защото за да служиш на родината си, трябва да си мъжкар. Сигурно е имало стотици други неща, с които съм можел да се занимавам през последните осемнайсет години. Някакви предположения, Лизи? Имам предвид, че с всичките ти постижения…

Нина усети, че напрежението между брата и сестрата достига критична маса и скоро ще избухне и отчаяно се опита да смени темата.

— Значи, Холи, ти, ъъъ… обичаш да пращаш есемеси, а?

За нейна изненада Холи не сметна въпроса й за безнадеждно неубедителен опит в разведряването на ситуацията, както очевидно го възприеха Чейс и Елизабет.

— О, да! Е, естествено предпочитам чатовете, но пък кой не ги обича? Но мама вече не ме пуска много на компютъра, защото ще имам изпити, та затова се налага да пускам есемеси, но телефонът ми е толкова стар и е пълен боклук. — Тя протегна към нея въпросния предмет като доказателство. На Нина той й изглеждаше като напълно функционално технологично постижение, но й беше ясно, че някой наполовина на нейните години със сигурност има съвсем различни разбирания за добър телефон. — Че той дори не поддържа видео! Всичките ми приятели имат по-хубави телефони. Карат ме да се чувствам толкова неудобно!

— Това е само един телефон, Холи — каза Елизабет раздразнено. — Можеш да се обаждаш, да пращаш съобщения, всичко необходимо. Всичко останало са просто скъпи ефекти.

— Но ефектите са също част от забавлението, нали? — каза Чейс, като намигна на Холи. Той посочи към един магазин за мобилни телефони нагоре по улицата. — Знаеш ли какво, тъй като не съм ти донесъл подарък, какво ще кажеш да ти взема един нов телефон? Нещо натруфено, с всичките му мелодийки и свирукания. Включително видео.

Очите на Холи се разшириха.

— Наистина ли?

— Ами да, разбира се! Какъв чичо ще съм, щом не правя хубави подаръци на племенницата си, нали? — Той я поведе към магазина, поглеждайки към Нина. — Ще ти се обадя, като свършим и ще дойдем. Едва ли ще ни отнеме много време, просто ще вземем най-скъпото!

Бабчето ги проследи с одобрителна усмивка.

— Той винаги е бил толкова добро момче. Толкова е хубаво да го видим отново. Не си ли съгласна, Елизабет?

Елизабет отвърна с мълчание, но Нина нямаше нужда да чува каквито и да било думи, за да разбере, че в този миг сестра му би убила Чейс с удоволствие — както и годеницата му, може би.

— Интересно — промърмори тя, едва успявайки да изтърпи намръщените погледи на бъдещата си зълва, — какъв ли ще е изгледът от този балон?

Изгледът от петстотин фута височина всъщност беше доста впечатляващ, реши Нина. Паркът под нозете й представляваше дълга ивица трева и дървета, прекосявана от мъничка рекичка, устремена към проблясващото море, което се виждаше на около четвърт миля на юг. Паркът бе обграден с криволичещи тесни пътища — явно градските плановици бяха наложили анатема на широките булеварди и правите улици на Манхатън. От тук можеше да види дори хотела си, наскоро построена от розовеещ мрамор осмоъгълна сграда, надвесена над кея в западната част на парка. Единственото нещо, което загрозяваше гледката, беше един грамаден блок със стъклена фасада на изоставеното Imax-кино край пътя за кея, който според неспирната и все по-язвителна тирада на бабчето, някога бе избран за най-грозната сграда в Англия. Нина кимаше и хъмкаше утвърдително в подходящите моменти, въпреки че трябваше да признае правотата на бабата на Чейс.

Но дори тази тирада беше за предпочитане пред алтернативата. Гледката не можа да направи нищо, за да потуши искрите, които прехвърчаха между Чейс и сестра му. И тъй като седяха притиснати от предпазните колани в гондолата, просто нямаше път за бягство от там.

— Адски съм ти ядосана! — изсъска Елизабет на Чейс. Холи и бабчето седяха в другия край на гондолата и не чуваха нищо, но Нина седеше до тях и просто не можеше да не ги чуе.

— Мамка му, Лизи — раздразнено отвърна Чейс, — купих на племенницата си подарък. Голяма работа!

— Ако си беше направил труда да ме попиташ щях да ти кажа да не го правиш, защото последното нещо, от което се нуждае Холи точно сега, е още нещо, което да й отвлича вниманието в момент, когато най-силно трябва да се концентрира върху училището!

— Бабчето каза, че се справя добре. Ти ми каза същото. Което значи, че наистина се справя добре.

— Но аз не искам да се справя добре! Може да се представи много по-добре, Еди! Но тя е тийнейджърка и има милион други неща, с които би предпочела да се занимава. И без да й даваш разни играчки ми е достатъчно трудно да я накарам да се съсредоточи върху онова, което е наистина важно за нея!

— Мили боже, Лизи. На това му викат преувеличаване.

Очите на Елизабет проблеснаха гневно.

— Не, наричат го безотговорност.

— А? — Чейс я погледна объркано. — Кога съм казвал, че си безотговорна?

— Ти си безотговорният, Еди! — Тя едва успяваше да сдържа гласа си. — Нямаш никаква представа колко е трудно да бъдеш родител — Холи е на петнайсет, за бога, и точно сега за нея аз съм като проклетия Хитлер, който винаги й мърмори за всичко! И изведнъж се появяваш ти, Готиния Чичо Еди героя, който си играе на Индиана Джоунс и я подтиква да бъде точно като него!

Чейс гневно вдигна лявата си ръка, разкривайки част от белега.

— Да бе, страхотна игра! Няма значение, че спасих хиляди хора, така ли? — Той дръпна ръкава си още по-нагоре и продължи с подигравателен глас. — Въобще не става въпрос за мен, нали? А за това, че ти завиждаш. Сигурно си умираш от яд, нали? Безполезният ти малък брат всъщност е постигнал нещо, а онзи, който влезе в Оксфорд, продава застраховки. Съжалявам, Лизи, но вината за това не е моя.

— И двамата знаем много добре чия точно е вината — студено каза Елизабет.

— Е, нямам какво повече да кажа. — Той й обърна гръб и тръгна към другия край на гондолата, докато балонът постепенно се спускаше, притеглян към земята от стоманените въжета.

— Ами да, все същата история — каза Елизабет, този път на висок глас, за да чуят всички. — Когато нещата се влошат, Еди Чейс просто им обръща гръб и си тръгва. — Тя протегна театрално ръце към него. — Но къде отиваш, Еди? Ти си в балон! Този път не можеш просто да си тръгнеш от тук.

— Мамо! — изсъска Холи през зъби, изчервена до уши. Нина споделяше смущението й.

— Е, това беше страхотно пътуване — изчурулика бабчето и се обърна към Чейс и Елизабет. — Толкова е хубаво да видиш нещата от различна перспектива. — За миг Нина не можеше да повярва, че тя е пропуснала избухването на Елизабет, но бързата размяна на погледи и подсказа, че е чула всичко — и то може би не за пръв път. Тя отново щипна бузите на Чейс. — Толкова се радвам да те видя, агнешка пържолке! Дали ще се съгласиш да ми направиш една услуга? Каза, че си наел кола. Нали няма да имаш нищо против да ме откараш до супермаркета, за да си напазарувам хубавичко?

— Няма проблем, бабче — каза Чейс. — Колата е пред хотела — не е далеч от тук. Но Нина има среща с един приятел и няма да може да дойде с нас. — Нина погледна към часовника си и осъзна, че съвсем е забравила за Руст — вече беше почти два и половина.

— Ох, колко жалко. Е, надявам се да се видим по-късно, Нина — ще ти разкажа какъв беше Едуард като малък. Имам и снимки.

Сега беше ред на Чейс да придобие смутен вид.

— Уф, бабче!

— „Агнешка пържолка“? — прошепна Нина в ухото на Чейс когато балонът докосна земята. — Толкова е сладко!

— Да, да…

— Ще ти покажа и медалите му — каза бабчето. — Даде ми ги след като напусна армията, дори кръста Виктория. Него кралицата му го даде, да знаеш!

Нина погледна към Чейс с отворена уста.

— Сега вече знаеш къде е кутията — каза той и леко се усмихна. Работниците застопориха гондолата и отвориха вратичката й, за да могат да слязат пътниците. — Така, значи ти ще идеш да се срещнеш с твоя човек, а аз ще отведа бабчето на пазар. — Той прегърна Холи.

— Благодаря за телефона, чичо Еди — каза тя.

— Радвам се, че ти харесва. Само не се захласвай много с него, нали? Не ми се ще да те отвлича от уроците.

Холи изпъшка.

— Боже, звучиш точно като мама!

— Дано не е така. — Чейс погледна остро към Елизабет, след това целуна Холи по бузата и се приближи към Нина и бабчето. — Ще се видим пак преди да тръгнем, нали?

Тя му махна с ръка.

— Чао, чичо Еди!

— Чао, Холи — отвърна той и се обърна към тях.

— Радвам се да се запозная и с двете ви — наблегна Нина, преди да тръгне след Чейс и баба му в посока към хотела. — Какво беше всичко това? — прошепна му тя.

— Семейни работи. — Когато стана ясно, че нищо повече няма да й каже, Нина само въздъхна и тръгна през парка, наслаждавайки се на разходката.

[1] САС — Специална авиационна служба (англ. Special Air Service, SAS) — специално бойно подразделение на ВВС на Великобритания. — Б.пр. ↑

[2] СКС — Специална корабна служба (англ. Special Boat Service, SBS) — подразделение за специални операции на Кралската морска пехота на Великобритания. — Б.пр. ↑

3

След като Чейс и баба му тръгнаха към супермаркета, Нина се върна в хотелската стая, за да вземе лаптопа и кодирания диск. Докато се връщаше към фоайето по коридора, осветен от мека светлина, тя се чудеше каква ли тайна се крие в него — и защо Руст иска да я разкрие само лично на нея.

Руст я чакаше в салона „Виста“, леко повдигната, полукръгла пристройка със стъклени стени и изглед към морския бряг. След него, на западната скала, се нареждаха голяма тухлена сграда, на която висеше грамадна табела с надпис „Международен център Борнмът“, а на юг следваха плажът и кеят. Яркото следобедно слънце, което караше вълните да блещукат и туристите, които безцелно се разхождаха по крайбрежната алея, бяха приятна гледка, загрозявана единствено от надвисналата сграда на бившето кино. Нина установи, че е напълно съгласна с думите на бабчето, че е голяма грозотия.

За голяма нейна изненада същото се отнасяше и за Руст. Когато го беше срещала преди, германецът се обличаше добре, дори елегантно. От друга страна размъкнатата фигура, която се изправи, за да я посрещне, изглеждаше така, сякаш предишната нощ той бе спал в близката канавка. Сакото му беше измачкано, несресаната му посивяла коса стърчеше на всички страни, сякаш бе получил електрически удар. Очилата му с дебели рамки го правеха да изглежда досущ като лудия учен от разни анимационни филмчета.

Но поне не си беше изгубил маниерите.

— А, Нина! — каза той, като се изправи и се поклони. — Толкова се радвам да ви видя. Благодаря, че се съгласихте да се срещнем.

— Ами вие не ми оставихте кой знае каква алтернатива — отвърна тя, докато се ръкуваше с него. — Останах с впечатлението, че сте готов дори да пренощувате на стълбите на ООН, ако се наложи.

Това беше шега, но Руст кимна напълно сериозно.

— Може би. Но сега и двамата сме тук! Елате, седнете. — Той махна към масата си, която се намираше в дъното на салона. Нина осъзна, че той е избрал да седне колкото се може по-далеч от останалите, които бяха предпочели да седнат по-близо до стъклените стени, за да могат да се насладят на гледката към морето. Руст придърпа един стол за нея, след което подозрително огледа присъстващите, преди да седне срещу нея.

Тя проследи погледа му: една възрастна двойка, която пиеше чай и похапваше бисквитки, млад мъж с намазана с гел коса, който оживено говореше по телефона си, един грамаден брадат тип с грозен белег на челото, потънал в четенето на вестник. За миг Нина изпита съжаление към него — очевидно белегът му бе резултат от някакво сериозно нараняване, — след което отново насочи вниманието си към Руст.

— И така, каква е голямата тайна?

Руст се наведе напред и снижи глас в конспиративен шепот.

— Нина, кажете ми… какво знаете за крал Артур?

Ако Нина си беше приготвила списък с възможните теми, които Руст можеше да повдигне, това едва ли щеше да влезе в първите хиляда.

— Ами… в исторически смисъл или в митологичен?

— Исторически, разбира се.

— Разбира се — повтори тя, като се опита да скрие удивлението си. — Това не е точно от моята компетенция, но знам достатъчно, за да знам, че няма какво толкова да се знае. Той е бил водач на древните британци през шести век, той обединил английските племена след напускането на римляните и се борил срещу саксонците и пиктите, докато най-накрая, през седми век, саксонците не покорили Англия. След това… — Тя сви рамене. — Монти Пайтън[1] продължават легендата…

Руст кимна одобрително.

— А какво знаете за меча на крал Артур? И него ли смятате просто за легенда?

— Не знам. Има някои исторически отметки, но са много повърхностни. В смисъл, че дори няма съгласие по въпроса дали е бил само един меч, или два. Името Екскалибур е известно на всички, но според някои източници преди него той е притежавал друг, въпреки че не си спомням как са го наричали…

— Калибърн — прекъсна я Руст.

— Калибърн, точно така. Така че Екскалибур може да е просто другото име на Калибърн или пък е възможно да са две съвсем различни оръжия. Ако се съди по легендите, то Калибърн е бил мечът, забит в скалата, който само Артур е можел да извади като доказателство, че той е истинският крал на Британия, а Екскалибур е бил изкован за него от Мерлин, след като Калибърн бил счупен в битка. — Тя погледна към германеца. — Но вие сигурно вече го знаете, защо ме питате?

— Да, знам го — призна Руст. — Историята на Артур е моя… моя страст, да речем, от много години. Но просто исках да се убедя, че вие сте подходящият човек, на когото да разкажа какво съм открил.

Нина повдигна вежди.

— Какво сте открил? Мислех, че става въпрос за родителите ми. Какво общо има крал Артур с тях?

Руст сви устни, сякаш се опитваше да сдъвче нещо твърдо.

— Всъщност, Нина, истината е, че… няма нищо общо.

— Какво?

— Ако ви бях казал защо всъщност искам да ви видя, може би въобще нямаше да проявите интерес. Само така можех да съм сигурен. Съжалявам.

— Какво? — повтори Нина, вече ядосана. — Чакайте малко, излъгал сте ме? Просто сте търсил повод, за да разговаряте с мен?

— Моля да ме извините, ужасно съжалявам! Но трябваше да говоря с вас. Вие сте единственият човек, към когото можех да се обърна за помощ. — Той отново огледа салона и гласът му се снижи до шепот. — Животът ми е застрашен!

— Да, от мен! — Нина се изправи и грабна лаптопа си.

Руст също скочи от мястото си, и протегна ръце в умолителен жест да я накара отново да седне.

— Моля ви, моля ви! Вашите родители ми бяха много добри приятели, особено баща ви. Свързваха ни толкова много неща. Включително страстта към непопулярните теории. — Умолителният му поглед внезапно се изостри. — Като Атлантида.

— Но това не ви дава правото да използвате родителите ми, за да ми привлечете вниманието.

— Знаете ли, защо изгубих работата си? — попита Руст с рязък тон. — Защото помогнах на баща ви. Тайно му дадох откритите нацистки документи, които го отведоха заедно с Лора по-близо от всякога до Атлантида. Когато разбраха какво съм направил, аз бях уволнен, опозорен — и накрая провалих брака си заради това. Сабрина ме напусна.

— Ако търсите съжаление, объркали сте човека — студено му отвърна Нина. — Моите родители загинаха заради това, което сте им дал.

— Вашите родители бяха готови да поемат всякакъв риск, който можеше да докаже, че са прави — възпротиви се Руст. — Знаете много добре, че това е така — познавахте ги. Търсенето на Атлантида беше тяхна страст, тяхна мания, която обсеби и вас. Без тях никога нямаше да откриете Атлантида. Изградихте работата си върху тяхната. — Нина не можеше да го отрече. По време на своите проучвания се беше възползвала максимално от записките на родителите си. — И също като тях поехте огромен риск, за да докажете своите теории. Е, аз също имам теория. Никой не вярва в нея — но никой не вярваше и на вашите родители, а те бяха прави. — След целия този поток от думи той сякаш се срина и напрежението от очакването на отговора й като че ли беше единственото, което го поддържаше. — Моля ви — каза тихо той. — Поне ме изслушайте.

Нина се поколеба. Тя осъзнаваше, че Руст се възползва от чувствата й и презираше както манипулативността, така и лъжата му. Но той нямаше да даде нацистките документи на родителите й, без да е наясно с рисковете, които поема, като им помага… и го беше заплатил с цената на кариерата и брака си.

— Добре — каза неохотно тя, все още ядосана, но гневът й леко започваше да се уталожва. — Добре, ще ви изслушам. Но само това. — Тя седна на стола. — Нищо друго не обещавам.

Руст въздъхна облекчено и седна в своя стол.

— Аз моля само за това.

Скръстила ръце, Нина го погледна с присвити очи.

— И така, разкажете ми теорията си.

— Моята теория — започна Руст, като отново снижи глас, — засяга Екскалибур, меча на крал Артур. Аз вярвам, че той е истински и че все още съществува. Дори знам как да го намеря.

— Добре, къде е той сега?

— Не знам.

Нина издиша ядосано през стиснатите си зъби.

— Но нали току-що казахте…

— Казах, че знам как да го намеря; това не е същото като да знам къде е. Винаги съм проявявал силен интерес към легендите за Артур, точно както родителите ти се интересуваха от Атлантида. И също като тях посветих много време и енергия, за да събера всяко парченце исторически факт, което успях да открия. Историята на крал Артур се простира далеч отвъд пределите на Британия. — Той погледна през прозореца към морето. — Тя достига чак до Близкия изток — където се крие едната от следите, които ще ни отведат до мястото, където лежи Екскалибур.

— Няма такова нещо като „нас“, Бернд — напомни му Нина. — Не и докато не ме убедите, че сте прав.

Руст сведе поглед към диска.

— И ще го направя — всичките ми проучвания се намират на този диск. — Той отново я погледна. — Знаеш крал Ричард Първи, нали?

— Ричард Лъвското сърце — каза Нина, кимайки.

— Когато Ричард потеглил на Третия кръстоносен поход през 1190 година, той взел със себе си един много специален предмет, дар от монасите в Гластънбърското абатство в западна Англия. Те му подарили един меч, който някога принадлежал на най-великите крале на Англия.

— Екскалибур?

Руст се усмихна.

— Не. Ричард си мислел, че носи Екскалибур, но монасите всъщност му дали първия меч на Артур, Калибърн. Това е моята теория — моята непопулярна мания.

Нина усещаше, че въпреки нежеланието си започва да изпитва интерес.

— Продължавайте.

— Според легендата Калибърн бил счупен в битка от крал Пелинор. Това може да е или може да не е истина, но за мен няма съмнение, че мечът е бил счупен. Парчетата са били запазени и тъй като това оръжие е било изключително важно, са били правени опити да го поправят. Но възстановеното оръжие никога няма да има силата на току-що изкованото, затова аз вярвам, че мечовете на Артур са нещо повече от обикновена стомана. По-късно отново ще се върна към това — продължи той, улавяйки любопитния поглед на Нина. — Затова Мерлин, който бил създал Калибърн, му изковал заместник.

— Нима смятате, че Мерлин наистина е съществувал?

— Има твърде много исторически източници за съществуването му, за да се съмнявам. Въпреки че не е бил магьосник — поне не в магическия смисъл. — Руст се усмихна многозначително на Нина. — Той създал ново оръжие за Артур, меч, който бил далеч по-силен от Калибърн — Екскалибур. Така, легендата разказва, че Артур е бил погребан в земите на абатството Гластънбъри. Но освен това монасите притежават и Калибърн, редом с много от другите съкровища на Артур.

— И как е попаднал в ръцете на Ричард Лъвското сърце?

— Абатството Гластънбъри било едно от най-богатите в Англия — обясни Руст. — Голяма част от богатството му идвала от връзката с легендата за Артур. И, разбира се, където има богатство, има и такива, които искат дял от него. Ричард не е представлявал изключение.

— И монасите му дали Екскалибур — каза Нина, преди да се усети накъде клони Руст. — Или по-скоро му казали, че това е Екскалибур, защото те нямали никакво намерение да му дадат истинския меч.

— Точно така! Екскалибур бил погребан в гробницата на Артур, черна каменна пирамида, която монасите открили през 1191 година — една година след като Ричард заминал на кръстоносен поход. Въпреки че „открили“ не е точната дума — те са знаели през цялото време къде се намира.

— Тогава са разкрили съществуването й — осъзна Нина.

Като разкриването на нова атракция в увеселителен парк.

— Да. Абатството пострадало при пожар и богатствата на манастира били използвани за ремонта му. Но гробницата на Артур щяла да им доведе много посетители… и техните пари.

— А какво се случило с гробницата? Знам със сигурност, че костите на крал Артур не са изложени никъде.

— Не, не са. След като гробницата била открита, телата на Артур и неговата кралица Гуиневир били преместени в самото абатство. Но когато около 1539 година Хенри Осми закрил манастирите…

— Под „закрил“ имате предвид „унищожил“, нали? — прекъсна го Нина.

— Точно така. Когато абатството било унищожено, с него заминала и гробницата и повече нищо не било открито.

— Значи единственото нещо, което останало от Артур, бил Калибърн?

Руст отново се усмихна.

— Не съвсем. Точно това ми подсказаха проучванията, точно това е моята теория. Само помислете — монасите от Гластънбъри били готови да излъжат дори краля, само и само да запазят своето съкровище. Но когато открили — разкрили, както казахте вие — гробницата на крал Артур пред света, по това време те вече са били преместили истинското й съдържание на друго място, някъде, където огънят, грабителите или кралете не могат да ги открият. Само монасите знаели къде се намира това място — и когато манастирът бил унищожен, то било изгубено. Но местоположението му можело да бъде открито само на едно място — гравирано на Калибърн!

Нина го погледна скептично.

— Защо им е на монасите да правят това? Все едно дават на Голдфингър[2] ключа от форт Нокс[3]!

— Те не са очаквали Ричард да вземе меча със себе си, когато поел на кръстоносен поход. Освен това не можели и да предположат, че той ще постъпи с него така, както е направил.

— И какво направил?

— Пътувайки към Светите земи, Ричард спрял в Сицилия, където по кралския маниер от онова време, той започнал война по някакъв съвсем обикновен повод. — Руст поклати глава презрително, непокорната му коса се разроши. — Владетел на Сицилия по онова време бил Танкред от Лече и когато мирният договор между тях бил подписан през 1191 година, в чест на новото им приятелство Ричард му подарил…

— Калибърн — сети се Нина.

— Въпреки че и Танкред и Ричард вярвали, че това е Екскалибур.

Тя все още бе изпълнена със съмнение.

— Никога преди не съм чувала тази история.

— Подаряването на едно от най-великите съкровища на Англия не е нещо, което Ричард би искал да се разчува у дома. Но когато той продължил похода си към Светите земи, мечът останал у Танкред, който го завещал на наследниците си и накрая се озовал в ръцете на Фридрих Втори.

— Ах! — възкликна Нина, разпознавайки историческата фигура, която й беше далеч по-позната. — Императорът на Свещената римска империя.

— И също кръстоносец — макар и много по-различен от Ричард.

— Сключването на съюзи с мюсюлманите, за да може просто да влезе в Йерусалим и да го обяви за свой без нито една жертва, не съвпадало точно с представата на папата за кръстоносен поход — ухили се тя.

Руст й се усмихна в отговор.

— Не. Но точно благодарение на тези съюзи мечът се озовал в Близкия изток. Когато през 1229 година Фридрих превзел Йерусалим, много кръстоносци всъщност отказали да го последват — папа Григорий IX го отлъчил от църквата и те се страхували, че ако останат с него, ще ги сполети същата съдба. Но Фридрих успял да убеди няколко кръстоносци да го подкрепят. Сред тях бил един млад рицар на име Петер от Коронея — въпреки че тази титла той получил по-късно. Фридрих дал меча на Петер като награда за неговата вярност. След това, пред 1231 година, когато Григорий помилвал Фридрих, това било прието като оправдание за делата на Петер, в резултат на което той се сдобил със значително влияние. Освен територия в Светите земи той получил и замък в Коронея, на гръцките острови.

— Значи мечът е в Коронея? — попита Нина. Въпреки че все още изпитваше някакви съмнения, проучването на Руст определено беше възбудило интереса й.

Руст поклати глава.

— Де да беше така. Петер бил убит през 1260 година, когато се завърнал в Светите земи, за да защити територията си от мамелюците. Неговият меч, същият, който Фридрих му бил подарил, се счупил в битката — както вече казах, поправеният меч не може да бъде толкова здрав, колкото новият. Хората на Петер отнесли тялото му в Коронея, за да бъде погребано заедно с парчетата от меча. Аз вярвам, че съм открил едно от тези парчета и то изненадващо близко до дома… но настоящият собственик на замъка, в който може би е скрито, отказва да ме пусне да го потърся. Може би някой с вашата известност ще бъде по-убедителен. — Той я погледна с кисела усмивка, която бързо се изпари, когато отново заговори. — Но аз знам точно къде се намира върхът на меча — или по-скоро къде се е намирал доскоро, допреди три седмици. Точно затова мога да се доверя само на вас. — Той почука с пръст по кутийката на диска. — Затова трябваше да унищожа всичките си записки, като оставих само това копие — не мога да си позволя някой друг да се добере до тях.

— Бернд, какво става всъщност? — попита Нина. — Казахте, че животът ви е в опасност — защо?

— По време на проучванията си научих, че върхът на меча се завърнал в Сицилия — каза Руст, — в една малка църква, исторически свързана с Фридрих, която се намира в малкото село Сан Маджиори. Можех сам да отида да я видя, но откакто Сабрина ме напусна, парите се превърнаха в проблем. Вече не можех да използвам академични източници, които да финансират проучванията ми, затова трябваше да потърся другаде. Опитах при частни фондове из цяла Европа, но никой не прояви интерес — докато с мен не се свърза един руснак. Той изглеждаше много заинтригуван. — Руст отново огледа предпазливо салона. — За нещастие му разказах твърде много — и само два дни по-късно свещеникът на Сан Маджиори беше убит — застрелян, — а църквата му изгоря до основи.

— Смятате, че този руснак се е опитал да вземе парчето без вас? И е убил човек, за да се сдобие с него?

— Сигурен съм в това — настоя Руст. — Местната полиция смята, че това е дело на мафията, но моментът… просто не може да бъде съвпадение. Затова се укрих, затова не мога да позволя на никого да види проучванията ми. На този човек не трябва да му се позволява да открие останалите части на Калибърн, да открие Екскалибур. Заплахата за света е твърде голяма.

Нина отново го погледна скептично.

— Защо? Искам да кажа, че това ще бъде невероятно археологическо откритие, но Екскалибур си остава просто един меч.

— Екскалибур е нещо повече от меч — каза Руст ужасно сериозно. — В един древен уелски текст, наречен „Мабиногион“, се казва, че мечът на Артур има гравирани две преплетени змии на дръжката и когато той го извадел от ножницата… — Той се спря за миг, за да си припомни точните думи. — „От устата на двете змии излизали пламъци, толкова ужасни, че никой нямал силата да ги погледне.“ А в „Le Morte D’Arthur“[4], когато Артур извадел меча си, „той заслепявал очите на враговете му със силата на трийсет факли“. Това не е обикновено острие. Всичко, което трябва да знаете, го има в записките ми. Моля ви, вижте сама.

Тя отвори лаптопа си и кликна два пъти върху файла, който беше копирала от диска.

— Добре, но трябва да заявя, че това ми звучи твърде… — Тя искаше да каже „откачено“, но вместо това избра „параноично“. — А каква е паролата?

— Zum Wilden Hirsh. Като една дума, без главни букви. — Нина го погледна учудено. — Така се казваше хотелът, където бях отседнал, когато кодирах файловете. Трябваше ми нещо, за което руснаците никога нямаше да се досетят в случай, че дискът попадне в техни ръце.

— Руснаците, в множествено число? — попита подозрително Нина, докато внимателно въвеждаше паролата. Компютърът изпиука — паролата беше приета и тя получи достъп. Папката се отвори и разкри десетки — не, стотици — файлове. — Леле, доста записки сте си водили.

— Това е още една предпазна мярка — каза Руст и почука с пръст по челото си. — Точната им поредица се намира единствено тук. Без нея ще са необходими дни, за да се разгадаят. Но с моята помощ ще успеете много бързо да разберете какво съм открил — и се надявам, че ще се убедите, че наистина знам как да намеря парчетата от Калибърн… и че Калибърн ще ни отведе до Екскалибур.

— Добре, ще видим — Нина погледна към Руст. — Така, кой файл да прочета…

Тя замръзна.

На гърдите на Руст се беше появила наситено зелена точка, която той не забелязваше. Тя се плъзна по омачканите му дрехи и се закова върху сърцето му…

Силното пропукване, което се чу когато в стъклото зад гърба на Нина се проби малка дупка, беше заглушено от трясъка, който се разнесе когато Руст излетя назад и от раната в гърдите му изригна кървав гейзер.

[1] Монти Пайтън — култова комедийна група, нашумяла с абсурдисткия си и „политически некоректен“ хумор в ТВ-сериала „Летящият цирк на Монти Пайтън“ (1969–1974 г.); през 1975 г. комиците снимат филма „Монти Пайтън и Свещения граал“ — сатирична интерпретация на легендата за крал Артур и рицарите на Кръглата маса — Б.пр. ↑

[2] Голдфингър — герой от едноименния роман на Йън Флеминг, най-голям контрабандист на злато в света. — Б.пр. ↑

[3] Форт Нокс — мястото, където се пази златният резерв на САЩ. — Б.пр. ↑

[4] „Смъртта на Артур“, изписвано на средновековен френски по този начин, вместо „La Mort D’Arthur“, е компилативно съчинение на Сър Томас Малори, публикувано през 1495 г., създадено въз основа на френски и английски рицарски романи, посветени на крал Артур, заедно със собствени интерпретации и съчинения на автора по темата — Б.пр. ↑

4

Нина бързо скочи от стола си — отчасти от страх, отчасти за да избегне втори изстрел, ако убиецът я е взел на мушка.

Но лазерната точица примигна и изчезна. Нина се втурна към прозореца. В стъклото беше пробита дупка с широчината на пръста й. Зад нея, на покрива на Международния център, тя видя снайперистката — жена с изсечено лице и разрошена коса, боядисана в ярко оранжево, — която залюля пушката си и я хвърли надалеч през ръба на покрива на сградата.

— Хей! — извика някой зад гърба й. — Той ви открадна лаптопа!

Нина се обърна и видя един едър мъж, който тичаше към изхода с нейния макбук и диска. Огромната му ръка правеше машинката да изглежда не по-голяма от книга джобен формат.

Руст…

Един поглед й беше достатъчен, за да разбере, че е мъртъв — очите му бяха широко отворени и застинали, а устата му беше полуотворена, като че ли се канеше да изкрещи. Но той нямаше да проговори отново — и тайната, която се канеше да сподели с Нина, в този миг излизаше през вратата.

— Обадете се на 911! — извика тя и хукна след брадатия мъж. — Какъвто и да е номерът тук, обадете се на полицията!

Огромният крадец се изгуби във вътрешността на хотела. Нина го последва. След нея тичаше млад мъж, нетърпелив да се прояви като герой. Но куражът му се изпари за миг, щом осъзна, колко е грамаден всъщност обектът на преследване.

— Повикахте ли полиция? — попита Нина, като видя телефона в ръката му. Той започна да набира номера на клавиатурата и леко забави скоростта си, зает с телефона.

Едрият мъж пред тях стигна до едно разклонение. Той също се забави, огледа се объркано във всички посоки, след което хукна надясно.

Нина зави зад ъгъла и се озова пред дубликат на коридора, който току-що бе напуснала. Една камериерка затваряше вратата на една от стаите и беше оставила количката с препаратите по средата на коридора. Брадатият мъж изкрещя нещо на чужд език — руски, помисли си Нина в мига, в който той връхлетя върху количката и разпиля по пода шишетата с препарати за почистване. Камериерката изпищя.

Мъжът погледна назад и видя Нина и спътникът й да тичат след него…

След което без видимо усилие вдигна цялата количка над главата си и я хвърли по коридора към тях.

— Господи! — Нина отскочи към една врата. Плитката ниша й осигури достатъчно пространство, за да избегне ръбестата ракета, но младият мъж нямаше такъв късмет, защото твърде късно вдигна поглед от телефона си. Количката го блъсна и го събори на земята, а останалото й съдържание се пръсна по пода.

Нина надникна в коридора, но брадатият не беше приключил. Този път той награби камериерката и хвърли пищящата жена към нея. Нина нямаше къде да се скрие. И двете жени се търкулнаха на пода сред остатъците от количката.

Нападателят им изръмжа доволно при вида на хаоса, който бе създал, после се обърна и отново побягна.

— Ти, кучи сине! — изпъшка Нина и се опита да се изправи. Камериерката изглеждаше повече уплашена, отколкото наранена, но младият мъж охкаше силно, стиснал здраво счупената си китка. — Добре ли сте? — попита тя жената, която замаяно и кимна в отговор. Нина посочи към ранения мъж. — Помогнете му!

Телефонът му лежеше на пода сред разпилените сапуни и шампоани, а екранът му проблясваше. Нина го грабна и хукна след гиганта.

Той стигна до друг кръстопът и изпадна в безизходица, главата му отчаяно се въртеше наляво и надясно. Нина осъзна, че той се е изгубил — беше попаднал в капана на абсолютната еднаквост на коридорите и очевидно не можеше да прочете табелите, които упътваха гостите на хотела през лабиринта.

Той обърна глава назад към нея и се намръщи, белегът на челото му се сгърчи и набръчка кожата на лицето му. Нина забави ход. Ако той решеше да смени тактиката си и да я нападне, вместо да продължи да бяга, тя нямаше никакъв шанс да му устои.

Но вместо това той й обърна гръб и побягна наляво. Сбърка пътя, помисли си тя, като прочете табелата преди да хукне след него. Щом не може да намери пътя, значи има шанс да го заловят преди да се измъкне или да нарани още някой.

Но тя се нуждаеше от помощ, от човек, който да успее да повали мускулестия гигант…

Когато телефонът иззвъня, Чейс се промъкваше с малкия Форд Фокус сред натовареното улично движение, а баба му седеше до него с пазарска чанта в скута си и още няколко, наредени на задната седалка. Той въздъхна и бръкна в джоба си.

— Би ли отговорила вместо мен, бабче? — попита той, като й го подаде. — Не искам да се забъркам в неприятности с полицията още на първия ден, след като се върнах в страната.

Той предполагаше, че звъни Нина, тъй като се съмняваше, че Холи ще успее да зареди новия си телефон толкова бързо, а вероятността Елизабет да му се обади, за да си побъбрят, беше изключително малка.

— Ооо, здравей, Нина — каза бабчето, което потвърди предположението му. След това се обърна към него и каза: — Нина се обажда.

— Така си и мислех — отвърна той, прикривайки обичайните саркастични нотки в гласа си. — Какво иска?

Последва цяла поредица от все по-изненадано звучащи аах! и оох! Чейс погледна леко встрани и забеляза как по лицето на бабчето се изписва изражение на пълно неверие.

— Какво? — попита той.

— Тя казва, че мъжът, с който е отишла да се срещне, е бил убит и тя преследва из хотела друг мъж, който й откраднал лаптопа.

— Ох, мам… че — изръмжа Чейс. Той настъпи педала за газта.

— Да ти кажа, въобще не останах с впечатлението, че тя обича да се шегува.

— Не се шегува — мрачно отвърна той. — Човек да не я заведе някъде!

Нина зави зад следващия ъгъл и се озова пред задънен коридор. Мъжът се беше спрял пред нея и гневно мърмореше нещо. Той се обърна и се втренчи в Нина.

— Ъъъ… здрасти — каза тя, ужасено осъзнавайки, че ролите им в това преследване са се разменили. Той пристъпи към нея. — Добре де, какво ще кажеш да ти оставя лаптопа? Застрахован е… мисля…

Мъжът отново пристъпи към нея. Нина уплашено отстъпи назад, подминавайки яркочервения пожарогасител, който висеше на стената.

Оръжие…

Тя го изтръгна от мястото му и го хвърли с всичка сила.

Той вдигна ръка, но беше твърде късно и пожарогасителят го цапардоса с металически звук право в лицето. Той политна назад…

И й се усмихна.

— Даааа… — измуча той в екстаз с окървавени зъби. Ненормалната му усмивка се разшири и очите му се втренчиха в нея.

— Ох, мамка му…

Той грабна пожарогасителя и го хвърли върху нея. Тя успя да го избегне, като се хвърли на пода, но краят на маркуча му я шибна по гърба. Пожарогасителят се удари с всичка сила в отсрещната стена и проби дупка в нея като куршум, а във всички посоки се разлетяха дървени и гипсови отломки.

Нина очакваше да я нападне докато е все още на пода, но вместо това чу изпращяване на чупещо се дърво. Погледна нагоре и видя, че той е избил с ритник вратата от пантите и е излязъл на аварийното стълбище.

Тя тръгна след него, мръщейки се на болката в гърба. Миризмата на храна, която се разнасяше отдолу, й подсказа, че се е запътила към хотелската кухня. В този миг се разнесе трясък от ритната с всичка сила врата, последван от гневни викове и металическа какофония от падащи тигани, съпроводена от изпълнен с болка писък.

Нина стигна до подножието на стълбищата. Вратата все още се люлееше лудо напред-назад като в кръчмите от Дивия запад. Тя скочи вътре и видя мъж, облечен в бяла униформа на готвач — обсипана с червени капчици кръв от разбития му нос — който се беше проснал на пода сред разпилени тигани, до една обърната количка. Другите от персонала отчаяно се опитваха да се отдръпнат навреме от брадатия мъж, който препускаше като луд към вратите в другия край на кухнята.

Тя прескочи падналия готвач и ритна един от падналите тигани, който се плъзна към отсрещната стена. Гигантът се обърна назад и я видя. Последва нова ругатня на чужд език, той изтръгна един сатър от говеждия бут на щанда до него и го хвърли по нея.

Нина изскимтя и се хвърли на пода, а острото парче стомана прелетя над главата й и се заби на два инча дълбочина в стената зад гърба й. Тя внимателно надникна иззад най-близкия тезгях и побърза отново да се скрие, след като бутът, последвал сатъра, отскочи от метала над главата й. Последваха нови кулинарни ракети — огромна консерва с готвен боб, цяла пуйка и стъклен буркан, който се пръсна при удара и я засипа с дъжд от кисели лукчета. По гърба й потече оцет и раната я засмъдя.

— Какво е това, по дяволите! Бой с храна? — изкрещя тя.

От другия край на кухнята се разнесоха нови крясъци, последвани от ужасния трясък на чупещи се порцеланови съдини. Нина се осмели да погледне отново над щанда и видя, че вратата се люлее, а по пода, край една обърната количка, се търкаляха разпилени чинии и купи. Мъжът беше изчезнал.

— Мамка му! — Тя скочи и изтича покрай кухненския персонал, плъзгайки се по начупения порцелан и влетя в хотелската трапезария. Брадатият явно вече се беше ориентирал и препускаше към изхода, водещ към рецепцията. Тя го последва.

Чейс профуча с пълна газ надолу по хълма покрай старата сграда на киното, като в бързината си да стигне до Нина, задейства и камерата за видеонаблюдение на пътя. Едва се сдържа да не изругае, като зърна двойното проблясване в огледалото за обратно виждане. На седалката до него бабчето се държеше с една ръка за дръжката на вратата, а с другата беше прегърнала здраво пазарската чанта.

Той премина по надлеза над пристана и започна да се изкачва по хълма към Международния център. Когато натисна рязко спирачки, за да завие към паркинга на хотел „Парагон“, той видя, че не е единственият, който се е разбързал — един блестящ черен кабриолет „Ягуар ХК“, управляван от жена с розово-оранжева коса, се плъзна пред него.

Някак си той знаеше, че тя е свързана с проблемите, в които се е забъркала Нина. Ако бабчето не беше с него, той щеше да забие форда право в ягуара, за да попречи на жената да влезе в паркинга, но сега можеше просто да седи и безпомощно да наблюдава как някакъв грамаден брадат тип изскочи от хотела и с един удар просна пазача на земята.

В ръка той носеше лаптоп. Това трябваше да е компютъра на Нина…

Ягуарът рязко спря. Мъжът отвори вратата и седна на пасажерското място — колата осезаемо клекна под тежестта му. Жената натисна педала за газта и рязко зави, отправяйки се обратно по пътя, откъдето беше дошла.

Нина изскочи от хотела и хукна към фокуса.

— Това са те, те го убиха! — извика тя, сочейки след отдалечаващия се ягуар. Накани се да отвори предната врата и да скочи в колата, когато забеляза, че мястото е заето.

— Опа!

— Помниш баба ми, нали? — смутено рече Чейс.

— Да, ами… — Ягуарът се изгуби от погледа им; тя отчаяно се загледа след него, след което отвори задната врата и седна в колата, като изтика пазарските торби настрани. — Измъкват се, давай, давай!

Чейс я погледна отчаяно.

— Нина, баба ми е в колата!

За голяма изненада и на двамата, бабчето се обади:

— Тръгвай след тях, Едуард!

Чейс повдигна изненадано вежди.

— Какво?

Бабчето постави пазарската чанта между краката си и се вкопчи здраво с две ръце в дръжката на вратата.

— Винаги съм искала да видя с какво внукът ми си изкарва хляба.

— Ама…

Тя му се намръщи свирепо.

— Едуард, измъкват се! Тръгвай веднага след тях!

Той даде газ.

— Това е много ши… ненормална идея…

След тези думи гумите на форда изсвистяха и той се устреми след ягуара.

5

Чейс излетя от паркинга на пълна скорост и рязко зави надясно.

— Какво става? — попита той Нина.

— Не знам — отвърна кратко тя.

— Много ми помогна!

— Жената застреля Бернд, а грамадният мъж ми открадна лаптопа. Мисля, че е руснак.

На кръговото движение пред тях ягуарът зави в погрешната посока. Една кола зави рязко, за да избегне сблъсъка и се удари в бордюра.

— Защо им е да ти крадат лаптопа?

— Онзи диск, който Бернд ми изпрати — каквото и да има на него, те го искат!

Преди да навлезе в кръговото движение, Чейс рязко натисна спирачките и колата поднесе. Съдържанието на пазарските чанти, които бяха натрупани върху задната седалка, се разпиля върху Нина.

— А какво има на диска?

— Не знам! Нещо, което е свързано с откриването на Екскалибур.

Ягуарът се отдалечаваше нагоре по хълма. Чейс се ядоса, че не е наел нещо по-мощно от семейния хечбек.

— Какво, за меча на крал Артур ли става въпрос?

— Не, за филма на Джон Борман! — сопна му се тя със саркастичен тон. — Да, за меча на крал Артур!

— Добре, пусто да остане! — Баба му го погледна укорително. — Извинявай, бабче. Накъде отива този път?

— Към горния край на града — отвърна бабчето, но Чейс вече не я слушаше. Вниманието му беше привлечено от свистенето на гуми и движението, което забеляза в огледалото за обратно виждане. Зад тях, от един страничен път, беше изскочил един черен джип „Гранд Чероки“.

Някой се показваше през прозореца до пасажерската седалка…

— Наведете се! — изрева Чейс, протягайки лявата си ръка, за да натисне надолу главата на баба си. Задният прозорец се пръсна на парчета, които се посипаха върху навелата се Нина.

Следващият куршум проби вратата на багажника и отскочи от твърдата пластмаса на задната седалка. Прегърбеният Чейс успя да зърне отражението на стрелеца с гладко избръсната глава в страничното огледало. Мъжът беше въоръжен само с пистолет, но от това близко разстояние той беше напълно достатъчен.

— Кои пък са тези, по дяволите? — изкрещя Нина.

— Още руснаци! — предположи Чейс. Едната група трябваше да извърши убийството и да отмъкне диска, а втората група трябваше да се погрижи никой да не им попречи да се измъкнат с плячката.

— Ох, страхотно! Предполагам, че не си си купил пистолет от супермаркета?

— Това е Англия! Единствените, които носят оръжие тук, са фермерите и хулиганите!

Светофарите отпред светнаха червено и трафикът замря, в съседното платно се спря един камион. Ягуарът рязко спря и направи остър завой надясно, като в нарушение навлезе в платно с еднопосочно движение. Чейс го последва отблизо, сменяйки като луд скоростите. Колата поднесе и Нина беше запратена към лявата врата, а върху нея се посипаха бутилки и пакетирани стоки. Фордът се тресеше, а гумите му търсеха сцепление с пътя, докато Чейс се бореше с волана, опитвайки се да се задържи на пътя.

Той погледна напред — и видя един автобус, който завиваше зад ъгъла. Стоповете на ягуара проблеснаха, жената с оранжевата коса зави и се качи на тротоара, като се засили към тесния проход между магазина и подредените на пътя конуси. Хора крещяха и отскачаха от пътя й, а ягуарът даде газ надолу по хълма.

— Дръжте се! — извика Чейс и подкара след нея.

— Много е тясно! — възпротиви се Нина.

— Щом те можаха да минат, значи…

Страничното огледало на пасажерската врата се удари в един стълб и излетя встрани сред дъжд от стъкла и пластмаса. Бабчето ахна уплашено.

— Добре де, трябваше да мина малко по-встрани — призна Чейс, докато прекарваше колата покрай подредените конуси към пешеходната алея зад тях. Той разпозна мястото — това беше краят на улицата, където беше купил телефона на Холи. Черното Чероки зад него забави ход, за да премине през прохода, като отърка едната си страна в стената на магазина.

Нина ужасено погледна напред, когато Чейс отново даде газ и започна като луд да натиска клаксона. Улицата все още бе пълна с народ, пазаруващите хора панически отскачаха от пътя, по който се надпреварваха двата автомобила.

— Еди, спри, преди да сме убили някого!

— Ако спрем нас ще ни убият! — извика той. Черният джип беше разхвърлял конусите и гологлавият мъж отново вдигаше пистолета си.

Ягуарът приближаваше края на пътя, без да спира да свири — не толкова от загриженост за живота на пешеходците, колкото от страх да не се забави, ако удари някой от тях. До него Чейс забеляза часовниковата кула, която се издигаше над площада почти право пред тях — край нея завиваше друга улица — но пътят им беше блокиран от други конуси, а изходът на пешеходната зона беше блокиран от огромна метална порта…

Жената с оранжева коса не намираше изход и затова насочи ягуара към портата и ускори. Хората отскачаха от пътя й, но един мъж се оказа твърде бавен и беше блъснат от автомобила, като влетя в „Бъргър кинг“ през прозореца. Чейс изкриви лице, а двете му пътнички изпискаха ужасено.

Приближаваха портата. Чейс погледна в огледалото за обратно виждане. Гранд черокито се приближаваше, но проходът беше тесен дори за кола, камо ли за грамаден джип като него — може би твърде тесен…

Джипът внезапно изостана, натискайки спирачки. Но се оказа, че проходът е точно толкова широк, колкото да успее да премине през него — съвсем скоро отново щеше да се включи в преследването.

Ягуарът профуча с ръмжене през Площада, размазвайки няколко стола пред кафенето преди да се блъсне в една търговска количка, и във въздуха като пеперуди литнаха ярко оцветени кашмирени пуловери. Пазарските сергии образуваха нещо като тунел в средата на площада и ограничаваха възможностите за бягство. Някъде в далечината се чу сирена — полицията идваше.

Жената също я чу и започна да търси изход. Всичките бяха запушени от хора, които се опитваха да избягат от колите. Чейс увеличи скоростта с намерението да се удари в задницата на ягуара и да го засили към един стълб.

— Дръжте се!

Тя го видя, че се приближава и скочи върху педала за газта, рязко завивайки надясно и прегазвайки една от сергиите с плодове. Цветна плодова вълна заля площада.

— Ох, проклятие! — изпъшка Чейс, който я последва през разбитата сергия. По предното стъкло започнаха да падат най-различни плодове, чиито имена той дори не знаеше. Едва успя да забележи през кашата, омазала стъклото, че ягуарът отново завива, закача един автобусен навес и пръсва на парчета стъкления му покрив, преди да излети от тротоара на пътя.

Той засили форда след него. Включи чистачките и успя да поизчисти предното стъкло. Тогава забеляза, че е излязъл на пътя, който заобикаляше парка. Ягуарът вече се отдалечаваше с пълна скорост.

Звукът на сирените внезапно се засили. Една полицейска кола, волво V-70, украсено с електриковите жълти и сини квадратчета, изскочи пред тях иззад ъгъла с примигващи фарове. Жената с оранжева коса промени посоката и отново се качи на тротоара, за да вкара ягуара в парка. Чейс я последва и измъченият форд отново се разтърси при удара с тротоара.

— Полицаите са тук! — възпротиви се Нина. — Нека те се заемат с това!

— Знаеш ли кого ще арестуват първо? Нас! — сопна й се Чейс. Полицейската кола с пуснат буркан изостана назад, а точно зад нея от входа на парка изскочи черокито.

Тесният път се раздели на две. Лявото платно сви на изток, през дърветата, но ягуарът зави надясно и се устреми към моста над реката. Той беше твърде тесен за кола и автомобилът изгуби едното си странично огледало, което се отчупи при удара в металния парапет. Един мъж, който тичаше по моста от другата страна, се спря и загледа изумено ягуара, който с рев се приближаваше към него. Успя да се осъзнае тъкмо навреме, за да скочи във водата.

Когато фордът стигна до моста, от двете му страни се разхвърчаха искри, а единственото останало странично огледало последва съдбата на своя събрат. Ягуарът стигна до кръстовище — пътят отпред беше блокиран от един камион за сладолед, а дясното разклонение водеше обратно към тълпите на площада. Затова той тръгна наляво, към морето…

Изстрели!

Три, четири, пет изпуквания изотзад. Но бръснатият мъж в джипа не се целеше в Чейс, а в полицията, като се опитваше да ги разкара от пътя си.

Кръв опръска предното стъкло на волвото, шофьорът му беше уцелен. Колата зави рязко и толкова силно се удари в единия от стълбовете край моста, че се усука край него и всичките й стъкла се пръснаха. Шофьорът на черокито видя, че пътят му е блокиран и скочи на спирачките, но не успя да го направи достатъчно бързо. Джипът блъсна полицейската кола и я размаза още повече в металния стълб.

Но това не успя да го извади от преследването. С пушещи гуми, разкъсана скара и увиснала броня, която се влачеше по земята, джипът рязко зави и се устреми нагоре по хълма, докато не стигна до разклонението и зави успоредно на трилентовия път.

Чейс продължи да гони ягуара. Хората продължаваха да отскачат от пътя на автомобилите и се хвърляха върху ниско окосената трева край пътя. Профучаха край едно голф игрище и пред тях пътят отново се разклони…

— Завий надясно! — заповяда бабчето.

— Какво? — Ягуарът беше завил наляво.

— Надясно пътят е по-кратък!

Надявайки се, че баба му е много по-добре запозната с местните пътища, Чейс подкара фокуса по десния път, без да сваля ръка от клаксона. Той обърна глава наляво и през дърветата забеляза проблясването на метал.

Далеч назад гранд черокито летеше надолу по хълма към втория мост и скоро отново щеше да се включи в преследването.

Бабчето се оказа права — пътят наистина беше по-кратък. Успяха да изпреварят ягуара. Пред тях Чейс забеляза надлеза над кея и хотела им от дясната му страна.

— Мамка му, движим се в кръг!

И двете коли се засилиха под надлеза, устремени към входа към кея, който се намираше директно пред тях. Оградите край пътя не им позволяваха да го напуснат, а и бяха изградени от тухли и цимент, така че нямаше начин да ги прегазят. Все повече сирени се приближаваха и шофьорката на ягуара трескаво се оглеждаше за изход.

В огледалото на Чейс изведнъж се появи гигантска блестяща решетка — обезобразената скара на черокито се приближаваше към тях.

Над главата му профуча куршум и проби дупка в предното стъкло. Бабчето изпищя.

— Еди! — извика Нина, когато той рязко зави към джипа, за да попречи на шофьора му да стреля отново. Засипаха я консерви и бутилки. — Добре ли си?

— Да! — едва успя да отговори той. Ягуарът стигна края на оградата и веднага го заобиколи, за да стигне до пътя, който минаваше край киното. Двигателят на джипа изрева зад форда. Ако Чейс избереше да последва ягуара, той щеше да изложи всички в колата на прицела на стрелеца…

Изведнъж Нина бе осенена от внезапно вдъхновение, тя грабна една консервна кутия и я хвърли през прозореца по предното стъкло на джипа. Изненаданият шофьор инстинктивно сви встрани.

Чейс веднага улови възможността и промени посоката на форда, за да заобиколи оградата и да настигне ягуара. Джипът поднесе и тежко се наклони на една страна преди отново да ги подгони.

Нина грабна най-тежкия предмет, който й попадна пред погледа — бутилка „Пимс“[1]. Кехлибарената течност се плискаше във вътрешността й, докато колата криволичеше в опитите си да настигне ягуара. Нина се приготви да я хвърли…

Един човек пред тях отскочи встрани, разкривайки пред погледите им жена с бебе в количка. Чейс наби спирачките, отчаяно завъртя кормилото на колата… и попадна отново в обсега на стрелеца.

Изненадана от рязкото спиране, Нина хвърли бутилката. Малко не й достигна до джипа и тя се разби на пътя.

Гологлавият се прицели…

Предната гума на джипа мина през парчетата от счупената бутилка.

Гумата се взриви. Шофьорът изгуби контрол и започна като луд да върти волана, опитвайки се да накара двутонния джип да спре, но вече беше твърде късно.

Гранд черокито се преобърна и се плъзна, врязвайки се в стъклената фасада на сградата на киното. Удари се в една стена — и се взриви.

Огнен облак изпълни фоайето, цялата стена се срина и дъжд от стъкълца се изсипа върху крайбрежната алея.

— Дявол да го вземе, това си го биваше! — възкликна Чейс, като се обърна назад, за да погледне димящата сграда.

— Все е по-добре… — каза тихо баба му.

Ягуарът отново зави и стъпи на изхода от малък паркинг. Чейс осъзна, че от другата страна се намира пътя, където преди пет минути беше уловен от пътната камера — въпреки че му се струваше, че са минали часове. От тук до двулентовата магистрала, по която се излизаше от града, оставаха само две еднопосочни пресечки.

Той рязко зави след ягуара, осъзнавайки, че щом мощната машина се измъкне от криволичещите градски улици, той щеше да изгуби всички шансове да я настигне. Жената с оранжевата коса зави надясно и тръгна нагоре по хълма, далеч от градския център. Той я последва, като на косъм избегна сблъсъка с кола, която се спускаше надолу от хълма.

Чуха се нови полицейски сирени, които се приближаваха…

Първата пресечка. Ягуарът зави наляво, но зад Чейс се появиха две полицейски коли — едната зави в противоположната посока, за да му блокира пътя, а другата се опита да го притисне в капана…

— Мамка му! — изпищя бабчето.

— Бабче!? — извика шокираният Чейс, докато натискаше спирачките…

Фордът се плъзна и се заби в едната полицейска кола. Въздушните възглавници изскочиха със съскане и притиснаха пътниците към облегалките на седалките. Нина се хвърли на седалката точно преди сблъсъка и беше засипана от всякакви продукти.

Скоростта на автомобилите беше сравнително ниска, но въпреки това сблъсъкът разтърси Чейс. Той се поизправи докато възглавниците спадаха и видя баба си да се навежда до него.

— Бабче! Добре ли си?

Тя вдигна бавно глава.

— Мисля…

— Какво?

— Мисля, че малко се напишках.

Чейс едва не избухна в смях, но се сети за Нина. Той се огледа за нея и я откри вторачена в дулото на картечен пистолет МП-5.

И то не само един. Четирима полицаи с кевларени жилетки бяха заобиколили колата с насочени оръжия, с показалци на спусъците. Силите за бързо реагиране.

— Въоръжена полиция! — изкрещя единият от тях. — Горе ръцете! Веднага!

Чейс внимателно вдигна ръце и кимна към баба си да направи същото.

— Спокойно, момчета. Спрели сте грешната кола. Ние сме добрите.

— Млъквай! — Полицаят погледна към задната седалка на колата. — Ти, отзад! Покажи ми ръцете си, бавно! Изправи се!

Нина се подчини, отръсквайки стъкълцата от косата си, докато казваше на Чейс:

— А ти ми казваше, че Борнмът бил скучен…

[1] Пимс (Pirn’s) — марка алкохолни напитки — Б.пр. ↑

6

— Я виж ти — чу се познат глас. — И това ако не е Еди Чейс. Или пък може би е Лудия Макс?

Чейс вдигна глава, когато вратата на килията се отвори.

— Ти не си ли изпя вече песента — отвърна Еди с уморена усмивка. След като го арестуваха, той използва правото си на телефонен разговор, за да се обади на Джим „Мак“ Маккримън, бившия му командващ офицер в САС.

— Приключих с безбройните безсънни нощи в МИ-6. — Посивелият шотландец влезе в килията и Чейс се изправи, за да се ръкува с него. Мак беше облечен с тъмен костюм, ушит по поръчка, който по никакъв начин не разкриваше, че единият му крак е изкуствен под коляното, и носеше под мишница няколко сгънати вестника. — Като че ли си забъркал някаква голяма каша — янките страшно много са заинтригувани от нея.

— Колко голяма?

— Нямам представа, но Питър Олдърли скоро ще ме осветли.

— Олдърли? — изръмжа Чейс при споменаването на агента от МИ-6. — Мили боже, да не си замесил това леке? Сигурно се скъсва от смях при мисълта, че съм прекарал нощта в полицейска килия.

— Да, позабавлява се малко. Но освен това иска да знае кога ще му изпратиш покана за сватбата.

— Че за какво му е? Той не може да ни търпи.

Усмивка изкриви грубото лице на Мак.

— О, Нина много си я харесва. Теб не може да търпи. Иска да поднесе на Нина своите съболезнования.

— Този негодник! И то след като го повишиха заради нас… Къде е Нина, между другото? Добре ли е?

— Добре е. — Мак махна към вратата. — Чака ни в приемната. Заедно с баба ти.

— И какво? Аз ти се обаждам, а излизам последен?

— Първо дамите, Еди. Къде са ти маниерите?

Един полицай ги поведе към приемната.

— Еди! — извика Нина и скочи да го прегърне. — Добре ли си?

— Малко ме поступаха с гумените палки, но като изключим това, съм добре — пошегува се той. Погледна зад нея и видя баба си да седи на пейката. — Бабче! Добре ли си?

Тя кимна.

— Добре съм, Едуард, благодаря. Никога досега не са ме арестували, затова ми е много странно! Но всички бяха много мили и дори ми донесоха чай в килията. Ще има какво да разказвам на момичетата при следващата ни игра на бридж.

— Слава богу. Ако някой се беше държал гадно с баба ми, наистина щеше да настане голяма бъркотия. — Изведнъж той забеляза хората, които се суетяха от другата страна на стъклените врати. — Какво става тук?

— Пресата — отвърна презрително Мак. Той подаде вестниците на Чейс и Нина. — За нещастие са ви изтипосали на първа страница. Не се тревожете за онази пасмина отвън — сега, след намесата на тайните служби, можем да извадим заповед от прокурора и да им затворим устата, но се забавихме твърде много и не успяхме да спрем сутрешните броеве.

— Аах! — проплака ужасено Нина, когато видя официалната си фотография от Агенцията за световно наследство да се усмихва от първата страница на „Гардиън“ под заглавие „Хаос в Борнмът: откривателката на Атлантида арестувана след убийство“. — Аз не бях арестувана за извършването му, аз бях свидетелка!

— Ако си мислиш, че това е лошо… — каза Чейс. В ръцете си държеше брой на „Сън“, на заглавната страница на таблоида с големи букви пишеше „САМОЛИЧНОСТТА НА БОРН(МЪТ)“. Някой турист с чевръсти пръсти — и адски търговски нюх, — бе успял да улови на лента форда, докато прегазва останките от сергията с плодове, и снимката сега украсяваше първата страница. Чейс беше просто сянка на шофьорската седалка и по-голямата част от лицето на баба му бе засенчена от рамката на предното стъкло, но Нина ясно се виждаше отзад. Вестникът услужливо бе включил и снимка, на която тя се ръкува с президента Долтън.

Чейс прочете първото изречение. „На първия ден тя посещава Белия дом, за да получи от президента Долтън най-висшия орден на Америка. На следващия участва в скоростно преследване и престрелка в спокойно крайбрежно градче. Прочутата археоложка Нина Уайлд, откривателка на изгубена Атлантида, беше арестувана вчера след унищожителна гонитба из Борнмът, която остави трима мъртви и десетина ранени…“

— Да, това никак не е добре.

— Така ли мислиш? — проплака Нина. — И Атлантида не е никакъв град, а цял проклет остров! Защо непрекъснато го бъркат?

Чейс я прегърна.

— Приоритети, скъпа.

— Знам, знам. Но аааагрх!

Истински залп от светкавици привлече вниманието им. Елизабет Чейс се втурна нагоре по стълбите и блъсна вратата, вперила горящи очи в брат си.

— Ти! — изкрещя тя. Холи ситнеше зад нея разтревожена.

— Здрасти, Лизи — каза Чейс с фалшива приветливост. — Значи си видяла днешната преса?

Тя профуча край него и коленичи пред баба си.

— Добре ли си, бабче?

— О, добре съм, скъпа — увери я бабчето. — Малко съм разтърсена, това е.

— Ох, слава богу. — Тя облекчено наведе глава, след което скочи и се обърна към Чейс. — Какво си мислеше, по дяволите? Глупаво копеле! Можеше да я убиеш!

— И аз съм добре, благодаря — отвърна Чейс със смразяващ сарказъм.

— Всъщност, Елизабет, боя се, че всичко се случи по моя вина — каза Нина.

Елизабет изтръгна вестника от ръката на Чейс и заби пръст в снимката.

— О, значи ти си карала колата от задната седалка? — Тя нави вестника на руло и започна да налага Чейс по главата, принуждавайки един полицай учтиво, но твърдо да я дръпне настрани. — Мислех си, че просто не можеш да направиш нещо по-егоистично и безотговорно от онова, което си сторил досега, но това, това… — Тя млъкна за миг. — Боже! Никога досега не съм се чувствала по… отвратена от теб!

— Елизабет! — извика бабчето, като се изправи с труд. Холи се спусна да й помогне. — Аз съм добре, Едуард и Нина също. Само това има значение.

— Не, не е само това, бабче! — каза Елизабет. — Убити са хора! И за всичко е виновен той! Мислиш ли, че ще отиде да обяснява на семействата им защо?

— Всъщност — рече Мак, като повиши авторитетно глас, — двамата мъже, които са умрели докато са се опитвали да убият Еди и Нина — и баба ви, смея да добавя, — са причината моите колеги да са толкова заинтересувани от случилото се.

— Кой сте вие, по дяволите? — сопна му се Елизабет.

— Госпожо — рече Мак, като леко се поклони. Жестът като че ли някак обезоръжи Елизабет. — Джим Макримън, на вашите услуги. Преди служех в САС, но сега съм… да кажем, че съм свързан с тайната разузнавателна служба на Нейно величество Или МИ-6, ако предпочитате.

— М-6? — възкликна Холи и ококори очи. — Вие сте шпионин?

— Мак — каза Чейс, — това е Холи, моята племенничка… а току-що разговаря със сестра ми Лизи.

— Елизабет!

Мак се обърна към Холи.

— Не, не съм шпионин — ако бях, чичо ти сигурно въобще нямаше да има добро мнение за мен. Аз съм един вид консултант.

— Който понякога спасява живота на хората — добави Нина.

— И точно затова къщата ми все не е ремонтирана напълно… Но тези двамата наистина разбуниха духовете във Воксхол Крос, щом самоличността им беше разкрита. Причина за това бяха американските ни колеги, с които споделяме информация, те страшно много се развълнуваха. — Той погледна през стъклената врата към репортерите в коридора. — Но смятам, че това трябва да се обсъди на някое по-уединено място.

— Можем просто да си тръгнем? — попита изненадано Нина.

Мак се усмихна.

— На този етап сте свободни да си вървите. Вътрешното министерство уреди всички обвинения да бъдат свалени. Изглежда, американското правителство умира от желание да разговаря с вас за тези мъже, както и за вашия приятел хер Руст. — Той сведе поглед. — Моите съболезнования.

— Благодаря. Но защо ще искат да говорим за Бернд?

— Нямам никаква представа — но се надявам скоро да разбера. Знаете ли някое място, където можем да отидем?

— Можем да идем у дома — предложи Холи. Елизабет изглежда се канеше да възрази, но един строг поглед от бабчето я накара да замълчи.

Мак кимна.

— Звучи чудесно.

Чейс погледна през предния прозорец на къщата на Елизабет, осмисляйки онова, което Мак бе казал току-що на двамата с Нина след като проведе кратък телефонен разговор.

— Значи този тип Иля и неговото другарче, шофьора на джипа — ако те наистина работят като охрана на някакъв си руски милиардер, защо са дошли тук в Борнмът, за да стрелят по баба ми? — Той се обърна към Мак. — Шибаният Олдърли нищичко не знае, нали?

— Мак, знам че това е секретно — каза Нина, — но има ли някакъв начин Катрин или Холи да седнат при нас? Когато те са наоколо, Еди се държи много по-културно.

— Страхувам се, че не, но да си призная, че споделям мнението ти — отвърна Мак. — Останах с впечатлението, че Олдърли е бил изключен от американците и това въобще не му харесва.

— Да — каза Чейс, като си играеше с опашката на Нина. — Знам колко е дразнещо да ти заповядват янки.

— Хей! — обади се Нина.

Мак се усмихна, след което се изправи рязко, защото забеляза нещо през прозореца.

— Но мисля, че тези хора ще могат да ни осветлят малко повече по въпроса.

Пред къщата спря автомобил, голяма черна лимузина „Линкълн“. Чейс видя регистрационната й табела и необичайният й формат му подсказа, че това е дипломатическа кола.

— Опа, здрасти, ето ги и федералните — Нина стана и се приближи към него, проследявайки с поглед двамата мъже, които излязоха от колата и замаршируваха по алеята към къщата. На вратата се позвъни; след кратка размяна на реплики вратата на дневната се отвори и Елизабет надникна предпазливо вътре.

— Дошли са някакви хора, които искат да те видят — рече тя. — Казват, че са от американското посолство.

Мак се изправи.

— Моля, поканете ги, госпожо Чейс.

Елизабет въведе двамата костюмирани мъже в стаята. Първият беше около петдесетте, със снопче тънка кестенява коса на главата и учестено дишане. Той протегна ръка към Нина.

— Доктор Уайлд — каза той, преди да погледне несигурно към Чейс и Мак. — Господин… Чейс? — Чейс посочи с пръст към себе си. — Благодаря. — След като се ръкува с Чейс, той се представи с бостънски акцент. — Аз съм Кларънс Пийч от отдела за държавна сигурност към американското посолство в Лондон.

— Здрасти, пич — отвърна Чейс, като потисна една усмивка. От досадата, която се изписа по лицето на Пийч той се досети, че шегичките с името му не спират.

Вторият мъж беше по-млад, около трийсетте, и много по-привлекателен за Нина. Той имаше стегнато тяло, висок над метър и осемдесет, с квадратна челюст и напрегнати, но красиви зелени очи и гарваново черна коса.

— Доктор Уайлд? — попита той с дълбок глас, изговаряйки думите с характерното за Ню Орлиънс провлачване. — Аз съм Джак Мичъл от DARPA[1] — агенцията за разработване на нови технологии за армията на САЩ — уточни той, като видя озадачения й поглед, и гласът му изведнъж премина в перфектна имитация на Тони Маклюър, фалиралият актьор от „Семейство Симпсън“. — Сигурно си спомняте за нас от такива изобретения като Интернет — който вече не се използва само за порнография!

Нина се засмя.

— Здрасти! Радвам се да се запознаем.

— А вие сигурно сте Еди Чейс.

— Сигурно — отвърна Чейс, който въобще не се впечатли от новодошлия. — Защо DARPA се интересува от откриването на Екскалибур? Аз си мислех, че напоследък се интересувате само от създаването на бойни роботи и микровълнови лазерни лъчи.

— В изследването на Бернд Руст се крие нещо повече от една древна реликва и само след минутка ще ви обясня какво. Но за съжаление тази информация е строго секретна. — Той се обърна към Мак. — Опасявам се, че ще се наложи да ви помоля да излезете от стаята, докато обсъждаме този проблем. Съжалявам, сър.

Мак беше изненадан.

— Аз имам ниво на достъп пет.

— Знам, сър.

Мак стрелна с поглед Нина и Чейс и излезе от стаята. Мичъл им махна с ръка да седнат, след което отвори тънкото си метално куфарче и извади отвътре една папка. — Познавате ли някой от тези хора? — попита той, като нареди няколко снимки на масата пред тях.

Нина веднага забеляза брадатия мъж, когото беше преследвала из хотела.

— Това е човекът, който ми открадна лаптопа!

Мичъл кимна.

— Олег Максимов, известен още като „Булдозера“. Бивш боец от спецназ, прочут с изключителната си физическа сила и с изключително ниската си интелигентност — още преди да го прострелят в главата в Чечня. — Той посочи към големия белег на челото му. — Никой не знае как е успял да оцелее, но той оживял, и сега има метална пластина, която свързва двете половини на черепа му… както и сериозно увредена нервна система.

— Какво имате предвид?

— Претърпял е някакъв вид мозъчно увреждане, което засегнало реакциите му на удоволствие и болка — обясни Мичъл. — Общо взето, когато изпитва болка, той я усеща като удоволствие.

— Уф! — примигна Нина. — Това обяснява защо когато го ударих по главата с пожарогасителя той така се възбуди.

Чейс я погледна с възхищение.

— Ударила си войник от спецназ с пожарогасител?

— Да.

— Браво на теб! — Той посочи към една от другите снимки. — Хей, тя караше колата беглец.

Нина огледа снимката.

— Това е жената, която застреля Бернд — само че имаше оранжева коса. — Навъсената жена на снимката, която изглеждаше около трийсетте, имаше пурпурна коса с дълги, боядисани в зелено кичури, които висяха край лицето й.

— Името й е Дина Романова — каза Мичъл. — Била е снайперист във ФСБ — наследниците на КГБ, — докато не решила, че може да изкарва повече пари в частния сектор. — Той взе снимките и ги разбърка. — Двамата с Максимов работят заедно с Иля и Беленков, ей тези двама чаровници — той протегна две други снимки, на които се виждаха двама непривлекателни и злобно изглеждащи мъже, — които се взривиха в сградата на киното в Борнмът вчера след обяд. За щастие личните им карти се оказаха по огнеупорни от тях самите.

— И защо са убили Бернд? — поиска да разбере Нина. — Какво толкова има във файловете му, че да го искат толкова отчаяно?

Мичъл извади други две снимки от куфарчето си.

— И четиримата работят за този мъж, Алексей Круглов. — Снимката им разкри още един непривлекателен мъж, по-възрастен от останалите, с широка уста и студени очи. — Круглов е бивш кадър на КГБ, но сега работи като „специалист по сигурността“, което означава главния убиец на ей този човек. — Той им подаде последната снимка.

Нина се намръщи. Мъжът на снимката беше около петдесетте, с внимателно подрязана козя брадичка и очила с тесни правоъгълни телени рамки. Той също й изглеждаше смътно познат.

— Някъде съм го виждала…

— Сигурно в новините — каза Пийч. — Това е Леонид Васюкович. Той е руски енергиен магнат — един от новото поколение олигарси. С лично състояние от около осем милиарда долара.

— Голям играч в сферата на руския газ и петрол — добави Мичъл, — който напоследък контактува отблизо с московската администрация в Москва с единствената цел да стане част от нея. Той е хардлайнер ултранационалист, който иска да превърне Майка Русия в първа световна сила и е готов да направи всичко, което смята за необходимо, за да постигне целта си. — Той гледаше втренчено Нина. — Той е мъжът, на когото Руст е направил грешката да се довери, когато тръгнал да търси подкрепа.

Нина гледаше снимката.

— Какво общо има между откриването на меча на крал Артур и един руски петролен магнат?

Мичъл събра снимките и ги прибра в куфарчето преди да отговори:

— Доктор Уайлд… чували ли сте за нещо, наречено „земна енергия“?

Сърцето на Нина прескочи. Това ли смяташе, че е открил Руст?

— Сериозно ли говорите?

— Съвсем.

— Какво е земна енергия? — попита Чейс. — Звучи ми като някаква ала-бала работа.

— Такова е — въздъхна Нина. — Това са разни неща като геопатогенни точки или зони, фън шуй — идеята, че съществува някаква енергия, която тече по специфични канали по цялата земя. — Разочарованието й нарастваше с всяка следваща дума; тя просто не можеше да повярва, че Руст си е губил времето с подобни глупости, и че може би е бил убит точно заради това. — Общо взето, това са глупости. Шантава псевдонаука.

— Всъщност — каза Мичъл, — може би не сте съвсем права.

Нина го погледна невярващо.

— Какво? — Едно е един самотен, отхвърлен историк да прекарва времето си в изследването на подобна теория, но с нея да се занимава и една от най-модерните научни агенции на американското правителство?

Мичъл се наведе напред.

— Някога чували ли сте за ХАРП[2]?

— Братът на Граучо и Чик? — попита Чейс. Нина изсумтя.

— Изследователската програма за високочестотни активни аврорални изследвания — развеселено отвърна Мичъл. — Това е проект на американското правителство, базиран в Аляска, който използва групи от насочени антени, за да превръщат избрани части от йоносферата в плазма чрез нагряване. Идеята е, че горните слоеве на атмосферата могат да бъдат превърнати в един вид огледало за насочена енергия, която ще ни позволи да увеличим с хиляди, дори десетки хиляди мили обхвата на радиосигналите или радарите.

— И ограниченията на зрението вече няма да ви притесняват — каза замислено Чейс, който внезапно се заинтригува от военната страна на темата. — Първо създавате това огледало, след това изстрелвате сигналите така, че да рикошират в него и те могат да достигнат отвъд хоризонта.

— Точно така. Руснаците разработват подобен проект, наречен СУРА. Но учените от HAARP откриха нещо необичайно — по някаква причина сноповете антени излъчват енергия… дори когато не са включени. Затова DARPA реши да разбере каква е причината за това.

— И какво открихте? — попита колебливо Нина.

— Нещо, което може да бъде описано единствено като „геоенергия“.

— То-о-очно така…

Той протегна дланите си към нея.

— Не става въпрос за шега, доктор Уайлд. Цялата планета донякъде е просто един огромен електрически двигател — ако не беше, ние нямаше да сме тук, защото без полето, генерирано от земното ядро, за да ни защити от слънчевата радиация, ние всички ще сме мъртви. Но освен това открихме, че има енергийни линии и на земно ниво, не само над атмосферата. И антените на HAARP се оказаха достатъчно близо до една от тези линии, за да може тя да генерира енергия чрез индукция, и то в много по-големи количества, отколкото посредством обикновените телурични процеси. Ние проведохме няколко теста и установихме, че ако разположим групи насочени антени на място, където няколко от тези линии се пресичат, и създадем магнитно поле, което ги събира и канализира, теоретично можем да генерираме значително количество енергия — която всъщност е безплатна. За един ден земята произвежда повече енергия, отколкото е била произведена през цялата човешка история. Ако успеем да уловим дори един малък процент от нея…

— Ще изхвърлите онзи тип Васюкович от бизнеса — прекъсна го Чейс. — Нищо чудно, че не иска това да се разчува.

Нина все още не беше убедена.

— Не виждам каква е връзката с Екскалибур.

Лицето на Мичъл се напрегна.

— Екскалибур не просто е свързан с тази теория, доктор Уайлд. Той е ключът към нея. Васюкович вече е построил генератор за геоенергия в северна Русия и докато си говорим тук, той вече се опитва да го задейства.

— От къде знаете какво прави? — попита Чейс.

Леко подсмихване.

— Имаме си надежден източник в организацията на Васюкович. Знаем с какво се занимава. Но неговият генератор… той не работи. Все още. Изследванията ни откриха, че създаването на магнитните полета, необходими за канализирането на земната енергия, изисква ужасно много енергия — повече, отколкото генераторът е успял да произведе.

— С други думи — рече язвително Нина, — създаването му е безсмислено.

— Теорията е солидна — настоя Мичъл. — Но за да се прескочи тази бариера, ние се нуждаем от свръхпроводим материал на фокалната точка — нещо, което може да осигури стопроцентова ефективност на преноса на енергия. При конвенционалните технологии могат да се създадат супер проводници посредством охлаждането им до абсолютната нула с течен азот или хелий. Но за да се направи това в генератор за геоенергия, ние се нуждаем от мощен непрекъснат приток на охладител — толкова мощен, че ще ни трябва цял химически завод там на място, който да го произвежда. Това просто не е практично. Затова се нуждаем от свръхпроводник без охладител. И точно тук се появява Екскалибур.

Нина повдигна невярващо вежди.

— Да не би да казвате, че Екскалибур е направен от свръхпроводник?

— Точно така. Точно това е казал и Руст — на Васюкович. Теорията на вашия приятел е, че Мерлин е изковал Екскалибур от сплав с високотемпературни свръхпроводими свойства.

— О, я стига! — възмути се Нина. — През шести век?

— Да сте чували за дамаска стомана? — попита Мичъл, очевидно подготвен за възражения. — Това е свръхтвърда форма на стомана. Здравината й се дължи на свързващите въглеродни нанотръбички в метала. Дори сега ни е трудно да я произведем — но през 500 година пр.н.е. в Китай и Индия от нея са изковавали невероятно остри саби. Може би е било истинска случайност, че технологията е била открита… но тя е била открита! Дали случайно или гениално, но изковавайки мечовете на крал Артур, Мерлин създал нещо още по-невероятно. Той наистина е бил магьосник — но не като белобрадия Гандалф от филма…

— Чакай малко, мечове ли каза? Множествено число? — намеси се Чейс.

Мичъл кимна.

— Първият меч на Артур, Калибърн, е бил направен от същия метал, но не е бил толкова ефективен. Приемете го като Мерлиновия прототип за Екскалибур. Но Артур е имал оръжие, което е действало като естествен канал за земна енергия — и според легендата, той се възползвал от него. Нищо не можело да устои на Екскалибур, когато Артур го размахвал. Мечът дори светел в битка.

Нина си спомни какво й беше казал Руст в хотела.

— Бернд ми каза, че Екскалибур греел със светлината на трийсет факли и от него излизали пламъци.

— Това ще да е било едно страхотно психологическо оръжие — каза Мичъл. — Представете си как кралят на Британия ви напада с този пламтящ меч, посичайки всичко по пътя си? За шести век той сигурно е бил еквивалентът на ударния самолет АС-130 „Спектър“ или вакуумната супер бомба. Зърнеш ли го, че се приближава, последното нещо, което ти минава през главата, е да се биеш. Просто ти се иска да побегнеш надалеч, точно като смелия сър Робин[3].

Нина се засмя при асоциацията с Монти Пайтън, след което отново стана сериозна.

— Вие наистина вярвате в това, нали? Наистина смятате, че мечът на крал Артур е бил направен от този вълшебен метал?

— Да — отговори твърдо Мичъл. — Проблемът е, че Васюкович също го вярва.

— Защо да е проблем? — попита Чейс. — Той получава меча, генераторът му проработва, щрак! Безплатен ток навсякъде!

— Освен факта, че е убивал хора, за да се сдобие с него? — попита го Нина неодобрително.

Лицето на Мичъл се смръщи.

— Не става въпрос само за генерирането на електричество. По времето на Артур Екскалибур е бил могъщо оръжие… но днес може да бъде използван за създаването на още по-могъщи оръжия. С подходящия свръхпроводник на място, генераторът за геоенергия става самозахранващ се, така че външният източник на енергия, който е необходим за пускането му, може да бъде изключен. След което генераторът може да произведе огромни количества енергия, които могат да бъдат освободени в един-единствен взрив.

— Значи нещото се пръсва на парчета — каза Чейс. — Не виждам какво му е лошото.

— Не, не се пръсва — каза Мичъл, като поклати глава. — Системата използва снопове антени тип HAARP, за да извлича земната енергия. Но антените са проектирани и да излъчват енергия — и все още могат да го правят. Васюкович може да използва антените, за да нагрее йоносферата по начина, по който е проектирана HAARP, и след това наведнъж да изстреля цялото количество генерирана енергия срещу определена цел, отдалечена на хиляди мили от генератора. От арктическото крайбрежие на Русия той може да унищожи всяка цел в северното полукълбо.

Внезапен хлад заля Нина и тя потрепери ужасено.

— С каква мощ точно разполага това нещо?

— Със силата на ядрена бомба, впрегната в една светкавица — каза Мичъл. — И срещу нея няма защита. Не може да се предупреди за идването й, няма начин да се спре. Единственото, от което се нуждае Васюкович, за да го задейства, е подходящ свръхпроводим метал. И това е причината аз да съм тук. — Той се напрегна. — Това е въпрос на национална сигурност — не само на Съединените щати, но и за всяка държава по света. Доктор Уайлд, ние искаме от вас да откриете Екскалибур, преди да е попаднал в ръцете на Васюкович.

— Аз ли? — стресна се Нина. — Защо си мислите, че точно аз ще го открия?

— Вие сте последният човек, който е разговарял с Руст. В показанията си сте написали, че той ви е казал къде се намират парчетата от Калибърн, на които е отбелязано местоположението на Екскалибур.

— Не може да се каже, че ми е казал точното местоположение — възпротиви се тя. — Просто ми каза, че смята, че знае къде се намират — и след това го застреляха!

— Това е всичко, с което разполагаме. Сега, когато проучванията на Руст са в ръцете на хората на Васюкович, вие оставате единствената ни надежда да открием първи меча. Все пак — каза той, като окуражително й намигна, — вие имате доста опит с такива неща.

— Ами ако Бернд е грешал?

— Тогава Васюкович не разполага с нищо. Но Съединените щати не могат да разчитат само на това. Ако Васюкович успее да задейства оръжието си, то ще се превърне в най-дестабилизиращата заплаха за света след Студената война. Русия вече дрънка с оръжия заради Арктика; това ще им даде възможност да подкрепят заплахите си със сила. — Той се изправи. — Бих искал да дойдете с нас в посолството ни в Лондон, за да обсъдим плана за действие.

— Чакайте малко — каза Чейс. — Ние работим за АСН, не за DARPA.

И отново Мичъл като че ли бе очаквал тази реплика.

— Вече има съгласие за сътрудничество в тази мисия.

Нина беше изненадана.

— Така ли? Но АСН е цивилна агенция на ООН, а не част от американската военна система.

— Цел на АСН е да се погрижи историческите артефакти да не попадат в грешните ръце — намеси се Пийч. — Мисля, че това също се вписва в картинката.

— Официално действията ни ще се определят като операция на АСН — заяви Мичъл. — Но тя ще бъде подкрепяна от Съединените щати и най-вече от DARPA. Директорът на АСН вече даде разрешение.

— Бих искала първо да поговоря с Хектор — каза Нина през зъби.

— И аз така си помислих. Затова в момента той лети към Англия, може би дори вече е стигнал в посолството. Ще можете лично да разговаряте с него.

— Бре да му се не види — промърмори Чейс. — Големи сте бързаци, а?

— Хората на Васюкович ще бъдат готови за действие в мига, когато разберат къде се намират парчетата от меча — каза Мичъл. — Затова не трябва да губим време.

— Ха — възкликна Нина. — В такъв случай значи заминаваме за Лондон.

Чейс се изправи и погледна през прозореца към лимузината.

— По-добре да вземем вашата кола — нашата е малко потрошена. Добре, че й направихме застраховка…

* * *

Американското посолство се намираше в единия край на Гросвенър скуеър. Докато лимузината заобикаляше антитерористичните защитни барикади, за да стигне до охранявания страничен вход, Нина си помисли, че сградата му е изключително грозна: брутално скупчване от бетон и стъкло, което изглеждаше съвсем не на място сред заобикалящите го елегантни викториански къщи. Но въпреки това щом зърна звезди и райета[4] да се развяват отвън, за миг се изпълни с гордост. Късче от дома далеч от дома.

Те напуснаха дома на Елизабет по най-бързия начин, Холи и бабчето се изненадаха и натъжиха от тръгването им, а Елизабет не каза почти нищо, ядосана от невъзможността да излее остатъка от гнева си върху Чейс. Мак също беше много изненадан; въпреки думите на Мичъл, че мисията е секретна, което означаваше, че Чейс нищо не може да сподели с него, бързата размяна на погледи между двамата бивши офицери от САС убеди Чейс, че Мак ще използва всичките си контакти, за да му помогне, ако може.

Пийч ги отведе до един кабинет, който гледаше към Гросвенър скуеър, където ги очакваше Амороз.

— Хектор — каза Нина. — Боже мой, изглеждаш ужасно изтощен!

— Преживях доста стресиращи двайсет и четири часа — каза сърдито той. — Не се случва всеки ден моят оперативен директор — и нейният специален помощник — добави той, като погледна към Чейс — да бъдат арестувани заради това, че са разрушили половин град. След това, сякаш разправиите с пресата не са ми достатъчни, изведнъж ми се казва, че случилото се вече е свързано с държавната сигурност и аз трябва да скоча в правителствения самолет и да отлетя за Англия, без дори да имам време да си взема четката за зъби!

— Извинявайте за това, адмирале — каза Мичъл, като пристъпи напред и се ръкува с Амороз. — Джак Мичъл, DARPA. Говорихме по телефона.

Амороз поздрави Мичъл така, сякаш той въобще не отговаряше на очакванията му, след което отново се обърна към Нина.

— Информираха ме подробно за ситуацията. Подозирам, че ти въобще не си доволна от развитието на нещата.

— Меко казано — изсумтя Нина. — Хектор, ако онова, което господин Мичъл ни каза, е достоверно, то тогава наистина сме изправени пред заплаха за националната сигурност и разбирам защо си отговорил положително на молбата им. Но ако ситуацията е такава, то това е работа на ЦРУ, а не на АСН. Ако разберат, че вземаме страна и помагаме на едно определено правителство, ще ни бъде много трудно занапред да получаваме съгласие за сътрудничество от други държави.

— Разбирам какво искаш да кажеш и донякъде съм съгласен с теб. Но сегашната ситуация е различна.

— Така ли? И защо?

Амороз не беше особено доволен от тона й.

— Защото, Нина, ние се прибираме у дома. АСН може и да беше сформирана под егидата на ООН, но всъщност се финансира от държавите от НАТО и по-специално от Съединените щати. САЩ вложиха много средства и ресурси в АСН — и дадоха над седемдесет жертви, за които съм убеден, че няма нужда да ти напомням. Затова сега чичо Сам моли АСН да направи нещо в замяна на това. — При вида на неодобрителното изражение на Нина той продължи: — Боже, Нина! Първо на първо, АСН беше създадена точно за това, знаеш много добре! Ако този Васюкович се добере до Екскалибур, можем да се окажем пред нова Атлантида — и то не онази напудрена история, която представихме пред обществото, а истината, онази, която едва не завърши с повече от един милион мъртъвци!

— Но почти няма за какво да се заловим! — възрази Нина. — Бернд ми каза, че свещеникът на онази църква в Сицилия бил убит от руснаците, но местната полиция каза, че подозира мафията. И може би са прави, може би смъртта му е била просто съвпадение.

— И ако онова нещо наистина е било там — добави Чейс, — това не означава ли, че Васюкович вече има всичко, от което се нуждае?

— Убийството е било извършено преди три седмици. Ако можеше да задейства системата, досега да сме разбрали за това — отговори Мичъл. — Възможно е парчето да е твърде малко, за да свърши работа — или пък Калибърн просто не е достатъчно ефективен свръхпроводник.

— Или пък — възрази Нина, — Бернд може да е грешил за всичко.

— Но може и да не е — каза Мичъл. — Точно това трябва да разберем и ви молим да ни помогнете, доктор Уайлд. След всичко, което сте постигнали през изминалите няколко години, вие очевидно сте най-подходящият човек за тази работа. — Той кимна към снимката на президента Долтън, която висеше на стената в кабинета. — Имаме нужда от вас. Страната ви има нужда от вас.

— Всичко това идва отгоре — каза Амороз, който погледна към Мичъл. — АСН е приела да помогне на DARPA да открие тези артефакти преди руснаците да го направят.

— Аз съм убеден, че приятелят ви е бил прав за Екскалибур — че той съществува, и че е бил на прав път за откриването му — обърна се Мичъл към Нина. — Ако Васюкович успее да използва проучванията му, за да открие Екскалибур преди нас, то значи е умрял напразно… а и много други хора могат да умрат.

За втори път през последните два дни Нина усети, че се опитват да я изнудят, въздействайки на чувствата й — но освен това знаеше, че няма начин да им откаже. Не и когато сигурността на страната й и на света, е заложена на карта.

Освен това ако Екскалибур наистина съществуваше, ако легендата за Артур беше истина, тя щеше да бъде човекът, който го е доказал. Още едно значимо постижение преди да е навършила трийсет, боже мой…

Тя се обърна към Чейс.

— Ти какво мислиш, Еди?

— Аз ли? — той сви рамене и се ухили. — Звучи ми забавно. Хем ще свършим малко работа, хем ще спасим света — винаги съм готов за това.

Нина замълча, премисляйки възможностите.

— Добре — каза най-накрая тя. — Ще го направя. Но това ще бъде операция на АСН. А не някаква си съвместна кампания, в която всяко мое решение да се подлага под въпрос, и в никакъв случай не военна мисия. Ако аз ще се занимавам с това, аз ще ръководя всичко.

— Всъщност от самото начало планът беше такъв — каза Мичъл, — затова се погрижихме за всичко без никакви проблеми. Има само две условия — съвсем нищожни — продължи той, като се ухили до уши, разкривайки перфектните си бели зъби, когато Нина отвори уста, за да възрази. — Първото е, че когато открием Екскалибур, DARPA ще го анализира, за да разбере как точно преди около 1500 години Мерлин е успял да създаде свръхпроводник, устойчив на високи температури. Щом приключим, мечът ще бъде върнат на АСН.

Нина кимна.

— А какво е второто?

— Второто е… че аз идвам с вас.

— А, така ли? — изненада се Чейс.

— Аз ще бъда представителят на DARPA — но операцията си остава на АСН — увери Мичъл Нина, преди съвсем неочаквано да й отдаде чест. — На вашите услуги, мадам.

— Козирувахте точно по устав — отбеляза Чейс. — Не споменахте, че сте били военен.

— Командир, Американски морски флот — отвърна гордо Мичъл. — Преди да ме прехвърлят в DARPA.

Нина беше впечатлена; Чейс не чак толкова.

— Моряче, а? — рече той.

— На ядрената подводница „Джими Картър“.

Чейс изкриви лице.

— Не стъпвам там. Не и без оловен костюм.

— Не е чак толкова зле. Е, поне нашите не са — за руските не знам. Но първото нещо, което трябва да направим, е да научим коя е следващата ни цел. Д-р Уайлд, искам да ми кажете абсолютно всичко, което си спомняте от разговора с Руст.

— Нина.

— Моля?

— Щом ще работим заедно, мисля, че няма да е зле да се обръщаме един към друг на малки имена. Така че наричайте ме Нина.

Мичъл отново се усмихна.

— Това ме устройва напълно, Нина.

— Добре… Джак. — Двамата се усмихнаха един на друг.

Чейс подбели очи.

— Та значи къде отиваме?

— Не знам — отвърна Нина, поклащайки глава. — Единственото място, което Бернд назова по име, беше Коронея, един от гръцките острови… но после каза, че парчетата от меча не са там. — Тя се замисли за миг. — Но може би там е открил нещо, което да му е подсказало къде може би се намират сега. Освен това спомена, че едното от тях било „близо до дома“ — мисля, че той живее в южна Германия, близо до Мюнхен.

— Не бих казал, че това стеснява кръга на търсене — рече кисело Чейс.

— По-добре е от нищо — каза Мичъл. — Тогава отивам да уредя приоритетен транспорт до Коронея — все пак това е единствената ни следа.

Чейс се ухили.

— Тогава значи паролата е Гърция.

[1] DARPA (Defence Advanced Research Projects Agency) — агенция към министерството на отбраната на САЩ, която отговаря за развитието на нови технологии за армията на САЩ. — Б.пр. ↑

[2] HAARP (англ. High Frequency Active Auroral Research Program) — американски научноизследователски проект, свързан с изучаването на полярните сияния; според други данни е свързан със създаването на геофизическо или йоносферно оръжие. А братята Граучо, Чико и Харпо Маркс са прочути американски комици. Тук съвпадащото звучене на имената е в основата на каламбура — Б.пр. ↑

[3] Герой от филма „Монти Пайтън и Свещеният граал“; носи прозвището Не Толкова Храбър Колкото Сър Ланселот — Б.пр. ↑

[4] Звезди и райета — американското знаме. — Б.пр. ↑

7

Гърция

„Приоритетният транспорт“ се оказа чисто нов реактивен самолет Гълфстрийм G550, собственост на Държавния департамент на САЩ. На всичкото отгоре джетът бе оборудван за шестнайсет души, които щяха да пътуват в такъв лукс, който можеше да засенчи дори първата класа на повечето въздушни лайнери. Нина, Чейс и Мичъл бяха единствените пътници, което накара Нина да почувства леки угризения, че целият персонал на самолета е поставен в тяхно разположение. Тя използва сателитната връзка в самолета, за да започне проучванията си върху легендата за крал Артур. По начина, по който персоналът се суетеше наоколо, й стана ясно, че са свикнали да обслужват далеч по-взискателни и важни персони — политици и високопоставени бюрократи.

Но щом стигнаха до крайната им дестинация, тя веднага забрави за какви екстравагантни екстри се използват данъците й. Заобиколен от искрящо синьото Егейско море, малкият скалист остров Коронея притежаваше сурова красота, и цялата почва, която успяваше да се задържи върху него, беше покрита със зеленина.

Но природните забележителности на острова не я вълнуваха особено. Тя беше много по-заинтригувана от възхитителните човешки творения — най-вече онези върху живописния нос, разкрил се пред очите й, когато Мичъл направи ляв завой и слезе от пътя, виещ се покрай южния бряг на острова. На тясната ивица земя, която се врязваше в морето, се намираше малко селце. Белите къщички блестяха като бисерчета на слънцето, но всъщност вниманието й беше привлечено от доста по-голямата сграда, която се издигаше точно до урвата.

Въпреки порутените му крепостни стени и нахапаните от времето вътрешни здания, замъкът на Петер от Коронея все още беше непокътнат — бяла каменна постройка, над която се извисяваха две цилиндрични кули. Изправена пред идиличната картина, Нина не можа да не си помисли, че мястото е като излязло от приказките.

Мичъл си мислеше същото.

— Странно, ние се опитваме да намерим меча на крал Артур и първото място, на което попадаме, прилича на замъка Камелот.

— Камелот ли? — каза Нина с усмивка. — Знаеш ли, чувала съм… — тя промени тона си и вкара британски акцент, — че това е едно много тъпо място.

Мичъл също се ухили.

— От ония места, дето можеш да намериш… храсталаци!

Чейс се хвана за главата.

— Ох, да му се не види! Монти Пайтън ли ще ми цитирате? Сякаш съм се озовал в колата с тайфа ученици!

— Джак, помощ, тормозят ме! — театрално възкликна Нина. — Че какво му е лошото на Монти Пайтън? Това е класическа английска комедия, мислех, че ти харесва!

— Нищо лошо няма, но мразя хората да ми се правят на много умни, като не спират да ръсят цитати от нея. И как така изведнъж се оказа, че сте толкова добре запознати с Монти Пайтън? Та вие сте янки!

— Стига, Еди — каза тя. — Може да се каже, че Пайтън е задължителен в американските колежи. Поне сред определени студентски групи.

— Имаш предвид зубърите?

— Не съм била зубрачка — възмути се Нина. — Просто бях… съвестна ученичка.

— Е, аз със сигурност не съм бил зубрач, но въпреки това я гледах — каза Мичъл. — Всъщност „Монти Пайтън и Светият граал“ беше първият филм, който гледахме заедно с момичето, за което после се ожених.

— Благодаря ти, Джак. — Нина се изплези на Чейс, което отново го накара да подбели очи.

Мичъл я погледна изненадано, преди отново да насочи вниманието си към гледката, която се беше разгърнала пред тях.

— Мислите ли, че това е замъкът, който Руст е имал предвид?

— Според мен не е. Негов собственик е гръцкото правителство, но Бернд намекна, че онзи, за който говори, сега е частна собственост. Освен това този въобще не се намира близо до дома му.

— Права си.

Мичъл беше уредил нещата предварително; след като прекоси долината, джипът бе посрещнат до портите на замъка от представител на гръцкото министерство на културата — висок мъж с орлов нос, около петдесетгодишен, с доста мургава кожа, която напълно подхождаше на суровата, нагорещена от слънце белота на острова. Когато гостите му слязоха от джипа, той кимна на Мичъл и се обърна с далеч по-голям ентусиазъм към Нина.

— Доктор Уайлд! За мен е чест да се запозная с вас, голяма чест! — Той сграбчи ръката й и енергично я разтърси.

— Благодаря — отвърна тя, чудейки се дали ще успее да си измъкне ръката, преди той да я откъсне. — Радвам се да се запознаем и съм много щастлива, че се съгласихте да ни помогнете.

— Как бих могъл да изпусна шанса да се срещна с откривателката на Атлантида! Вие вече сътворихте чудеса за нашия туризъм — всичко, свързано с Платон или Херкулес е ужасно популярно! — Той най-накрая пусна ръката й и се здрависа с Чейс. — Ставрос Георгиадис. Радвам се да ви видя. — Той махна с ръка към замъка. — И така, какво искате да знаете за рицаря Петер от Коронея?

Изненадващо малка част от вътрешността на замъка беше достъпна за туристи, няколко участъка бяха блокирани от строителни скелета.

— Реставрационни работи — обясни Георгиадис, докато превеждаше посетителите си покрай загражденията навътре в сградата. — Допреди десет години големи части от замъка бяха в същото състояние като крепостната стена. Повечето стени са ремонтирани, но все още има опасни райони. Работата върви бавно.

Чейс погледна към тавана.

— Нали няма да се стовари върху нас?

— Надявам се, че не! Но все пак гледайте да не си ударите главата в нещо — изхили се той и спря до една ниска извита врата. — Ето, това е гробницата на Петер. Влезте, моля.

Нина се наведе, влезе вътре и се озова в хладна плесенясала камера. Помещението се осветяваше от две метални лампи на стойки, а единствената естествена светлина струеше през три малки прозореца с цветни стъкла на южната стена. В центъра на стаята лежеше нещо, което несъмнено беше каменен саркофаг.

— Тялото все още ли е тук? — попита тя щом влязоха и останалите.

Георгиадис поклати глава.

— Замъкът е бил завземан и ограбван много пъти. — Той посочи капака на саркофага; една нащърбена диагонална линия показваше къде е бил счупен. — Макар че хората от селото успели да скрият най-ценните реликви, почти всичко останало е било отнесено.

Нина се канеше да попита още нещо, но Мичъл я изпревари:

— Дали е бил погребан с меча си?

— О, да — с меча, подарен му от императора на Свещената римска империя. — Нина, Чейс и Мичъл се спогледаха; поне част от проучванията на Руст са били точни. Георгиадис забеляза погледите им. — Заради меча ли сте дошли?

— Той е едната причина — спокойно отвърна Мичъл. — Знаете ли какво се е случило с него?

— Той е част от една местна легенда. Погледнете. — Гъркът посочи към средния прозорец. Нина се вдигна на пръсти, за да види по-добре шареното стъкло и различи фигурата на мъж в броня, с червен тамплиерски кръст на гърдите и меч във вдигнатата си дясна ръка.

— Това ли е Петер? — попита тя. Георгиадис кимна утвърдително. Тя се вгледа още по-отблизо. — Това оригиналният прозорец ли е?

— Да — онзи вляво беше счупен и бе реставриран, но другите два, доколкото знаем, са от тринайсети или четиринайсети век. — Георгиадис се усмихна леко, сякаш очакваше от нея да забележи нещо.

— Мечът… — каза тя, като се намръщи, преди да отмести погледа си към саркофага. — Може ли да се кача на него, за да видя по-добре?

— Петер го няма отдавна. Едва ли ще има нещо против.

Нина кимна и внимателно се покачи върху капака на саркофага.

Погледнат отблизо, прозорецът разкри още подробности, въпреки че лошото състояние на стъклото правеше разчитането на детайлите доста трудно. По острието на меча като че ли имаше малки символи, натруфени кръгообразни мотиви, но всъщност самото оръжие изуми Нина — и възбуди интереса й.

— Защо този меч гори? — попита тя.

Очевидно Георгиадис се беше усмихвал точно заради това.

— Точно това е легендата! — изграчи той, докато Нина снимаше прозореца с фотоапарата си. — Говори се, че в тъмните нощи тук в замъка, когато Петер държал меча си в ръце, по острието му пробягвали пламъци. Предполага се, че точно това му е давало сили в битките — мечът му никога не се затъпявал.

— Докато накрая не се счупил — каза Нина. Чейс се накани да й помогне да слезе, но Мичъл го изпревари. — Благодаря.

Чейс погледна раздразнено към Мичъл, след което отново насочи вниманието си към прозореца.

— И какво се е случило с меча, след като се счупил? Бил ли е погребан заедно с него тук?

— Само част от него — обясни Георгиадис, като се приближи до саркофага. — Петер бил погребан тук заедно с дръжката на меча. Върхът е бил върнат в Сицилия, в чест на Фредерик.

— Ами останалите части? — попита Чейс, повдигайки вежда. — Имаме дръжката, имаме върха… ами острието?

Мичъл погледна отново към цветното стъкло.

— Чакайте малко, значи се е счупил на три части? Руст не е споменавал за това.

— Нали го прекъснаха — напомни му Нина.

— Острието останало в Светите земи — каза Георгиадис. — Всъщност Петер бил убит с него. Бил изпратен обратно в Светите земи, за да защитава територията под контрола на своя орден от нападенията на мамелюците.

— През 1260 година — каза Нина, спомняйки си какво й беше казал Руст.

— Да. След като мамелюците отблъснали монголите, които били завладели Сирия, те насочили вниманието си към земите, които били окупирани от християните. Областта, която се намирала под контрола на Петер, била малка и доста изолирана, и се намирала край сегашната граница между Сирия и Йордания, така че представлявала лесна мишена. Петер нямал друг избор, освен да замине за Светите земи, за да я защити. Според легендата той се справил смело с безброй препятствия, преди да се изправи пред водача на мюсюлманите, чието име било Мохамед Явар. Когато започнал двубоят между тях, Петер надделявал, докато Явар не нанесъл щастливия удар, който счупил мечовете и на двамата. Явар взел счупеното острие на Петер и го убил с него, като после го запазил като трофей.

Нина усети как я обзема вълнение; независимо от опасенията й, посещението в Коронея вече даваше резултати, които потвърждаваха проучванията на Руст.

— Знаете ли къде се намира острието?

— Не — отвърна Георгиадис, поклащайки глава. — Някъде в Йордания или Сирия най-вероятно. Техните историци сигурно имат повече информация за Явар, но нашите данни са събрани единствено от оцелелите хора на Петер. Никой не знае със сигурност дори къде точно се е провела битката — както знаете, картите по онова време не са били съвсем точни.

— Разбирам. — Ентусиазмът й бързо бе попарен… но все пак бяха научили нещо, че трябва да намерят две парчета от Калибърн преди руснаците. И ако рисунката на цветното стъкло представяше точно меча на Петер, то тя веднага щеше да разпознае острието, щом го види някъде.

Ако го види.

— И така, какво мислите? — попита Мичъл. Те бяха благодарили на Георгиадис за помощта и си бяха тръгнали от замъка, а сега седяха пред едно малко кафене на централния площад в селото и размишляваха върху онова, което бяха научили досега. — Убедихте ли се, че все пак Руст може и да се е оказал прав?

Нина се усмихна на шеговитото предизвикателство в гласа му.

— Добре, признавам, че онова, което той ми разказа за пътя, по който е поел мечът, като че ли е вярно. Поне дотук. Но ще са необходими доста по-сериозни доказателства за това, че той е притежавал магически сили.

— Единствената му магия се обяснява със закона на Кларк.

Тя отново се усмихна.

— Да не би да имаш предвид, че DARPA е разработила технология, която може да се сметне за магия?

— Нямам право да говоря за това — каза Мичъл, но зад каменното изражение на лицето му прозираше усмивка.

— Какъв е този закон на Кларк? — попита разсеяно Чейс, като отмести поглед от паметника в центъра на площада.

— Всяка достатъчно напреднала технология е неразличима от магия — цитира Нина. Чейс я погледна безизразно. — Артър Кларк? Прочутият писател и учен? Написал „Една одисея в космоса през 2001 година“? Изобретил комуникационния сателит?

— А, чакай малко, мисля, че се сещам за кого говориш — каза Чейс. — Когато бях дете той водеше едно предаване по телевизията за кристалните черепи и разни паранормални неща. Разхождаше се по брега, облечен с един шушляк и обясняваше, че всичко това било глупости.

Нина въздъхна с преувеличено възмущение и се обърна към Мичъл.

— Може би е истина онова, което казват за Британия и Америка. Две нации разделени от общ език. И странни телевизионни сериали.

— Да, но бритите се развиха неимоверно — измислиха Монти Пайтън, тъй че не ще да са чак толкова зле — отвърна Мичъл. Този път беше ред на Чейс да изсумти саркастично. — Но да се върнем на това, заради което сме тук, картината на прозореца. Мога да заявя, че пламтящият меч определено може да се смята за нещо необичайно. Освен това съответства на думите на Руст, че Екскалибур избухвал в пламъци, когато Артур го държал.

— Но защо само Петер е можел да го запали, а не и другите? — попита Нина. — Човек би предположил, че Ричард Лъвското сърце или императорът на Свещената римска империя биха притежавали такава сила, а не някакъв си невзрачен рицар.

— Може би е свързано с линиите на земната енергия? — промърмори Мичъл. — Може би наблизо минава една такава… Но — продължи той, — ако не намерим нищо, това няма никакво значение. И така, с какво разполагаме?

— Ами острието е някъде в Близкия изток и… това е — каза Нина. — Мисля, че трябва да отидем там и да говорим с някой, който познава местната история, както предложи Ставрос.

— Не мисля, че в Йордания ще имаме проблеми да открием онова, което ни е нужно — каза Мичъл. — Обаче Сирия ще бъде по-голям проблем. Не са ни особено големи почитатели.

— Но ние изпълняваме мисия на АСН, не на Америка — напомни му Чейс.

— Според мен няма да има особено значение — отвърна печално Нина. — Напоследък между Сирия и ООН имаше доста несъгласия — само преди две седмици беше отказано разрешение на един археологически екип да влезе в страната.

— Тогава нека просто се надяваме мечът да се окаже в Йордания — каза Чейс. — Но ако не е, и като ни знам късмета, сигурно ще се окаже така, мога да ви вкарам в Сирия по втория начин.

— Предполагам, че и там имаш интересни познати — изразително го погледна Нина.

Чейс пусна самодоволна потайна усмивка.

— Намират се.

— Обзалагам се, че са привлекателни жени.

Този път усмивката беше само самодоволна.

— Възможно е.

— Какво, нима една красива жена не ти е достатъчна? — попита Мичъл, като посочи Нина. — Човече, на това му се вика алчност! — Преди Чейс да успее да отговори, той продължи: — Добре, ако научим историята за живота на този Мохамед Явар, има вероятност да открием едното парче от меча. Ами другото парче, дръжката? Щом руснаците разгадаят записките на Руст, те ще разполагат с указания за нейното местонахождение, докато ние няма да имаме нищо.

— Все ще има нещо — рече Нина. — Бернд ми каза, че е разговарял със собственика на мястото, където се предполага, че се намира парчето. Някъде „близо до дома“ — близо до Мюнхен, предполагам. Така че сигурно има някаква връзка между Коронея и Германия. — Тя изведнъж забеляза, че Чейс се е излегнал назад в стола си и отново се хили самодоволно. — Какво?

— Аз знам каква е връзката — отвърна той.

— Каква е?

— Първо искам да ми кажеш колко съм велик.

— Еди!

— Стига де, няма да боли. Поне кажи колко съм добър в леглото.

— Еди! — Тя го плесна по ръката и погледна смутено към Мичъл.

— Добре де, добре — изръмжа Чейс, изправи се и посочи към площада. — Виждате ли този паметник?

Нина видя скромна плоча от прашен черен камък, надписана с гръцки букви и Звездата на Давид на върха.

— Прилича ми на еврейски паметник.

— Такъв е. Елате. — Той прекоси площада, последван от Нина и Мичъл. Когато се приближиха, Нина видя, че на паметника са изсечени към двайсетина имена и една година: 1944. — Може да нямам научна степен, но съм запознат с историята — с военната поне. — Те се спряха пред черната плоча. — През войната гръцките острови са били окупирани от нацистите и към тукашните евреи те се отнасяли по същия начин, както навсякъде другаде… откарвали ги на места като Аушвиц. Но не са транспортирали само хора — обикновено ограбвали всичко ценно, до което могат да се доберат преди съюзниците да ги изритат оттам. Ето я вашата връзка.

— Смяташ, че нацистите са отнесли острието? — попита Мичъл.

— Защо не? Това съвпада с историята, която Руст е разказал на Нина.

— Като историк Бернд се занимаваше и с това — сети се Нина. — Но разбира се! Той вече е разполагал с необходимата информация. Нацистите са си водели отчет за всичко. Германското правителство все още пази тези архиви — по дяволите, досега вече сигурно са дигитализирали всичко! Просто трябва да открием нещо, свързано със замъка — тя погледна към крепостта в другия край на селото, — и да тръгнем оттам, да разберем какво има в южна Германия.

Мичъл мислеше.

— Можем да получим достъп до германските архиви чрез Държавния департамент. Ще използваме сателитната връзка на самолета.

Нина отново погледна към паметника, след което се обърна към Чейс впечатлена.

— Хайде де, кажи го — ухили се широко той.

— Добре де, признавам — бива си те доста. Понякога…

* * *

Компютърът на борда на гълфстрийма разкри информацията по-бързо, отколкото Нина се беше надявала. Германската правителствена база данни очевидно оперираше изключително ефективно.

— Чак да не повярваш — каза тя, докато показваше откритията си на Чейс и Мичъл. — По време на войната замъкът на Петер е бил използван за щабквартира на местните есесовци. Затова после е трябвало да бъде реставриран — съюзниците и местните партизани са го обстрелвали по време на атаката. Но комендантът от СС вече бил напуснал острова и, изглежда, си е тръгнал с много повече багаж, отколкото когато пристигнал. Възможно е да е взел меча със себе си.

— Къде е отишъл? — попита Мичъл.

— В Австрия. Изглежда, че голяма част от плячката, заграбена край Средиземно и Егейско море е минавала оттам по пътя си към Берлин. Там комендантът поел една от местните щабквартири на СС. Мястото се нарича „замъкът Щаумберг“.

— Замък, а? — рече Чейс. — Точно както ти е казал приятелят ти.

— Точно така. И чуйте това — той се намира на по-малко от шейсет мили от Мюнхен. От гледна точка на Бернд аз бих определила това като „изненадващо близко до дома“. Да го проверим ли?

— Естествено — каза Мичъл. — Но къде да идем първо — там, или в Близкия изток?

Нина се облегна на лакти и се замисли.

— Нямаме никаква връзка със Светите земи освен името на човека, убил Петер от Коронея. Колкото повече отлагаме пътуването дотам, толкова повече време ще ни е необходимо да открием нещо — а дотогава руснаците може да са открили местонахождението му от записките на Бернд.

— Значи първо отиваме в Йордания — реши Мичъл. — Ще уредя нещата.

— А замъкът? — попита Чейс. — Ами ако руснаците отидат първо там?

— Те няма да знаят какво да търсят — сети се Нина. — Бернд каза, че собственикът отказал да го пусне да претърси мястото.

— Да, но дори и да не знаят, ние също не знаем къде да го търсим. — Чейс се замисли. — Освен ако не накараме някой да провери нещата, докато ние правим проучвания в Йордания.

— Нека позная — каза Нина. — Познаваш някоя привлекателна жена в Австрия, която може да ни помогне.

— Всъщност не.

— Наистина ли? Изненадана съм.

Той се ухили.

— Но познавам една такава в Швейцария.

Нина въздъхна.

— Въобще не съм изненадана.

Мичъл го погледна подозрително.

— Нали не си забравил, че цялата операция е строго секретна. Предпочитам да избягвам чужда намеса — особено ако става въпрос за цивилни.

— Не се безпокой, можеш да й се довериш. Освен това няма да се наложи да й разказваме каквото и да било за тая работа със земната енергия.

— Но ще трябва да я предупредиш за руснаците — каза Нина. — Какво ще стане, ако се появят докато тя е там?

— Не се безпокой — повтори Чейс. — Единственото, което се иска от нея, е да отиде на мястото и да убеди собственика да се срещне с нас, а после да ни изчака да се върнем от Йордания. Няма начин да я карам да върши нещо опасно. — Той леко се намръщи. — Въпреки че доколкото познавам Мици, тя сигурно ще иска да го свърши.

8

Швейцария

След като на следващата сутрин правителственият самолет се приземи в Цюрих, вместо да подкара очакващия ги джип към града, Мичъл се насочи към близките планини, воден от сателитната навигационна система към мястото, където приятелката на Чейс, Мици Фонтана, се беше съгласила да се срещне с тях. За тяхна голяма изненада те се озоваха на стръмно алпийско пасище… където се провеждаше доста необичайно спортно събитие.

— Какво правят те, за бога? — попита Нина, вперила поглед в необичайната сцена, която се разкри пред тях, без въобще да се притесни за здравето на участниците.

Чейс се изхили невярващо.

— Нали ти казах, че ще иска да направи нещо опасно. Но, да му се не види, това не го очаквах.

Върху пасището беше опъната мрежа, а на няколко метра пред нея, между два кола, беше опъната бяла хартиена лента. Зад тях, на около стотина метра нагоре по неравния хълм, се виждаше пътека от смачкана трева, която водеше до сравнително равна поляна, където стояха състезателите. Това беше състезателна писта, но участниците не бяха нито пеша, нито в някакво превозно средство. Те се намираха във вътрешността на гигантски надуваеми топки, които приличаха на прозрачни топки за голф.

Чейс не можа да открие Мици сред публиката, затова въобще не беше изненадан, когато видя, че единият от първите двама състезатели има дълга руса коса.

— О, боже! — проплака той, докато някакъв мъж започна обратно броене на немски.

— Тя ли е в топката? — попита нервно Нина.

— Тя е в топката.

— Давай! — извика мъжът. Надуваемите мехури започнаха да се търкалят надолу по хълма, като набираха скорост с плашеща бързина. Доколкото Чейс можеше да разбере, състезателите нямаха абсолютно никакъв контрол върху тях — те просто се премятаха като дрехи в сушилня, докато топките отскачаха от неравностите, скалите и дори една от друга.

Всичко свърши за около петнайсет секунди. Топката на Мици разкъса хартиената лента на сантиметри преди другата топка и се блъсна в мрежата, подскочи във въздуха и най-накрая се спря. Хората се втурнаха да задържат сферите, докато двамата се откопчат и се измъкнат навън. Победеният състезател, слаб млад мъж, обръснат на катинарче, веднага се строполи на тревата, докато Мици успя да се задържи права, макар че се олюляваше. Тя забеляза Чейс и спътниците му и започна да му маха развълнувано, но краката й се подкосиха. Тя едва не падна, но някой успя да я прихване.

— Не мога да не го призная — рече Мичъл, — приятелката ти знае как да устрои ефектно появяване.

Те се приближиха до нея. Нина осъзна, че закръглената и хубава блондинка е доста по-млада от всички останали международни „приятелки“ на Чейс. Тя изглеждаше някъде около двайсетте.

— Еди! — извика Мици, като се усмихна широко, докато те се приближаваха към нея, и побърза, все още олюлявайки се, да го прегърне.

— Здрасти, Мици — отвърна ентусиазирано Чейс. — Успокой топката — добави той, когато тя го целуна силно по устните. — Не искам да карам годеницата ми да ревнува.

Продължавайки да прегръща Чейс, Мици любопитно погледна към Нина.

— Здрасти. Ти ли си сгодена за Еди? Поздравления! И поздравления за откриването на Атлантида. Прочетох статията за теб в „Тайм“. — Най-накрая тя пусна Чейс и го погледна въпросително. — А теб само те споменаха. Защо така?

— А, това не ме притеснява — не съм роден за слава — отвърна Чейс и сви презрително рамене. — Виж, срещу богатството нямам нищо против! — Мици се разсмя.

След като се представиха един на друг, Чейс погледна към надуваемите топки, които се извозваха с колички нагоре за следващото спускане.

— Какво беше това?

— Нарича се зорбинг — отвърна Мици. — Много е забавно.

Чейс се ухили.

— Трябва да имаш здрави топки, за да се захванеш с това.

Мици отново се засмя.

— Та какво те води в Швейцария? Нали знаеш, че винаги съм готова да ти помогна. Въпреки че вече не си свободен. — Тя се усмихна на Нина. — Голяма си късметлийка.

— Да, понякога и аз си мисля така — отвърна Нина, доста изненадана от факта, че Чейс изглежда леко смутен от вниманието на младата жена. — Вие откъде се познавате? Заедно ли сте работили?

— Не, нищо подобно — отговори Мици. Тя стисна ръката на Чейс. — Еди ме спаси. Заедно с майка ми, преди около четири години.

— Просто си вършех работата — рече скромно Чейс.

— И не само това. Освен че ме спаси, ти промени живота ми! Преди бях доста свита — каза тя на Нина, — домошарка един вид. Зубрачка.

Мичъл смушка Нина.

— Че в това няма нищо лошо, нали? — Тя се усмихна.

— Но след като се запознах с Еди — продължи Мици, — осъзнах, че животът ни е даден, за да се живее, че съществуват толкова много неща, които трябва да се опитат. Исках да се занимавам с всичко — точно като него.

— Нищо не съм направил — каза Чейс. Той погледна нагоре по хълма, където разтоварваха сферите от количките. — Например никога не съм се спускал по склон, напъхан в голяма надуваема топка.

— Може би трябва да опиташ — предложи Нина с палава усмивка.

Лицето на Мици светна.

— Да, трябва! Хайде, ще се състезаваш с мен. — Тя го сграбчи за ръката и се опита да го поведе със себе си.

Чейс не помръдна от мястото си.

— Да не си се побъркала!

— Няма да отнеме много време. Организаторите са ми приятели. Мога да те включа в следващата серия. — Тя дръпна ръката му още по-настоятелно. Чейс погледна безпомощно към Нина, която се ухили и му кимна подканящо. Чейс въздъхна и последва Мици нагоре по склона.

— От колко време сте сгодени с Нина? — попита тя.

— Около година. Всъщност скоро, след като се видяхме последния път.

Тя изпусна пресилена въздишка.

— Значи съм си изпуснала шанса.

— Нее, ти заслужаваш нещо по-добро от грозен стар негодник като мен.

— Знам ли. Всички мъже на моята възраст, с които се срещам… Те са такива… момченца!

Чейс се разсмя.

— Между другото, все още ти дължа пари за онзи парашут.

— Не се притеснявай — успокои го Мици. — Макар че мама въобще не беше във възторг, когато й съобщих какво се е случило с него. — Тя раздразнено изпухтя — универсалният звук, издаван от всички деца, недоволстващи от родителите си. — Докато си тук, можеш да дойдеш да я видиш. Знам, че тя ще те посрещне с удоволствие.

— Всъщност ние не разполагаме с много време, но… да, може да прескочим да я видим.

— Къде отивате след това?

— В Йордания.

— Йордания! — възкликна Мици. — И аз ще ходя там по-късно през годината, за да видя руините на Петра. А ти защо отиваш?

— Страхувам се, че не мога да ти разкрия много — мисията е строго секретна. Но ще ни направиш огромна услуга, ако ни помогнеш с нещо в Австрия.

— Строго секретна? Звучи ужасно загадъчно. Да не би да е нещо като откриването на Атлантида?

— Нещо такова. Когато приключим, ще ти разкажа всичко.

Тя се усмихна.

— Чакам с нетърпение.

Двамата стигнаха до равната част на пасището, където ги очакваха сферите. Мици се обърна на немски към един от организаторите, който се съгласи да я пусне заедно с Чейс да минат следващи, след което използва усмивката си — и дълбокото си деколте — за да обезоръжи двамата младежи, чиито места бяха заели. След това започнаха подготовката си.

— Шийна яка? — попита Чейс, като въртеше в ръце твърдата подплатена черна яка със самозалепващи се велкро ленти. — При повечето спортове това се използва чак след като се прецакаш. Сигурна ли си, че е безопасно?

— Разбира се! — отвърна Мици, докато затягаше собствената си яка. — Само не ми казвай, че си нервен.

— Не съм. Само леко се притеснявам от транспортните средства, които не могат да се управляват. Няколко пъти съм се возил в такива и крайният резултат обикновено беше експлозия.

Мици се ухили, след което се намърда в топката си. С гримаса на лицето Чейс влезе в своята, като се промъкна през тесния тунел към втората, по-малка сфера във вътрешността, която се придържаше на мястото си посредством силно опънати найлонови въжета, прикрепени към външната обвивка. Той се облегна на вътрешната стена, пристегна предпазния колан на гърдите си и се залови за двете дръжки над главата му. С разперени крака и ръце той погледна към Мици, която му се усмихна в отговор.

— Готов ли си? — попита тя.

— Не.

— Er ist bereit![1] — рече тя на организатора, която веднага започна отброяването.

Чейс я погледна намръщено.

— Гръм и мълнии! — изрева той, когато сферата му беше изтикана на ръба на склона.

Изведнъж светът се превърна в шеметен водовъртеж от небе и трева, и небе, които се сменяха стремително. Пластмасата скърцаше, а найлонът пропукваше при ударите си в неравностите, след миг той се озова във въздуха, след което сферата отново се стовари на земята и продължи да се търкаля надолу. Когато неговата сфера се сблъска с тази на Мици, се чу изскърцването на найлон, триещ се в друг найлон. След това той отново полетя във въздуха и изведнъж се озова в мрежата, която ограждаше края на трасето. Няколко ръце подхванаха сферата му и я изтъркаляха настрани, но Чейс продължаваше да се чувства така, сякаш все още се търкаля надолу по склона. Със замъглен поглед той разкопча колана си, измъкна се залитайки през тунела и видя как Нина и Мичъл се придвижват на зигзаг към него.

— Изгуби — рече Мичъл. — Лош късмет.

— Как беше спускането? — попита Нина.

Чейс едва успя да се задържи прав, земята продължаваше да се люлее под краката му.

— Боже, правил съм скокове с парашут в буря, които са били по-спокойни от това.

— Може би просто остаряваш — предположи Мичъл. Чейс го стрелна с поглед.

Грейналата Мици се дотътри до Чейс и се облегна на ръката му.

— Иха! Не ти ли казах, че ще е забавно?

Чейс изсумтя.

— Знаеш ли, ако наистина имаш нужда от прилив на адреналин, трябва да се запишеш в армията. Нищо общо с тия екстремни спортни глупости.

— Казваш го само защото спечелих — каза тя, като се нацупи. — Освен това там може да ме застрелят!

— Не е необходимо да бъдеш в армията, за да те застрелят — печално я предупреди Нина.

— И така, ще ни помогнеш ли? — попита Мичъл.

— Разбира се! Само ми кажете какво искате да направя — отвърна Мици. — Можем да говорим за това в апартамента на нашите.

Мичъл я погледна нетърпеливо.

— Налага се да побързаме.

— Няма проблем — каза Чейс. — Той ни е на път. — Той отново разтърка слепоочията си и изпъшка. — А аз не бих имал нищо против да се повозя седнал известно време…

Цюрих блестеше на утринното слънце, слънчевата светлина танцуваше върху водите на езерото край града. Чист бял сняг покриваше околните върхове, оформяйки идеалната картина за пощенска картичка, вечнозелените гори се спускаха почти до покрайнините на града. Нина си помисли, че гледката е наистина красива — дори още по-впечатляваща, защото тя я виждаше от центъра на града.

Терасата върху покрива на небостъргача беше по-голяма от целия нюйоркски апартамент на Чейс и Нина. Като се имаше предвид къде се намират, тя предположи, че собственикът е някъде високо във финансовия свят — както се и оказа.

— Извинявам се, че съпругът ми не можа да присъства — каза Бригите Фонтана, докато й подаваше чаша горещо виенско кафе. Самата тя представляваше по-спокойна и по-матова версия на дъщеря си, облечена с дрехи, които умишлено не разкриваха чак толкова много. — Той е в Китай на финансова конференция, в Шанхай.

— Шанхай ли? — каза Чейс. — Миналата година бях там.

— По работа или за удоволствие?

— По работа.

— Аха. — Бригите го погледна разбиращо. — Надявам се, че всичко е минало добре?

Лицето на Чейс се изкриви.

— Ами… средна хубост.

— Кога ще е сватбата, Еди? — попита Мици, като подаде още две чаши на Чейс и Мичъл. — Надявам се, че всички ще бъдем поканени.

— Но разбира се! Само че още не сме определили датата. — Чейс стисна ръката на Нина. — Бяхме доста ангажирани през годината.

— Но, изглежда, това се е отразило добре и на двама ви — усмихна се Бригите. — Поздравления!

— Благодаря ви. И така, как се запознахте с Еди? — попита Нина. — Мици каза, че ви е спасил.

— Точно така. Той…

— Ние бяхме отвлечени — прекъсна я Мици с изненадващ ентусиазъм.

— Мици — предупреди я Бригите, потисната от спомените.

Дъщеря й не й обърна никакво внимание.

— Една банда ни отвлече, за да накара папа да им даде достъп до банковите компютри. Но вместо това той нае Еди и неговия приятел Хюго да ни спасят. И те ни спасиха. — Докато сядаше, тя погледна към Еди с обожание в очите.

— А какво се случи с похитителите? — попита Мичъл.

— О, Еди уби…

— Повече никого няма да могат да наранят — бързо каза Бригите. — Но Хюго и Еди ни спасиха живота. — Тя погледна към Чейс. — Толкова съжалявам за случилото се с Хюго. Дори не знаех, че е загинал, докато не прочетох за откриването на Атлантида.

— Благодаря — отвърна смутено Чейс. Според официалните сведения, разпространени от АСН, неговият партньор Хюго Кастил бе загинал при инцидент, докато се гмуркал към Атлантида. Въпреки че технически това беше вярно, те бяха пропуснали да представят поредицата от събитията, довели до гибелта му.

— Горкият Хюго — каза тъжно Мици. — Толкова беше мил.

Бригите кимна и отпи от чашата си.

— И така, Еди, Мици ми каза, че искаш да помолиш за услуга. Нали знаеш, че бихме ти дали всичко, което пожелаеш.

— Не става въпрос за предмет, а за човек — отвърна Чейс. — Бих искал да заема Мици за известно време. Не се тревожете, няма да я задържам много.

Мици се засмя, но Бригите стисна устни.

— Всъщност точно за това не съм особено съгласна. Не и след всичко, което се случи миналата година.

— Миналата година ли? — попита Нина Чейс. Докато търсеха гробницата на Херкулес, той беше отишъл в Швейцария, за да открие бившата си жена, но заради участието на София тя не беше разпитвала твърде много за тази част от приключението.

— Помолих Мици да ми помогне с едно нещо — обясни той. — Осигури ми оборудване и ме откара до мястото.

— Осигури ти оръжия и експлозиви, а след това ти скочи от покрива на колата й през перилата на един мост, докато сте се движели със сто километра в час! — сопна се Бригите.

— Имах парашут…

Тя го погледна неодобрително.

— Откакто ни спаси — за което съм ти благодарна и винаги ще бъда — Мици се превърна в адреналинов наркоман! Скачане с парашут, или водни ски, или… или дори бънджи скокове. Не може да се забавлява, без да си рискува живота!

— Ох, мамо — викна ядосано Мици. — Вече съм голяма, мога да се грижа за себе си. Просто се забавлявам!

— Не се тревожете, няма да се занимава с нищо подобно — увери я Чейс. — Освен ако не става въпрос за най-екстремната библиотека в света.

— Библиотека ли? — попита Мици унило.

— Да. Трябва ни някой, който да извърши някои проучвания за нас в един австрийски замък.

— О-о-о… — проточи тя с ужасно разочарование в гласа. — Да, разбира се, че ще ви помогна, но… сигурен ли си, че само това искаш да направя? Не искаш ли да се изкатеря по някоя планина или нещо такова?

— Не, само да видиш тоя замък и да убедиш собственика му да разговаря с нас. Съгласна ли си? — Той погледна към Бригите, която все още не изглеждаше особено щастлива. — А вие?

Бригите въздъхна.

— Както тя самата каза, вече е голяма.

— Ако ви притеснява, можем и ние да го направим — предложи Чейс. — В смисъл, че не искам да ми се ядосвате или нещо друго.

Тя успя да се усмихне леко.

— След всичко, което направи за нас, мисля, че ще ми е много трудно да ти се сърдя.

— Разбира се, че ще го направя, Еди — настоя Мици. — Може да не е толкова вълнуващо, колкото последния път, когато ти помогнах, но пък кой знае? Може да открия нещо, което да те изненада.

Чейс й се усмихна.

— Като те познавам, ти ще изровиш онова, което търсим, още преди да успеем да се върнем. Не се тревожете, Бригите. Тя ще бъде добре, обещавам.

Мичъл отвори куфарчето си и подаде снопче листи на Мици.

— Ето с какво разполагаме за замъка и неговия собственик, и какво искаме от вас да разберете, ако успеете.

— Докато се върнете, ще съм научила всичко — отвърна тя самоуверено.

— Страхотно нещо — каза Чейс, като изпразни чашата си и я сложи на масата. — И така, съжалявам, но трябва да тръгваме, времето ни притиска.

— Всъщност какво точно търсите? — попита Бригите.

— Страхувам се, че в момента не мога да ви кажа — отвърна Мичъл, — но то е от изключително значение за АСН и ООН.

— Много сме ви благодарни за помощта, наистина — добави Нина. — Благодаря. И на двете ви.

Бригите кимна.

— Тогава ви пожелавам лек път. И се надявам да намерите каквото търсите.

— Успех! — пропя Мици.

Чейс се изправи и я целуна по бузата, след което на прави същото и с Бригите.

— Няма проблем, ще се върнем след няколко дни. До тогава. — Той изчака Нина и Мичъл да се ръкуват с двете жени, след което театрално протегна ръка към хоризонта, отвъд езерото.

— И така. Дръж се, Йордания, идваме!

[1] Er ist bereit (нем.) — Той е готов. — Б.пр. ↑

9

Йордания

Колкото Цюрих беше чист, спретнат и най-вече подреден, толкова столицата на Йордания Аман бе жив пример за организиран хаос. Едно от най-старите населени места в света, където всеки нов етап на цивилизацията бе строил — или надстроявал — накрая се беше превърнало във великолепна смесица от древно и модерно; вековни сгради се издигаха на една ръка разстояние от модерните жилищни блокове. Метрополисът се ширеше под жаркото слънце на Арабския полуостров, обагрен в мек оранжев цвят от светлината, пясъка и смога.

Нина би разгледала града с огромно удоволствие, но имаше работа за вършене. Мичъл беше уредил да се срещне с директора на Центъра за документи и ръкописи към Йорданския университет. Бюрократичното наименование само намекваше за истинската му цел: да служи като необятен архив, в който е каталогизирана историята на голяма част от Близкия изток. Тя искаше да се зарови в древните текстове дори повече, отколкото в града, но се насили да се концентрира върху един специфичен период от време.

— Мохамед Явар — произнесе замислено домакинът й. Адийб ал-Джафри беше мъж на средна възраст, с очила с големи рамки и поддържани черни мустаци; въпреки че отдавна се беше завърнал в Йордания, той все още не бе изгубил перфектния си английски, придобит в британски университет. — Да, спомням си това име.

— Така ли? — изненада се Нина. — Да не би и някой друг да е разпитвал за него?

— Да, преди около шест месеца, по телефона. Мисля, че беше някакъв германец. Попита дали имаме в архивите някакви материали за него и ние му казахме, че има, но с това приключи всичко.

— Сигурно е бил Бернд — каза Нина, като се обърна към Чейс и Мичъл. — И никой друг? — Ал-Джафри поклати отрицателно глава.

— Поне не са му разшифровали записките все още — каза Мичъл.

Ал-Джафри ги изгледа с любопитство.

— Те ли?

— Мъжът, който се е свързал с вас, беше убит — каза Нина. — За да му бъде попречено да каже на АСН как да бъде намерено онова, което е търсел.

— Наистина ли? — Като че ли в гласа му се долавяше повече интерес, отколкото шок, сякаш ставаше въпрос за интересен завой във фабулата на някакъв детективски роман. — А какво е търсел той?

— Съжалявам, но това е поверителна информация — каза Мичъл. — Най-вече заради вашата безопасност, повярвайте ми. Хората, които го убиха, няма да се поколебаят да убият отново.

Любопитството на лицето на ал-Джафри беше заменено от загриженост.

— О, разбирам.

— Затова първо трябва да намерим онова, което е търсел, за да няма повече пострадали хора — каза Нина. — А за да го направим, трябва да научим колкото се може повече за Мохамед Явар.

— Всъщност той не е кой знае колко важна фигура от историческа гледна точка. Сигурни ли сте, че той е нужният човек?

— Само с неговото име разполагаме — призна си тя. — Предполага се, че през 1260 година той е убил един кръстоносец, на име Петер от Коронея — и ние искаме да разберем къде е станало това.

— Петер от Коронея… — промърмори ал-Джафри, сбърчил вежди в усилието да си спомни. — А, да. Той е владеел парче земя, което се е намирало близо до сегашната граница между Йордания и Сирия.

— От коя страна на границата? — попита Чейс.

— Откъм Сирия.

— По дяволите, знаех си!

— Вашите архиви могат ли да ни посочат точното й местоположение? — попита Нина.

— Може би — каза ал-Джафри, — но както вече споменах, Мохамед Явар не е някоя важна фигура и се съмнявам, че ще открием нещо повече от бележки под линия.

— Каквото и да е, ще ни бъде ужасно полезно — увери го тя.

Ал-Джафри кимна.

— В такъв случай, ако дойдете с мен при архивите, ще ви покажа всичко, с което разполагаме.

— Знаеш ли какво — обърна се Чейс към Нина, — докато си четете там, аз ще ида да подсигуря всичко, което ще ни е необходимо.

— Американското посолство ще се погрижи за това — каза Мичъл.

Чейс въобще не се впечатли.

— Значи разполагат с местен водач, който може да ни преведе през границата? — Той се обърна към Нина. — Обади ми се като приключите. Ще дойда да ви взема. — За нейна изненада той я придърпа към себе си и я целуна по-силно, отколкото беше очаквала. — Ще се видим по-късно.

— Чао — каза объркано тя, докато той излизаше. Ал-Джафри ги гледаше изумен, докато Мичъл се усмихна леко. Тя усети как се изчервява и се обърна към уредника. — Добре, ами сега…

— Архивите?

— Ако обичате!

— Пристигнахме — каза ал-Джафри. Той си бе сложил бели памучни ръкавици, за да предпази древните страници. Извади една книга от подземните трезори на Центъра и им посочи един текст на арабски. Въпреки че самата книга беше от петнайсети век, тя описваше събития, случили се два века по-рано, като се позоваваше на други източници от многобройните войни, които са се вихрели в Светите земи през онзи период.

— Тук името на Мохамед Явар се споменава за пръв път.

Нина не владееше много добре арабски.

— Какво пише там?

— Не много — каза Мичъл, като надникна през рамото й.

— Говориш ли арабски?

— Достатъчно, за да се оправя — ухили се той. — Но доктор ал-Джафри е прав — Явар не е бил толкова важен, че да заслужи повече от няколко реда.

— Но в тях може да се съдържа онова, което ни интересува — каза ал-Джафри, като внимателно прокара пръст по потъмнелия от времето лист. — Тук пише: „Самият водач на варварите излезе напред и предизвика Мохамед с блестящия си меч. Но също като пророка, чието име носеше, Мохамед беше смел и праведен, и предан слуга на Аллах, и с един удар счупи меча му на парчета. С най-голямото от тях той довърши неверника. След като водачът им загина, останалите нашественици побягнаха уплашени.“

— Варвари ли? — попита озадачено Мичъл. — Да не сме объркали битката? Звучи така, сякаш говорят за монголите.

Ал-Джафри потисна подигравателния си смях.

— Не, точно тази е — обясни Нина. — Мюсюлманите са приемали кръстоносците по… да речем, по по-различен начин от християните. Те са ги смятали за жестоки нашественици, дошли, за да избият последователите на исляма и да завладеят земите им.

— Plus са change…[1] — тихо промърмори ал-Джафри. Мичъл го прониза с поглед. — Но тук пише още нещо за Явар. „Мохамед се върна в Кафаща и предаде острието на градския имам, за да покаже, че слугите на Аллах винаги ще побеждават.“

— Кафаща ли? — попита Нина.

— Това е малък град в южна Сирия. Е, поне се е считал за град по времето на Явар — сега едва ли може да се смята и за село. Ако искате, мога да ви го намеря на картата.

— Няма нужда, благодаря — каза Мичъл и като се изправи. — Това ни трябваше. Трябва да отидем в Кафаща.

— В Сирия — напомни му Нина. — Помниш ли какво ни каза? Че хората там не са големи почитатели на американците…

Два часа по-късно Чейс се срещна с Нина и Мичъл пред американското посолство, придружен от местната си връзка, една Йорданка, на име Карима Фаран. Както можеше да се очаква, тя беше изключително привлекателна, дългата й черна коса се развяваше на вятъра.

Лендроувърът на Карима изглеждаше също толкова древен, колкото и самият Аман. Маскировъчната му боя бе толкова изтъркана, че се виждаше алуминият отдолу. След като поздрави новодошлите и им помогна да натоварят нещата си в багажника, тя върза косата си на кок и уви главата си в тъмен шал, като подаде друг на Нина.

— Това ще ти трябва.

Нина неохотно го взе.

— Аз, ъъъ… Мислех, че хиджабите не са задължителни за жените в Йордания.

— Не са — отвърна Карима и двамата с Чейс се спогледаха развеселено. — Просто не искам косата ми да се пълни с пясък. — Тя махна с ръка към парцаливия брезентен гюрук на лендроувъра. Нина веднага разбра мисълта й и побърза да последва нейния пример.

Поеха на североизток по магистралата, като бързо оставиха града зад гърба си и навлязоха в пустинята, обградени от изсушен пейзаж от пясък и камъни.

— Та, Еди — каза Карима на Чейс, който седеше до нея на предната седалка, — за кога е планирана сватбата?

Чейс се подсмихна.

— Знаеш ли, толкова хора вече ми зададоха този въпрос, че започвам да си мисля дали не трябва най-после да решим какъв да бъде отговорът.

— Омъжена ли си, Карима? — попита Нина. Йорданката носеше няколко пръстена, но Нина не беше сигурна дали имат някакво обвързващо значение или са просто бижута.

— Не, не съм — отвърна й жената, като хвърли един бърз поглед назад, — но си имам някой. Проблемът е да успея да го накарам да се обвърже.

— Това чувство ми е познато — рече Нина. Чейс изсумтя.

Пътуването им продължаваше вече втори час и Нина го използва, за да продължи прекъснатия курс по артурианска митология, който бе започнала по време на полета. Накрая Карима слезе от магистралата и подкара джипа по поредица от все по-неравни селски пътища. Накрая спряха в едно село, което беше толкова малко, че Нина се усъмни дали групичката полуразрушени колиби изобщо са обозначени на картата. Пустинята се простираше навсякъде около тях. Огненочервеното слънце безмилостно прежуряше на хоризонта.

— По нататък не можем да продължим — каза Карима, като слезе от колата. Останалите я последваха, като започнаха да протягат и разкършват схванатите си тела. — Границата се намира на около осем километра от тук.

Нина се загледа в далечината, но не видя нищо освен скали и единични храсталаци, които се подаваха над пясъка.

— Пеша ли ще вървим?

— Не, не! Но сирийците внимават за превозни средства, които прекосяват границата не през официално обявените пунктове. Затова имаме нужда от друг вид транспорт. — Тя ги поведе край една от сградите.

— Какъв вид транспорт… — започна Нина, но изведнъж се спря, щом зърна отговора на въпроса си. — Олеле.

Пред тях спокойно ги очакваха четири камили.

До тях стоеше един арабин, облечен в прашна роба, който се ухили до уши щом зърна Карима. Те се поздравиха и тя отново се обърна към тях.

— Това е Атаяк, от едно от местните бедуински племена. — Нина забеляза, че освен пистолета и ножа той беше окачил на колана си едно уоки-токи и джипиес. Очевидно бедуините нямаха никакви проблеми с вкарването на модерна технология в традиционния си начин на живот. — Не са останали много номадски племена, но онези, които пресичат непрекъснато границата, са живели тук от хиляди години и не се интересуват от линиите върху картата. В повечето случай сирийците не им обръщат внимание. Което е много полезно, ако ти се наложи да минеш незабелязано през границата. Както Еди знае много добре.

Чейс изглеждаше съвсем невинен.

— Не мога да коментирам военни операции на територията на враждебна държава, в които може да съм или може да не съм участвал… но да, определено знам как да яздя камила.

Мичъл кимна.

— Странна работа, аз също.

— Ехо, здравейте, здрасти — обади се Нина. — Аз не мога.

— Фасулска работа — увери я Чейс. — Също толкова лесно, колкото язденето на кон.

— Но аз и кон не мога да яздя!

Чейс отиде до най-близката коленичила камила и я плесна по челото. Тя го погледна, после поклати замаяно глава и издаде звук, който наподобяваше нещо между изгрухтяване и прозявка.

— Добро момче — каза Чейс, като отстъпи назад и се метна върху широкото подплатено седло, разположено зад единствената гърбица на камилата. Той нави кожените каишки около дланите си и леко подръпна, подвиквайки „Хейя, хейя!“. Камилата отново поклати глава, след което покорно разгъна краката си и се изправи в цял ръст.

Нина беше виждала камили в зоологическите градини, но едва сега осъзна колко големи са всъщност. Изправената камила бе значително по-висока от нея и главата на Чейс се намираше на около единайсет фута над земята.

— Добре де… Доста е голяма.

Насочвана от Чейс, камилата се приближи до нея и наведе глава, за да я огледа добре. Нина се отдръпна нервно назад.

— Атаяк говори ли английски? — попита тя Карима, която поклати глава отрицателно. — Ох, добре. Защото това нещо много, ама много мирише. И то страшно неприятно.

— О, след няколко часа това въобще няма да ти прави впечатление — успокои я Чейс. Той подкара камилата встрани, след което с една команда и леко подритване я накара да коленичи, за да може да слезе. Двамата с Мичъл разтовариха багажа от джипа и го натовариха в дисагите на животните.

— Вземи — каза Мичъл и подаде един пистолет на Чейс. — Мисля, че може да ти свърши работа.

Чейс кимна одобрително.

— Рюгер Р-95 — каза той, докато бързо и вещо прегледа оръжието, преди да го зареди. Мичъл постъпи по същия начин със своя рюгер. — Не е зле. Но ми липсва моя уайлди.

— Уайлди ли имаше?

— Да, 45 калибър уинчестър магнум. Докато на един копелдак не му хрумна да го използва за убийството на един министър и да хвърли вината върху мен. Сигурно още се въргаля в някое чекмедже с улики в Ботсвана. Добър пистолет беше. Стрелял ли си някога с такъв?

— Не, бога ми — отвърна Мичъл, яростно клатейки глава. — Тромав, тежък, ограничен капацитет за муниции, зверски откат? Предпочитам по-практичните неща. Освен това нали знаеш — продължи той със закачлив блясък в очите, — хората си правят разни изводи за комплексите на мъжа, който използва пистолет с осеминчово дуло.

— Ами не мога да очаквам от един моряк да разбира от оръжия — отвърна намръщено Чейс. — Откатът въобще не е проблем, освен ако не си мека китка…

— Хайде, момчета — прекъсна ги Нина и застана между тях. — Спрете се с тези армейски спорове.

— Да, сигурно си права — изръмжа Чейс, все още намусен. Той погледна към Мичъл. — Добре поне, че не си бил във въздушните сили! — И двамата избухнаха в смях.

— Трябва да тръгваме — каза Карима, поглеждайки към залязващото слънце. — Ще прекосим границата преди да падне нощта и тогава ще направим лагер.

Натовариха камилите и Карима се сбогува с Атаяк, преди да яхне своята. Нина обезпокоена се приближи към очакващия я олигавен звяр. Макар че камилата беше най-малката от четирите, дори коленичила, очите им бяха на едно ниво.

— Знаете ли, може би ще е по-добре да подтичвам край нея.

— О, я се качвай — рече Чейс. — Ще се оправиш. Трябва само да внимаваш да не паднеш.

— Не се тревожи, Нина — успокои я Мичъл. — Камилите са много лесни за яздене. Само за петнайсетина минутки ще й хванеш цаката.

— А през тези петнайсет минути колко пъти ще падна? — попита Нина.

— Няма да паднеш. Хайде, нека ти помогна да се качиш.

Той протегна ръка, но Чейс побърза да се намеси.

— Не, аз ще се погрижа. Просто прехвърли крак от тук и я яхни. — Той се захили заради двусмисления сексуален подтекст. Нина предпазливо се покатери върху седлото и се вкопчи здраво в него, щом камилата се размърда под нея. — Добре ли се настани?

— Ако кажа не, може ли да сляза? — Седлото беше доста по-меко, отколкото бе очаквала, но бе много широко и тя се чувстваше ужасно неудобно така разкрачена. Чейс й подаде юздите; тя ги пое с едната ръка, докато с другата се вкопчи здраво във високото седло. — И какво трябва да правя… аааа! — изкрещя тя, щом Чейс излая някаква команда, шляпна камилата по задницата и тя тръгна да се изправя, разклащайки лудо Нина напред-назад. — Леле, плъзгам се!

— Стисни здраво с бедра — предложи Мичъл.

— Не мога, толкова широко съм се разкрачила, че все едно съм разделена на две — и да не си посмял да подхвърляш разни двусмислени забележки! — предупреди тя Чейс.

— Аз ли? — отвърна Чейс, като се намуси престорено и се отправи към своето животно. — Всяка вечер ми го казва — добави той със силен шепот, докато се мяташе на седлото.

— Еди, ще те убия!

— Първо трябва да ме хванеш! Хейя! — Той дръпна юздите и камилата му припна напред в тръс. Животното на Нина пое след останалите, като при всяка негова стъпка тя подскачаше върху седлото.

— Еди-и-и-и!!!

Последните червени отблясъци на залязващото слънце изчезнаха и мястото им бе заето от проблясващите звезди. Пред две малки разглобяеми палатки бе запален лагерен огън и четирите камили бяха коленичили една до друга край него, като сумтяха, брецаха и бърбореха нещо на камилски, докато Карима ги хранеше.

Мичъл, която седеше до Нина край огъня, погледна към Карима.

— Еди, колко жени криеш по света, за да ти помагат в случай на нужда? Първо Мици, сега Карима…

Чейс, който седеше от другата й страна, сви рамене.

— Няколко.

— Доста са — каза Нина. Тя започна да брои на пръсти. — Да видим сега, Шала, Мария, Ти Ди, Мици, Карима… и това са само онези, които съм срещала!

Чейс отново сви рамене и се подсмихна под мустак.

— Ами какво да кажа? Жените не могат да ми устоят. — Той прегърна Нина през раменете и я притегли към себе си. — И то още преди да са изпитали истинската тръпка, ако ме разбираш. — Той я погледна похотливо.

— Всички те разбират, Еди — смъмри го Нина и го отблъсна от себе си. — Винаги.

— Пфу!

— Да, армията и скромността нямат нищо общо, независимо за коя държава става въпрос. Нищо лично — добави Мичъл, който се ухили щом видя погледа на Чейс. Той се обърна към Нина. — Ами ти? Имаш ли си тонове обожатели по света, които само очакват да им се обадиш?

Тя поклати глава.

— Боя се, че не.

— Добре — каза тихо Мичъл и се усмихна отново. — Но доколкото разбирам, въобще не ревнуваш от приятелките на Еди.

— Не, вече му свикнах. Знам, че Еди е имал интересно минало, въпреки че той не ми е разказвал нищо за него — рече многозначително тя. Чейс изхъмка. — Но след всичко, което преживяхме заедно, знам, че мога да му вярвам.

— Доколкото разбрах, наистина доста неща сте преживели заедно. Спасихте Ню Йорк, открихте гробницата на Херкулес, открихте Атлантида…

— Знам! Понякога сама се изумявам, че сме още живи. Но така се срещнахме.

— Аха — кимна многозначително Мичъл.

Чейс го погледна подозрително.

— Аха? Какво „аха“?

— Просто това, че като се има предвид колко сте различни, просто се зачудих как сте се събрали. Но предполагам, че едно съвместно напрегнато преживяване е способно да разчупи леда, нали?

— И така може да се каже — отвърна Нина. — Въпреки че твоята представа за връзка, основана на Монти Пайтън, е много по-близка до моята. Нали каза, че си се запознал със съпругата си в колежа?

— Бивша съпруга — Мичъл показа пръста си, на който нямаше халка.

— О, съжалявам.

— Няма нищо. — Той отмести поглед към игривите пламъци. — Две кариери, всеки по своя път — случва се. А и нямахме кой знае колко общо. Вие двамата с Еди не сте единствените с различен произход. Така че… — Той сви рамене. — Нямаше никакви лоши чувства, просто не се получи. И двамата продължихме живота си.

— Въпреки това съжалявам — повтори Нина. Тя се обърна към Чейс и видя, че той вече я гледа. — Какво?

— Нищо — отвърна той след кратко мълчание.

— Накрая всичко се оправи — каза Мичъл, който забеляза разменените погледи, но си спести коментара. — Тя отиде да учи право, аз завърших докторантурата си.

— Ти си доктор по физика? — възкликна Нина, изненадана и впечатлена. — В коя област?

— Високи енергии. Въпреки че се възползвах добре и от опита си на ядрената подводница. Така накрая се озовах в експеримента на DARPA със земната енергия.

Нина все още гледаше с подозрение на цялата концепция, но реши да не изразява отново съмненията си на глас.

— Трябва да призная, доктор Мичъл — каза вместо това тя, — вие сте много по-енергичен, отколкото познатите ми физици.

Мичъл грейна и се ухили с мегаватовата усмивка на холивудска звезда.

— Енергичен, а? Това ми хареса. А аз смея да заявя, доктор Уайлд, че вие определено сте сред тримата ми любими археолози.

— А кои са другите двама?

— Индиана Джоунс и Лара Крофт, разбира се!

— Аз преди или след Лара се намирам?

Той отново се усмихна.

— Определено преди.

— Ъ-хъм! — Преувеличеното прокашляне на Чейс прозвуча достатъчно силно, за да привлече дори вниманието на камилите. — Я, Джак, защо не извадиш картата? Искам да видя откъде ще минем утре. — Мичъл стрелна Нина с игрив поглед и отиде до едната палатка. Щом се отдалечи достатъчно, че да не ги чува, Чейс смушка силно Нина отстрани. — Ей!

— Какво?

— Привършвай!

— Кое да привърша?

— Проклетия флирт!

Нина не можеше категорично да го отрече. Вместо това тя се ухили.

— Я! Какво става, Еди? Да не би да ревнуваш?

Чейс не отвърна на усмивката й.

— Какво, от него ли? Стига глупости. Само дето е доста хубавичък.

— И ти ли мислиш така? Ще му предам думите ти.

— Да не си посмяла!

Мичъл се върна с картата.

— Намираме се някъде тук — каза той, като посочи южната граница на Сирия. — Кафаща е… тук.

Чейс се взря в картата.

— Може би на осемнайсет или деветнайсет мили на север. Ако тръгнем на разсъмване, ще стигнем дотам след около три часа. — Известно време разглеждаше картата, след което се изправи. — В такъв случай няма да е зле да се гътнем и да подремнем. — Той погледна към Нина подканящо. — Да видим дали няма да ми покажеш нещо ново, след като си разпъна краката на камилата.

Нина не беше впечатлена.

— Дали не забравяш нещо?

— Какво например?

— Че палатките са само две.

— Две палатки, четирима души. По двама в палатка. Идеално ми се струва. — Останалите го погледнаха мълчаливо, в очакване да се усети. — Какво?

— Двама мъже, две жени, само една двойка — напомни му Нина. — Аз ще спя при Карима.

— Какво? Да не казваш, че аз трябва да спя с него! — викна Чейс, сочейки с пръст Мичъл.

— И аз съм разтреперан от възторг — накриво се ухили Мичъл.

— Гръм и мълнии! — изрева Чейс и ги изгледа ядосано. — Много тъпа оферта!

[1] Plus са change (plus c’est la meme chose) (фр.) — Колкото и да се променят нещата; все си остават същите. — Б.пр. ↑

10

Сирия

Въпреки че пустинният пейзаж в Сирия не се различаваше особено от този в Йордания, той като че ли излъчваше осезаема враждебност и ненавист. Нина се поклащаше върху камилата, докато групата се придвижваше на север, и единственото, с което можеше да се занимава, беше да оглежда околността, опасявайки се от среща с патрули.

Но никой не се появи сред каменистите дюни. Те наистина се бяха озовали в пустош, най-близкият град се намираше на огромно разстояние от тук. Камилите вървяха бавно в продължение на час, два, без нищо да наруши монотонността на заобикалящата ги картина, докато…

— Това е — обяви Мичъл, като посочи с пръст невзрачните квадратни сгради, които изникнаха от никъде в маранята. — Кафаща.

— Не ми изглежда кой знае какво — огледа се Нина. Ако не беше джамията, чието единствено минаре се извисяваше над всичко останало, тя лесно можеше да си представи, че се намира в дивия запад отпреди два века и единственото, което липсваше в картинката, беше самотният безименен стрелец с пончо.

— И така, какъв е планът? — попита Чейс. Селището едва ли имаше повече от две улици, пресичащи се на нещо като площад, около които бяха струпани къщичките. Джамията беше най-голямата и най-добре поддържана сграда, но дори тя водеше предварително изгубена битка с времето и климата, ако се съди по скелето, което беше издигнато около минарето, чиято стена се ремонтираше.

— Ще говоря с имама — каза Карима. — Нуждаете се от неговото разрешение, за да влезете в джамията. Но тъй като до следващата молитва има повече от два часа, да се надяваме, че ще получим разрешение.

Те слязоха от камилите и ги завързаха, след което тръгнаха по тясната улица към джамията. Карима влезе през портата. Нина се огледа. Селото беше толкова тихо, че приличаше на изоставено. Като се изключат телефонните стълбове, помисли си тя, Кафаща едва ли изглежда по-различно от времето, когато са се провеждали кръстоносните походи.

Звукът на засилващи се гласове, който се разнесе от джамията, привлече вниманието й.

— Внимание — каза Чейс, като разтвори якето си, за да има по-лесен достъп до пистолета. — Загазихме.

Карима се появи отново ядосана и следвана от млад мъж с рядка брадичка. Той й крещеше нещо на арабски и размахваше ръце, а робата му се развяваше на всички страни. Щом зърна тримата западняци, гневът му се засили още повече.

— Малък проблем — информира ги Карима. — Имамът не иска никой от „Големия Сатана“ — това са точните му думи — да влиза в джамията.

— Това ли е имамът? — попита изненаданата Нина. Младият мъж, който продължаваше да беснее, едва ли изглеждаше на повече от двайсет години.

— Не, това не е имамът — чу се друг глас. Един много по-възрастен мъж, може би около шейсетте, но с дълбоки бръчки по лицето, които му даваха поне още десет години отгоре, вървеше към тях през вътрешния двор на джамията. Той дръпна дълбоко от цигарата, която държеше в ръка, и я хвърли на улицата. По-младият мъж го погледна възмутено. — Иска му се да бъде, мисли се за такъв, но всъщност не е. Не още. Аз съм имамът на този великолепен храм — каза той, като сарказмът в гласа му беше очевиден. — Казвам се Махмуд ал-Сабан, а това момче — той махна презрително към него, — е Рами Ханиф, който пристигна наскоро от Дамаск, за да ме вкара преждевременно в гроба със своята подлудяваща набожност, и да заеме мястото ми!

— Английският ви е много добър, сър — учтиво каза Нина.

Ал-Сабан я погледна с крива усмивка.

— Благодаря. Сам се обучавах по касетите на Берлиц. От трийсет години съм тук и вече знам всяка дума от свещения Коран — така че се нуждаех от нещо, с което да си запълвам времето. — Той погледна развеселено посетителите си. — Значи вие идвате от Големия Сатана?

— Аз не съм от там — възрази Чейс. — Аз съм от малкия Сатана.

Ал-Сабан се вгледа в него.

— Въобще не ми приличате на израелец.

— Израелец ли? Не, аз съм англичанин.

— Израел е Малкия Сатана, приятелю мой — му каза ал-Сабан с подигравателен смях. — Англия най-много да е някое дяволче. — Без да обръща внимание на раздразненото изражение на Чейс, той ги покани вътре с едно махване на ръка. — Но това няма никакво значение. Моля, влезте, заповядайте.

Ханиф се разкрещя на имама, но ал-Сабан презрително го отпрати. Мърморейки сърдито под носа си, младият мъж се врътна и тръгна през двора към вътрешността на джамията.

— Деца! — ал-Сабан се изплю на камъните. — Нямат никакво уважение. А е и лош ученик на всичкото отгоре — Коранът ни казва да посрещаме всички непознати като приятели. Дори непознатите от Големия Сатана. — Той се засмя. — И така, какво ви води в моята джамия?

Имамът имаше своя стая и кабинет едновременно, която се намираше в задната част на джамията. На бюрото стоеше отворен Коран. Малката стая с нисък таван миришеше силно на кафе и тютюн, стъклата на тесните прозорци имаха жълт оттенък. Привикнала към сградите на Ню Йорк, където пушенето беше забранено, Нина не можеше да не се закашля, когато ал-Сабан запали трета поредна цигара.

— Мислех си, че Коранът порицава пушенето? — рече тя, изпълнена с надежда.

— Учените доста спорят върху това — отвърна ал-Сабан и дръпна дълбоко от цигарата, след което издуха колелце от дим. — И тъй като самият аз съм учен, аз казвам… че може. — Той се облегна назад в протъркания си стол. — Да, познавам предмета, за който ми говорите. Ще ви позволя да го видите. Срещу… — Той се пресегна и затвори Корана, сякаш за да го предпази от следващите си думи. — Малко дарение.

— Разбира се, че сме готови да платим — каза Мичъл. — Доларите вършат ли работа?

— Предпочитам евро, тъй като доларът доста се обезцени напоследък — всички бегълци от Ирак идват тъпкани с долари! Но предполагам, че и така става. Ако сумата е добра.

Мичъл кимна.

— Ние се надяваме не само да можем да разгледаме предмета, сър — ние всъщност дойдохме да го купим.

— Тогава сумата трябва да е отлична! — Той внимателно откъсна въгленчето на цигарата си и остави фаса в пепелника за по-късно. После се изправи и каза: — Елате с мен.

Ал-Сабан ги поведе през джамията към централната зала за молитва.

— Части от тази сграда са на повече от осемстотин години — каза той. — За съжаление това си личи. — Той посочи основата на минарето в ъгъла на залата. Купчина натрошени тухли лежеше край стълбата до дървения скрипец, от който висеше въже. — Поне от идването на Рами има някаква полза. Мога да го накарам да се изкачи по стълбата и да призове за молитва.

— Впечатляващо — рече Нина. Въпреки че джамията беше доста вехта, декорациите върху тавана в залата за молитва бяха непокътнати и имаха нужда само от едно хубаво почистване, за да си възвърнат някогашната красота.

— Така ли мислите? — каза ал-Сабан и я погледна недоверчиво. — Ако можех, щях да изравня цялото място със земята и да построя нещо, което няма да се разпада! — Той се спря в южния край на залата за молитва. В стената имаше малка декорирана ниша, украсена с две колони и арка: михрабът, показващ в коя посока се намира Мека, към която се обръщаха вярващите по време на молитва. До нея се виждаше извита дървена стълба, водеща към амвона — минбара, откъдето имамът четеше своите проповеди.

Стъпалата бяха затворени и облицовани с ламперия, но ал-Сабан се наведе и си поигра с нещо, приличащо на част от украсата, което изведнъж се размърда с изщракване. Той отвори малка врата и се отмести, за да могат останалите да надникнат вътре.

— Насам е — каза той, като потупа с пръст по плочите. — Тук се съхраняват реликвите. — Той се изправи и поглади замислено брадата си. — Ще ни трябват инструменти, за да го отворим. Ще отида да ги донеса, ще донеса и фенери. Изчакайте тук. Макар че, г-н Мичъл, сега е подходящият момент да извадите дарението си!

— Лесно мина — отбеляза Чейс, след като имамът излезе.

— Поне знаем, че руснаците не са успели да ни изпреварят тук — каза Нина. — Колко пари смяташ, че ще поиска?

— Стига да не е безумно алчен, смятам, че разполагам с достатъчно средства — отвърна Мичъл.

Карима въобще не беше щастлива.

— Не мога да повярвам, че един имам така открито си проси подкуп! Нищо чудно, че искат да го сменят, при това негово поведение. — Тя присви тъмните си очи. — Аллах ще го съди.

Мичъл сви рамене, обърна се и тръгна към камилите.

— Важното е, че се съгласи да ни помогне.

Няколко минути по-късно се върна с една куриерска чанта. Скоро след това се появи и ал-Сабан, който носеше ръждясал лост, един голям фенер и едно джобно фенерче.

— Ето — каза имамът, като посочи към една пукнатина в пода. — Един от вас да я отвори.

Всички погледнаха към Чейс.

— О, такава ли била работата? — оплака се той, като хвана лоста. — Еди хамалина.

— Според мен по ти подхожда Еди Силния — увери го Нина, като го потупа по ръката. Чейс пъхна единия край на лоста в пукнатината и рязко натисна. Каменната плоча се надигна със скърцане достатъчно, за да може Мичъл да си пъхне ръцете и да я повдигне. Двамата мъже бързо я пренесоха встрани.

Ал-Сабан насочи фенерчето в дупката, като освети тясно помещение под пода.

— Тук пазя някои от съкровищата на джамията — каза той. — Може да не са кой знае колко, но трийсетте години, които прекарах тук, ме научиха, че винаги ще се появи някой, който да иска да ги открадне. Доктор Уайлд, слезте долу с мен. Останалите изчакайте тук.

Чейс с явна неохота позволи на Нина да слезе без него и остана изправен до ръба на дупката, докато първо ал-Сабан, а след това и Нина слязоха в избата.

— Пази се и внимавай — каза й той.

— Всичко ще бъде наред — каза Нина. — До после. — Тя запали фенера и се шмугна в малкото подземие.

Всъщност то се оказа доста по-просторно, отколкото бе очаквала, и представляваше тесен коридор с камери от двете му страни. Таванът достигаше пет фута височина, а сводовете над входовете към всяка камера бяха още по-ниски. Ал-Сабан се прегърби и тръгна пред нея и вдигна прахоляк, докато шареше напред-назад с фенерчето.

— Насам.

Тя го последва в една камера в дъното на помещението. Тя беше задръстена с картонени кутии, а на едната й стена бяха облегнати стари греди. Ал-Сабан внимателно ги премести встрани и зад тях се показа една кутия, метално сандъче, чиито надпис подсказа на Нина, че някога е било използвано за съхранение на муниции. Той обра паяжините по него и го отвори.

— Това е острието, което Мохамед Явар използвал, за да убие водача на неверниците — каза той, като протегна ръка към кутията. Каквито и да бяха останалите съкровища на джамията, те очевидно бяха скрити някъде другаде в мазето, защото освен металното парче, което имамът внимателно извади, в сандъчето нямаше нищо друго.

Нина поднесе фенера напред. Това очевидно беше парче от меч, дълго почти три фута, но нащърбено и счупено в двата края, като липсваха върха и дръжката. Въпреки че беше доста замърсен, металът все още изглеждаше в добро състояние.

Но повърхността му не беше гладка: забелязваха се различни гравюри, подобни на онези, които бе видяла на стъклото в гробницата на Петер. Възможно ли е в тях наистина да се крият следите към мястото, където Руст смяташе, че се намира Екскалибур?

— Мога ли да го подържа? — попита тя.

Ал-Сабан кимна. Нина остави фенера на земята и той й подаде острието. Тя се наведе, за да използва светлината на фенера да разгледа гравюрите и видя почти незабележим надпис на латински: ARTURUS REX.

— Крал Артур… — прошепна тя.

При други обстоятелства това веднага щеше да я убеди, че мечът е фалшив: едва ли Артур щеше да гравира името си върху своя меч. Но в този случай тя всъщност търсеше фалшив надпис, направен от монасите в Гластънбъри, за да убедят своя крал, че е получил истинското оръжие. Благородниците от дванайсети век са били много по-богати и суетни от своите предшественици шестстотин години по-рано и сигурно са очаквали символите на властта да са също толкова показни.

— Украсете ми меча…

— Какво? — попита ал-Сабан.

— Извинете, просто мислех на глас. — Погледът й се отмести към другите фигурки по острието. Повечето изглежда изпълняваха абсолютно декоративна функция, цветни кръгове и спирали, но имаше и един повтарящ се символ: лабиринт, гъсто нагъната линия, затворена в кръг. За разлика от истинския лабиринт, където от центъра излизаше повече от един път. Покрай нея се забелязваха точки, маркиращи определени места. Номерът и мястото на точките варираха при всеки символ, но очевидно се забелязваше някакъв модел.

Нина обърна меча от другата страна и видя още такива маркировки. Тя свърза символа на лабиринта с гръцката митология, легендата за Тезей и Минотавъра, но очевидно имаше връзка и с други култури, като специално тази форма й беше много позната. Беше я виждала някъде, докато проучваше легендата за Артур…

Внезапно раздалите се викове я откъснаха от мислите й и тя се огледа озадачено.

— Рами! — извика ал-Сабан раздразнено. Глъчката се носеше от залата за молитва. — Чакайте тук, сега ще се оправя с него.

Горе Чейс и Мичъл стояха безпомощни, докато Ханиф, по-ядосан от всякога, им крещеше на арабски. Карима се опитваше да каже нещо, но едва успя да промълви няколко думи, преди той да я заглуши с виковете си.

— Май този път наистина го ядосахме — промърмори Чейс.

Главата на ал-Сабан се подаде като на лалугер през отвора.

— Рами! — кресна той и между двамата започна словесна престрелка. Най-накрая ал-Сабан успя да накара младия мъж да замълчи, след което се измъкна през входа към мазето.

— Ядосан е, защото вие двамата сте влезли в залата за молитва — каза той на Чейс и Мичъл, — и още повече, защото сте с нея. — Той махна с ръка към една завеса в другия край на залата, чиято цел беше да разделя залата на две части. — По време на молитва мъжете и жените са разделени. Според него вашето присъствие тук, заедно, е обида за исляма.

Ханиф отново започна да крещи и този път ал-Сабан търпеливо го изслуша, като най-накрая неохотно отстъпи.

— Изглежда ще успея да му затворя устата само ако излезете да чакате отвън, в двора.

— Ами Нина? — попита Чейс.

— Тя е добре. Погълната е — каза имамът. Той поклати глава и тръгна към вратата. — Хайде, излезте навън. Господин Мичъл, може би сега е времето да поговорим за вашето дарение. — Той погледна към чантата на Мичъл.

Ханиф последва групичката и ги изчака като куче пазач на входа на залата за молитва, докато ал-Сабан отведе Чейс, Мичъл и Карима до малкия басейн в двора. Чейс примигна от ярката слънчева светлина; хладът в стаята направи завръщането към пустинната жега много по-шокиращо. През бълбукането на водата във фонтана той успя да чуе как по улицата минава някакъв автомобил, първият признак на живот в селото.

— Та за колко голямо дарение си мислехте, господин ал-Сабан? — попита Мичъл.

Ал-Сабан се престори, че мисли по въпроса.

— Мислех си за… нещо от порядъка на… десет хиляди долара?

— Съгласен — каза Мичъл и протегна ръка. Леко изненаданият ал-Сабан я пое и колебливо я разтърси. После Мичъл отвори чантата и извади няколко пачки банкноти, които постави на ниската стена пред имама. Карима го погледна неодобрително, но Чейс просто се ухили. Ал-Сабан очевидно се беше подготвил за борба, явно смяташе, че десет хиляди са непостижима сума, докато Мичъл бе готов да плати повече — сигурно много повече.

Карима не беше единственият човек, който не одобряваше сделката. Ханиф се появи в момента, когато ал-Сабан броеше парите. Арабският на Чейс бе доста скромен, но той нямаше нужда от преводач, за да разбере, че Ханиф настоява да разбере какво става.

Отговорът на ал-Сабан накара младия мъж да зине от изненада. Той мушна с пръст парите, след което го насочи към Мичъл.

— Не, не! Вземи! Вземи обратно пари!

— Е, поне вече не е толкова ядосан на нас — каза Карима, когато Ханиф продължи своята пламенна тирада на арабски.

Ал-Сабан се усмихна презрително.

— Младите не разбират. Но аз прекарах в това ужасно място повече от трийсет години! — Той разпери ръце, за да покаже заобикалящия го терен. — Селяни, глупаци, уф! Най-накрая ще мога да се махна от тях и ще се оттегля на спокойствие!

— Но ще го постигнете като продавате свята реликва — възрази Карима.

— Свята реликва? — изсмя се ал-Сабан. — Тя стои от години в този сандък и никой не й обърна никакво внимание до днес. Тя е пълен боклук! На кого ще липсва?

— На него — каза Чейс, докато Ханиф с отвращение се прибираше в молитвената зала.

— Като постои и той трийсет години тука, ще го питам аз дали няма да се почувства по същия начин! — Имамът продължи да говори и да благодари на Мичъл, но Чейс внезапно спря да го слуша.

Отвъд стените на джамията се чу шум на двигател — не лекото превозно средство, което беше чул преди, а камион.

И втора кола…

Той измъкна пистолета си.

— Мисля, че имаме проблем — каза той, като хукна към портата. След пълната пустош в Кафаща при тяхното пристигане, трите превозни средства, които бучаха по улицата, направо си бяха същински парад.

— Какво правите? — възпротиви се ал-Сабан. — Това е молитвен дом, тук не се внасят оръжия!

Чейс не му обърна никакво внимание, открехна съвсем леко едното крило на дървената порта и надникна към улицата.

— Ох, мамка му. — От другата страна на прашната улица спираше един джип, боядисан в убитото зелено на сирийската армия, с трима войници вътре. — Имаме си компа…

Компанията вече беше тук.

Някой ритна вратата и тя влетя навътре заедно с Чейс. Замаян за миг, той залитна преди да успее да се задържи на крака. Извади пистолета си…

Твърде късно.

В двора се изсипаха сирийски войници и насочиха автоматите си към тях.

11

Чудейки се какво ли задържа ал-Сабан, Нина се върна при изхода от мазето заедно с меча. Тя се изкатери навън и се изненада, че никой не я чака. Ханиф се криеше зад вратите с гръб към нея, като надничаше към двора.

Беше заел много странна поза, сякаш замръзнал в шок…

Нещо не беше наред.

Ханиф се обърна и я погледна. На лицето му вече не беше изписан гняв, а страх. Дочу шумове, които идваха отвън. Тропане на ботуши по паважа, тракането и пъшкането на тежковъоръжени мъже.

Сирийци. По някакъв начин бяха разбрали, че са тук.

Ханиф беше очевидният виновник, но когато хукна към нея, тя видя в погледа му нещо, което веднага я убеди в обратното. Той беше ужасен от присъствието на войниците също като нея.

— Бързо, бързо! — каза той с толкова силен акцент, че почти нищо не му се разбираше. — Ти скрий!

— Какво става?

— Махмуд — лош мъж! Той, той… — Той поклати глава отчаян от неспособността си да намери точните думи, след което с жестове показа държането на телефонна слушалка до ухото.

— Телефон?

— Да, да! Той телефон армията! Продал вас!

— Издал ни е? — Ханиф закима трескаво. — Тоя кучи син!

— Ти скрий! Аз спирам тях! — Той хукна към вратите с развяваща се роба.

— Мамка му — изпъшка Нина. Младият имам може и да не одобряваше присъствието им в джамията, но определено неодобрението, изпитвано от него към ал-Сабан, който ги беше предал за пари в джамията, беше по-силно. Тя предположи, че планът на ал-Сабан е бил да вземе парите на Мичъл в замяна на меча и след това да каже на сирийската армия, че те са го откраднали. Така, след като ги арестуват, той щеше да запази и меча, и парите.

Тя потърси път за бягство. През мазето беше изключено — то нямаше друг изход, нито място, където да се скрие, без да бъде открита веднага. Нищо в кабинета на ал-Сабан не подсказваше, че той има втори изход.

Оставаше само минарето.

По-голямата част от джамията беше едноетажна, но кулата беше почти два пъти по-висока от сградата. Може би оттам можеше да се проникне към покрива…

Тя хукна към входа на минарето и погледна вътре. Отгоре проникваше дневна светлина. Някога във вътрешността бе имало стъпала, но сега от тях не беше останало почти нищо, само прътове, които стърчаха от стените. Заместваше ги паянтова дървена стълба. От един скрипец, прикрепен към тавана, висеше въже, което бе завързано за здрава дървена платформа. От горния етаж стърчаха няколко електрически кабела, но тя нямаше никаква представа за какво служат.

Нямаше време за чудене. Тя чу викове откъм двора, протестите на Ханиф бяха заглушени от плътни гласове.

Изкачвай се…

Тя започна да се катери по стълбата. Вратите на минарето се отвориха. Тя погледна надолу. Ханиф отчаяно беше протегнал ръце, опитвайки се да попречи на трима войници да влязат вътре. Те я видяха.

Единият насочи оръжието си към нея…

Ханиф го блъсна с всичка сила. Войникът, който беше някакъв офицер, ядосано замахна, за да го удари, но се сдържа. Ханиф може и да беше млад, но си оставаше имам.

Един от войниците, слаб с мише лице, почти момче, хукна към стълбата и вдигна очи към Нина. Пушката му бе метната през рамо, но в ръката си държеше дълга и особено непривлекателна кама.

Нина се опита да се катери по-бързо, но счупеното острие й пречеше. Стълбата започна да се клати, когато младият войник започна да се изкачва по нея.

— Мамка му, мамка му, мамка му!

Стълбата водеше до дървена платформа. Оказа се, че кабелите са свързани с касетофон и високоговорител, през който се пускаше адхан — призивът за молитва в джамията, но Нина не им обърна никакво внимание и продължи да търси начин да се изплъзне от преследвача си. Може би ако успееше да ритне стълбата…

Нямаше да стане. Беше завързана за платформата.

Тя отиде до полуремонтираната стена и видя как Чейс и останалите вървят под дулата на оръжия към камиона, паркиран зад джамията. Но дори тук не откриваше начин как да слезе долу — скелето стигаше на няколко фута под платформата.

Въжето, което висеше от скрипеца — дали не можеше да го използва, за да се спусне от външната страна на минарето?

Тя го сграбчи и дръпна, един възел му пречеше да се изниже през дупката на скрипеца, но тя веднага разбра, че планът й нямаше да проработи. Със своите 52 кг., тя не можеше да се впише в тежката категория, но дървената палета, която се използваше за пренасянето на тухли до върха на кулата, едва ли тежеше и една четвърт от това. Въобще нямаше да свърши работа като противотежест.

Но така или иначе вече беше твърде късно. Войникът беше стигнал до върха на стълбата с камата в едната си ръка.

Без да пуска въжето, Нина отстъпи назад. Войникът безмилостно се усмихна, когато видя, че тя е попаднала в капан, и продължи да се изкачва към платформата зад високоговорителя…

Тя натисна бутона „Play“ и включи касетофона.

От тонколоната гръмнаха звуците на адхана. Той едва не оглуши Нина — но на войника му подейства като удар с юмрук. Той запуши ушите си с ръце, олюля се и с вик се стовари върху въжето.

Нина дръпна с всичка сила. Въжето се изпъна и буквално изхвърли войника от платформата — той изкрещя ужасен и полетя към земята, като в последния миг се вкопчи във въжето и го повлече след себе си. Нина спря касетата и погледна надолу, а адханът продължаваше да ехти в ушите й. Докато преследвачът летеше към земята — палетата се издигаше със същата скорост към нея.

Нина отскочи назад точно преди тя да се забие в скрипеца и навсякъде да се разхвърчат дървени трески. Въжето се изпъна с изплющяване. Свободното падане на войника бе прекъснато малко над пода и той продължи да виси, вкопчен с ръце и крака във въжето, като не спираше да крещи, докато двама от другарите му притичаха на помощ.

Те погледнаха нагоре и насочиха оръжията си към нея.

Нина сграбчи платформата и се засили през разбитата стена.

Вече имаше своята противотежест.

Войникът полетя обратно нагоре, докато Нина започна да се спуска от външната страна. Тя се оттласкваше от стената, опитвайки се да забави падането, но се спускаше твърде бързо, краката й се плъзгаха и тя се въртеше неконтролируемо. Парчето от меча се изплъзна от ръката й. С панически писък тя падна на земята и се затъркаля към военния камион…

Един войник се появи иззад ъгъла, за да разбере причината за този шум. Нина се блъсна в краката му, като го принуди да залитне назад и да се сблъска с втори войник, като и двамата се стовариха в краката на пленниците.

Нина пусна въжето, което веднага полетя нагоре към минарето, а нещастният войник на другия му край се гмурна отново надолу и се стовари върху двамата си колеги. Нина се изправи замаяна. Чейс, Мичъл и Карима я гледаха от ремаркето.

— А аз си мислех, че само Мици се появява с гръм и трясък — ококори се Мичъл.

Чейс грабна автомата „Калашников“ от ръката на единия паднал войник.

— Пали камиона! — Той скочи от ремаркето и бързо се огледа за други войници, преди да помогне на Нина да се изправи на крака и да я целуне по бузата. — О, да, и благодаря.

— Пак заповядай — отвърна тя, като дори успя да се усмихне. Мичъл взе автомата на другия войник, а Карима измъкна пистолета от кобура му, преди и двамата да скочат на земята.

— Колко са? — попита Нина.

Чейс надникна иззад камиона, за да провери дали пътят е чист, Мичъл направи същото от другата страна.

— Около десетина. Два джипа и този камион. Петима свалени… но остават още пет, всички въоръжени.

— Къде е мечът? — попита Мичъл.

Нина се огледа.

— По дяволите, изпуснах го — не, ето го! — Тя посочи с пръст; счупеното острие стърчеше от прашната земя.

— Прибери го! — извика той и Нина хукна да го вземе. — Време е да тръгваме.

Докато вземаше острието, Нина чу нови викове от двора на джамията.

— Нали не сте забравили, че се намираме на двайсет мили от границата?

— Тогава по-добре да изчезваме от тук! — извика Чейс. — Карима, върни се при камилите. Нина, върви с нея.

— Не можем да ги изпреварим с камили! — възпротиви се Нина. — Те имат джипове!

Чейс се ухили.

— Няма да ги имат още дълго. — Той изчака двете с Карима да тръгнат и стреля в едната предна гума на камиона. После махна на Мичъл да го последва и двамата заобиколиха джамията, за да се появят от другата страна.

Изстрелите сигурно бяха подсказали на войниците къде се намират — а Чейс искаше точно това, защото така щеше да отвлече вниманието им от жените. Двамата с Мичъл побягнаха по улицата с вдигнати автомати.

Иззад ъгъла изскочи един сирийски войник. Той се спря сепнато насред облак прах, пусна един изстрел наслуки чисто машинално и побърза да се прикрие, след като Чейс и Мичъл го засипаха с дъжд от куршуми. Навсякъде се разлетяха дървени трески.

Чейс знаеше къде са паркирани двата джипа, беше запомнил местонахождението им, докато ги водеха към камиона. Останалите войници сигурно вече се бяха придвижили до ъгъла, част от тях притичаха през улицата, а другите се подготвяха да изскочат иззад джамията и да покосят всеки, който им се появи пред очите.

Чейс не им даде тази възможност. Вместо това той побягна към другата страна на улицата и съзря единия джип. Трима от сирийците го използваха за прикритие и лежаха в очакване — но те не очакваха, че той ще изскочи направо на улицата пред тях, затова се забавиха за миг…

Който му беше напълно достатъчен. Той превключи калашника на автоматичен режим и пусна един откос — не по войниците, а по джипа. Те побързаха да се покрият, когато куршумите закълваха по задния калник, издълбавайки десетки кратерчета, прониквайки през метала…

Право в резервоара за бензин.

Куршумите, които се сипеха върху прашния път, бяха отдавна чакания от войниците знак да бягат. И то веднага! Чейс вече отстъпваше към джамията, за да си намери прикритие, когато бензинът в пробития резервоар се запали…

Джипът избухна като бомба. Взривната вълна запрати бягащите войници на земята, а горящата кола прелетя през пътя, пръскайки горящ бензин на всички страни. Двамата войници, които се криеха зад ъгъла, отчаяно се опитаха да отскочат от пътя му. Джипът се заби в стената на джамията, след това отскочи назад и се приземи насред улицата.

Единият от войниците, който лежеше в края на пътеката, вдигна глава, видя притисналия се към стената Чейс, вдигна пушката си — и отнесе един куршум от автомата на Мичъл в слепоочието. Чейс хвърли вече изпразнения пистолет и на негово място взе оръжието на сириеца.

— Благодаря.

Мичъл надникна зад ъгъла.

— Успя ли да ги свалиш всичките?

— Ей сега ще разберем — каза Чейс. В краката му лежаха двама мъже, единият вече изстиваше. Той бързо изпрати другия в безсъзнание, като го срита в тила. Щеше да се събуди с адско главоболие, но поне щеше да се събуди. Сирийските войници не му бяха любимци, но нямаше и лична вражда с тези наборници, повечето от които все още бяха тийнейджъри.

Взривната вълна бе изпратила единия от тримата мъже край джипа в стената и той не изглеждаше като човек, който скоро ще може да се движи; другият панически се търкаляше по земята, защото единият му ръкав гореше. Третият все още беше на крака, с автомат в ръка, но щом зърна Чейс и Мичъл да се приближават към него, побърза да го пусне на земята. Чейс посочи с дулото на автомата към тясната пътека между две къщи, която водеше към пустинята. Войникът преглътна тежко, обърна се и с вдигнати ръце тръгна към бездушните пясъци.

— Можеше просто да го застреляш — каза Мичъл.

— Не сме във война с тях. Хей, ръката ти! — Левият ръкав на Мичъл беше разкъсан и постепенно се просмукваше с кръв. Единственият изстрел на първия сириец го беше закачил по бицепса.

— По дяволите! — промърмори американецът, поглеждайки изненадано към раната. — Дори не го усетих!

Чейс бързо огледа драскотината, разбра, че не е нищо особено и една превръзка ще е достатъчна. Мичъл беше извадил късмет.

— Ще оцелееш, здравеняко. Да тръгваме. — Той стреля два пъти, за да пръсне задната гума на втория джип, след което бързо огледа терена. Забеляза движение в джамията — ал-Сабан страхливо надничаше през вратата. Чейс го погледна. Имамът бързо изхвърли пачките долари на улицата и затръшна дървената порта.

Доволен, че не е останал никой, който да им попречи да стигнат до Нина и Карима, Чейс тръгна към парите, но Мичъл го спря.

— Остави ги. Нали взехме онова, което търсехме.

— Нима просто ще оставиш десет бона да се търкалят по земята? — попита Чейс, като неохотно го последва към края на селото.

— Чичо Сам плаща.

— Имаш предвид, че двамата с Нина плащаме. Тези пари са взети от нашите данъци!

Мичъл изсумтя развеселено и двамата продължиха да вървят по пътя, докато не стигнаха до камилите. Карима и Нина вече бяха яхнали своите животни, а острието на меча стърчеше от дисагите на Нина. Другите камили се бяха изправили, подплашени от стрелбата.

Двамата мъже се покатериха на седлата.

— Така — извика Чейс на Нина, — сега ще се наложи да духнем бързо! Дръж се здраво за седлото!

Мичъл насочи камилата си на юг.

— Хайде, да тръгваме! — извика той и плесна с поводите. Камилата му изгрухтя и препусна напред, Карима бързо го последва.

— Хич не ми се ще… — промърмори Нина през стиснати зъби. Но последва примера на Мичъл и плесна с поводите, като се вкопчи колкото се може по-здраво в седлото. Камилата се изправи на задните си крака и едва не я свали от седлото, след което препусна напред.

— Ох-ох-ох, мамка му… Ох!

Чейс потегли след нея, за да може да й помогне, ако се наложи. Но тя се държеше добре на седлото, независимо от оплакванията. Той се обърна и погледна към отдалечаващото се село. Някои от войниците се съвземаха, офицерът им излезе накуцвайки от джамията и слисано се вторачи в горящия джип преди да забележи някогашните си пленници, които изчезваха в пустинята.

— Хайде де, размърдайте си задниците! — изкрещя Чейс на останалите, след като в селото отекна автоматична стрелба. В пясъка около тях се появиха малките гейзерчета на забиващите се куршуми. Но те вече бяха излезли от обхвата на прицелен огън от автоматите.

Те продължиха да яздят, тромавият галоп на камилите въобще не пречеше на впечатляващата скорост, с която се движеха в пясъците. Кафаща се изгуби в маранята, а заедно с нея и войниците.

Нина най-накрая установи някакъв контрол над своенравната си камила и се приближи към Мичъл.

— О, боже, ти си ранен! — извика тя, като видя окървавената му ръка.

— Просто одраскване — каза той с усмивка. — Рана на тялото. — Нина също се усмихна.

— О, за бога! — изсумтя зад тях Чейс. — Пак ли проклетия Пайтън!

Продължиха да препускат докато не стана ясно, че никой не ги преследва. Въпреки че останаха нащрек за сирийски хеликоптери, те накараха камилите да преминат в бърз тръс и продължиха към границата.

Чейс се изравни с Мичъл.

— Трябва да призная — каза той неохотно, — че се справи много добре. За моряк.

Мичъл се усмихна леко.

— През кариерата си съм правил и други неща, освен просто да седя в стоманената туба.

— Така ли? Какви например? — попита Нина.

Усмивката се разшири.

— Не мога да кажа. Строго секретно.

Тя завъртя очи.

— Чудничко. Още един мъж с тайни. И ти си също толкова зле като Еди!

Час и половина по-късно те прекосиха границата и Мичъл извади джипиеса от дисагите, за да се увери, че са се прибрали в Йордания. Бяха успели.

Освен това се бяха добрали до първото парче от Калибърн. Първата следа към местонахождението на Екскалибур.

12

Австрия

Контрастът не можеше да бъде по-поразяващ: от задушаващата суха пустош на арабската пустиня към хладния чист въздух на тиролските Алпи. Живописната гледка от прозорците на кафенето в село Расбрюке беше впечатляваща — към долината и извисяващите се върхове на юг. Долината беше застлана с гори, толкова тъмнозелени, че изглеждаха като изкуствени, а над тях се извисяваха чистите бели склонове с пистите на малкия ски курорт. Дори леденостуденият въздух на тази надморска височина представляваше същинско облекчение след потискащата жега на Сирия.

След като върнаха камилите на Атаяк, Карима откара Нина, Чейс и Мичъл обратно в Аман, при самолета на държавния департамент. Сега, ден по-късно, те очакваха с нетърпение да разберат дали Мици Фонтана е открила нещо, което може да им помогне да намерят второто парче от меча.

— Ето я — каза Чейс, когато пред кафенето спря едно яркочервено Порше кайен. От него изскочи Мици със сакче в ръка, увита в пухкаво скиорско яке, което отговаряше на цвета на нейния джип. Преди да влезе в кафенето, тя им помаха с ръка.

— Здрасти — поздрави тя жизнерадостно Нина и Мичъл, преди да се настани до Чейс и да го целуне по бузата. — Как беше в Сирия?

Чейс сви рамене.

— Всъщност беше доста скучно.

— О — разочаровано въздъхна тя. — Намерихте ли онова, което търсехте?

— Да — отвърна сухо Мичъл, давайки ясно да се разбере, че иска да сложат край на тази тема. — Ами ти, Мици? Успя ли да направиш нещо?

Тя се усмихна и отвори сакчето, като измъкна отвътре няколко големи листа.

— Всъщност да! Отне ми малко повече време, но убедих един човек от местния архив да ми помогне.

— Някой мъж? — подхвърли сякаш между другото Чейс, вперил поглед в една точка на около педя под лицето на Мици. Ципът на якето й беше смъкнат наполовина, като разкриваше дълбокото деколте и цепката на бюста й.

— Всъщност да. Как разбра?

Той сви рамене.

— Просто предположих.

— И какво намери? — попита Нина, като сръга Чейс с лакът.

Мици разгъна листите, разкривайки фотокопия на стари архитектурни планове. Текстът беше изписан в тежък готически шрифт.

— Това са плановете на замъка Щаумберг от техните архиви. Надявах се да намеря още по-стари, но само с това разполагаха. Направени са през 1946 година, когато след войната замъкът е бил върнат на фамилията Щаумберг.

— И тези са супер — увери я Нина. От плановете ставаше ясно, че замъкът има Т-образна форма, като долната му част преминаваше в двор, заобиколен от високи стени. Три етажа над земята и като че ли изба на две нива…

— Всъщност какво точно търсим? — попита Чейс.

— Научих нещо интересно — въодушевено обясни Мици. — Твърди се, че когато германците пренасяли откраднатите съкровища през южна Европа, част от тях се озовали в замъка. Предполага се, че комендантът ги е скрил на тайно място. Но след войната те така и не били открити и сега собственикът отказва да допусне когото и да е да ги търси.

— Може би иска сам да ги намери — подхвърли Мичъл.

— Или пък просто не иска разни търсачи на съкровища да му съсипят дома — възпротиви се Чейс. Той продължи с германски акцент: — „Вие ишкате да шъшипете това мяшто в тършене на начищко жлато? Запофядайте!“. Нещо не ми се вярва.

— Успя ли да се свържеш със собственика, Мици? — попита Нина.

— Да, разговарях с него. За кратко. Говорих най-вече с неговия иконом.

— Той наистина ли има иконом? — засмя се Чейс. — Обзалагам се, че носи и монокъл.

— Казва се Роланд Щаумберг и е един от собствениците на този курорт. Замъкът е дом за неговото семейство от поколения. Изглежда много приятен човек — просто не иска никакви посетители.

Нина взе друг лист от плановете.

— Научи ли още нещо за него?

— Малко. Тукашните хора го харесват, но човекът от архива ми каза, че бил много потаен. Изглежда спортува много. Кара ски, разбира се, но също и снегоход, обича да се гмурка, да кара яхтата си…

— Да се гмурка ли? — попита Нина.

— Да, това помага ли?

— Може би. Ако извадим късмет, може поне да се съгласи да разговаря с нас. Но няма да стигнем до никъде, ако не успеем да го убедим, че знаем точно какво търсим. — Тя отново разгледа плановете, като завъртя листите така, че да се подредят по главната ос на замъка. Разположението на стаите беше абсолютен огледален образ…

— Опа… — обади се Чейс, забелязвайки замисленото й изражение. — Тя откри нещо.

Нина разбута чашите настрани, за да разчисти повече място на масата, и подреди листите така, че да са ориентирани в една посока. — Погледнете колко симетрично е всичко. Но ако наистина има скрита стая, тя няма да е отбелязана на тези планове, защото те са направени след войната. Трябва да търсим нещо, което няма огледален образ.

Тя внимателно огледа страниците, а другите се струпаха около нея, за да могат да огледат сами.

— Това тук не е симетрично — каза Чейс след известно време, като показа една врата на втория етаж, срещу която нямаше друга.

— А това спираловидно стълбище не е повторено тук — добави Мичъл, като потупа с пръст по един от другите листи.

— Да, но те не са помещения, а просто подобрения — каза Нина. — Трябва да търсим разлики в основното разположение на сградата…

— Като тук ли? — попита Мици. — В долното ниво на избата има две дълги стаи от двете страни на този коридор.

— Сигурно са винарски изби — каза Нина, като се вгледа отблизо.

— Да, но виж тук! — Мици използва телефона си като линийка, за да измери дължината на стаите. — Тази, която е вдясно, е по-къса от другата вляво.

Нина видя, че тя беше права. Разликата не беше голяма, не повече от няколко фута предвид мащаба на плановете… но определено я имаше.

— Мили боже, така е!

Чейс погледна Мици с възхищение.

— Дявол да го вземе, скъпа, мисля, че го намери! Добра работа!

Тя грейна, изпълнена с гордост.

— Благодаря!

— Като че ли майка ти сгреши — много добре направихме, че те помолихме да ни помогнеш. Ела насам. — Той се наведе и я прегърна. Тя ентусиазирано отговори на прегръдката. — А сега какво?

— Сега ли? — каза Нина, като внимателно разглеждаше леката асиметричност в плановете. — Мисля, че е време да говоря с този Роланд Щаумберг.

— Доктор Уайлд — каза Роланд Щаумберг и се поклони на Нина, преди да поеме ръката й. — За мен е чест. За мен е чест да се срещна с откривателя на Атлантида!

След като оставиха Мици — за голямо нейно разочарование — да ги чака в селото, Нина, Чейс и Мичъл отпътуваха за другия край на долината, където се намираше замъкът Щаумберг. Както се бе надявала Нина, известността й бе възбудила интереса му. Въпреки че се изненада от това, че тя е в Расбрюке, той се съгласи да се срещнат.

Замъкът беше впечатляваща, поразително красива сграда, кацнала върху планинския хребет. Той се извисяваше над ски пистите и горите, а до него водеше криволичещ път, който въпреки че беше почистван, отново бе заснежен. Джипът на Мичъл, шевролет събърбан, още едно превозно средство, осигурено им от американското правителство, се оказа изключително полезен.

Когато външният портал на замъка се отвори, те влязоха в двора и паркираха до два снегохода. Посрещна ги висок, кльощав мъж в тъмни дрехи, който се представи като Курт, икономът на Щаумберг. Самият хер Щаумберг, който ги очакваше пред портите на замъка, беше около четирийсетте, с пясъчноруса коса и широки гърди, излъчващ изискана интелигентност. И за огромно изумление на Чейс, той наистина носеше монокъл.

— Толкова се радвам да ви видя, хер Щаумберг — усмихна се Нина. Тя представи Чейс и Мичъл, и огледа огромната зала, в която бяха влезли. Както беше предположила от плановете, тя беше симетрична, от всяка страна се издигаше по едно каменно стълбище, което водеше към балкон, който продължаваше покрай стените до задната част на залата, покрай високи прозорци с цветно стъкло. От високия таван висяха полилеи, а огромните, тежки гоблени стигаха почти до пода. Между тях бяха наредени рицарски брони. Цялата зала бе облицована с тъмно дърво, с толкова дебел пласт лак, че заприличваше на кехлибар. — Това е… Много е впечатляващо.

— Благодаря — каза Щаумберг, — но отопляването му ми струва страшно много пари! — Всички се засмяха учтиво на шегата, която разчупи леда. — Моля, последвайте ме. На горния етаж имам една по-топла стая.

Той ги поведе нагоре по едното стълбище и след това по балкона, където бяха подредени още лъснати рицарски брони. На края имаше друга вита стълба от ковано желязо, която водеше надолу. Това беше един от асиметричните елементи, които бяха забелязали в плановете. Икономът отвори вратата зад нея и ги покани да влязат в стаята.

Това беше кабинет; в голяма каменна камина танцуваше топъл огън. Висок прозорец разкриваше гледка към долината и селцето, въпреки че разположението на креслата подсказваше, че вместо зашеметяващия пейзаж отвън, Щаумберг предпочиташе да гледа огромния плазмен телевизор, който съвсем не изглеждаше на място тук.

— Заради футбола — обясни той, като им махна с ръка да седнат и сам се настани в креслото си. — Искате ли нещо за пиене? Кафе, чай, шнапс?

Нина реши, че й е твърде рано за алкохол, затова учтиво прие чаша кафе, Мичъл и Чейс също. Курт се поклони и излезе от стаята.

— Благодаря, че приехте да се видим, хер Щаумберг — каза Нина.

— О, за мен е истинско удоволствие! Тъкмо преди два дни четох за вас. — Той порови из купчина списания и извади едно. — Виждате ли? — Той разгърна листите; официалната снимка на Нина в АСН се мъдреше до една по-голяма фотография на миниподводницата над разкопките на Атлантида. — Обичам да се гмуркам и да изследвам потънали кораби. Но онова, което вие направихте, е много по-вълнуващо! И какво мога да направя за вас, доктор Уайлд? Колкото и да ми се иска да науча повече за откриването на Атлантида, подозирам, че едва ли сте дошли при мен за това, нали?

— Страхувам се, че не. Въпреки че правим проучвания върху една друга легенда. — Тя погледна към Мичъл. — Не знам каква част от това мога да ви разкрия…

— Нека позная — въздъхна Щаумберг и се намръщи, набръчквайки носа си. — Търсите Екскалибур.

Нина примигна изненадано.

— От къде знаете?

— Преди няколко месеца един мъж доста време ми досаждаше заради това. Имаше откачената теория, че част от него е скрита тук, в нацистка съкровищница. Но аз съм прекарал целия си живот в този замък и тук няма никакво скрито съкровище. Като дете съм обходил и най-скритите кътчета и щях да зная, ако има нещо такова! Но този човек, как му беше името… Руст?

— Бернд Руст.

— Познавате ли го?

— Познавах го — отвърна Нина. — Той беше убит.

Щаумберг се стресна.

— Убит? Съжалявам. Не го харесвах, много ме дразнеше, но не му желаех злото.

— Работата е там — продължи Нина, — че той беше убит заради своите проучвания във връзка с Екскалибур. В началото и аз не му повярвах, но оттогава… да речем, че според нас той е бил прав. Затова АСН търси останалите парчета, надяваме се да ги намерим преди да попаднат в ръцете на неговите убийци.

Австриецът определено се чувстваше неудобно.

— И според вас едно от тези парчета се намира тук?

— Да.

— Което означава, че убийците му може би си мислят същото?

— Това е малко вероятно — каза Мичъл. — Точно затова молим за разрешението ви да го потърсим.

— Но къде? — попита Щаумберг. — Не мога да се сетя къде би могъл да бъде скрит, за да не е намерен досега.

— Ами мазето? — попита Нина. Тя разгъна плановете на подземния етаж на замъка. — Виждате ли? Замъкът е построен в напълно симетрична форма, с изключение на тази стая, която е малко по-къса от другата.

Щаумберг взе плана и го загледа с интерес — след което пребледня.

— О. Винарската изба.

В този миг влезе Курт, който носеше поднос с димящи чашки кафе. Той зърна изражението на Щаумберг и го попита нещо на немски, като получи доста раздразнен отговор. Нина схвана достатъчно, за да разбере, че двамата обсъждаха избата.

— Нещо не е ли наред?

— Аз… Предпочитам, да не ви показвам тази стая — отвърна Щаумберг.

— Нали казахте, там няма нищо скрито? — попита Чейс.

— Нищо, за което да се сещам, но… — Той разтърка врата си. — Просто… Предпочитам да не пускам никого в тази стая. Но двамата с Курт бихме могли да я проверим и да ви кажем, ако открием нещо.

— Бихте могли — каза Мичъл, — но работата е в това, че хората, които убиха Руст, също така откраднаха и проучванията му. Същите, които доведоха и нас тук — натърти той. — Ако са успели да ги разшифроват, може би също ще ви посетят. Но те няма да ви молят за позволение да претърсят замъка.

— Няма да ги допуснем вътре — отвърна неубедително Щаумберг.

— Ако искат да влязат вътре, ще го направят — каза Чейс. — Те вече убиха хора в търсене на това нещо, опитаха се да убият и нас.

— Ако парчето от меча наистина е тук, не трябва да допускаме да попадне в техните ръце — заяви Нина. — От изключително важно значение е АСН първа да стигне до него — това може да доведе до откритие, което е също толкова важно, колкото и Атлантида.

Щаумберг се загледа през прозореца и видимо се прегърби. След кратко мълчание отвърна:

— Много добре, ще ви пусна в избата. Но преди това… Настоявам за пълна дискретност от ваша страна.

— Имате я — увери го Нина. — Всичко ще бъде напълно поверително.

— Много добре. — Щаумберг се обърна с неохота към Курт и му каза нещо на немски. Икономът кимна с глава и отвори вратата на кабинета, като им даде знак да го последват.

Спуснаха се по спираловидното стълбище и минаха през двойните врати в дъното на голямата зала, излизайки в къс коридор, който водеше до стъпалата към долния етаж. Курт включи осветлението. Мъждивата светлина разкри тесен каменен проход.

— От тук — каза Щаумберг и тръгна към тежката дъбова врата вдясно. Отвори я, разкривайки стаята зад нея. Както бе очаквала Нина това се оказа винарска изба — но огромна! Покрай стените й се издигаха дървени рафтове, върху които бяха подредени хиляди бутилки.

— Значи неговата голяма тайна е алкохолизмът му? — прошепна Чейс на Нина.

Курт ги поведе към дъното на продълговатата стая, следван от Щаумберг. Той се обърна към Нина.

— Причината да ви помоля за дискретност е… моята репутация като член на фамилията Щаумберг и като бизнесмен. Само някои от най-доверените ми приятели са виждали какво има тук.

— Както вече ви обещах, всичко си остава между нас — каза тя заинтригувана.

— Добре, добре. — Те стигнаха до края на стаята, където имаше врата. За миг Нина се зачуди дали зад нея не се крие тайната стая от плановете, но в това нямаше смисъл. Задната стена бе направена от дървени трупи, а не от камък; не бяха правени опити да се замаскира и очевидно беше издигната наскоро.

Курт измъкна връзка ключове от джоба си и започна да ги прехвърля, като най-накрая се спря на един от тях и отключи вратата. Отвори я и пред тях се разкри пълна тъмнина. Нина подуши въздуха — усети странна смесица от миризми, които се разнесоха от загадъчната стая. Дърво, кожа, някакъв полиращ препарат, слаб аромат на свещи…

Щаумберг си пое дълбоко дъх, когато Курт влезе в помещението.

— Е, заповядайте. — Той отстъпи встрани и им направи път, а икономът светна лампата.

Нина влезе първа и рязко спря, щом зърна съдържанието на стаята.

— О… боже — промълви тя, останала без думи.

Чейс влезе втори и едва сдържа смеха си.

— Да му се не види!

Бяха попаднали в тъмница.

Но това не бе някаква средновековна стая за мъчения, а съвсем модерна работа, кървавочервени стени и под, покрит с блестящи черни плочки, огледала в цял ръст, поставени на стратегически места, за да могат посетителите винаги да виждат отражението си. В центъра на стаята се намираше дървена пейка, облечена в червена кожа и оборудвана с дебели каиши. На висока решетка до вратата висяха различни камшици и бухалки, а на масата до задната стена бяха наредени някакви предмети, които Нина първоначално помисли за доста големи черни свещи, но след миг осъзна, че всъщност това са изкуствени членове с ужасяваща големина.

Чейс не можеше да се сдържа повече.

— О, господи! — разсмя се той. — Лична садо-мазо килия! Нищо чудно, че искаш да я пазиш в тайна!

Лицето на Щаумберг почервеня от гняв и смущение.

— Обещахте ми да не казвате на никого за това!

— Няма, няма! Не се тревожи, мога да пазя тайна. Но, бога ми, доста добре си я оборудвал.

— Аз не бих използвала точно тези думи — каза Нина със замръзнала усмивка на лицето.

— Хайде, стига де, всеки мъж си има хоби. Някои предпочитат да играят футбол, други да ходят на фитнес, трети… всякакви ги има. — Той погледна към Курт, който стоеше мълчаливо до вратата. — Курт, ти кой го играеш? Господаря или слугата?

— Еди! — възкликна Нина. Но тънката усмивка, която се появи на иначе безизразното лице на иконома, й подсказа, че в замъка има поне една стая, в която ролите са разменени.

— Това е много… лично — каза нетърпеливо Мичъл. — Но може ли да се върнем към онова, заради което слязохме тук? — Той мина край пейката и отиде до задната стена. — Ако тук има скрита камера, тя ще се намира зад тази стена.

Пренебрегвайки развеселената физиономия на Чейс, Щаумберг се приближи към Мичъл и постави ръка върху червената боя.

— Доколкото знам, това е камък. Никога не съм забелязвал нещо различно тук.

— Трябва да я разбием.

— С ваше разрешение, разбира се — добави бързо Нина.

Щаумберг се замисли, след което неохотно изсумтя.

— Много добре, но… Но след това ще я поправите ли?

— Изпратете сметката на АСН — посъветва го Чейс, след като двамата с Нина се приближиха до стената. Той удари по камъка с юмрук.

— Изглежда ми доста солидна.

— Имате ли някакви инструменти? — попита Мичъл. — Чукове или кирки?

— Да — отвърна Щаумберг. — Курт ще ги донесе.

— Или пък просто можем да я разбием с това — Чейс посочи към най-големия изкуствен член. — Един удар с него ще събори всичко. Бога ми, сигурно е дебело три инча! — Той смигна на Нина. — Почти колкото моя, нали?

— На ширина или на дължина? — отвърна тя, без да мигне.

— И двете, мамка му — намръщи се надцаканият Чейс, а Мичъл се разсмя. Дори Щаумберг се усмихна. — Да видим тогава какво има от другата страна.

Курт донесе един чук с дълга дръжка и една кирка. Чейс нанесе първият удар, като халоса стената с чука. Щаумберг примигна, но веднага се разбра, че теорията на Мици е вярна — зад стената наистина имаше празно пространство, зазидана пещера. Втори удар — и един от камъните падна в мрака.

Чейс изчака прахът да се уталожи и светна в дупката с фенерчето си.

— Не е чак толкова дълбока; вижда се задната стена. По-малко от три фута. — Той смени позицията си и насочи лъча на фенерчето надолу. — И вътре има нещо! Прилича ми на сандъци, покрити с брезент. — Той отстъпи назад. — Джак, помогни ми.

Мичъл се подчини и започна да издърпва камъните с кирката, докато не разшири отвора дотолкова, че Чейс да може да се провре през него. С фенерче в едната си ръка, той внимателно надигна края на потъналия в прах насмолен брезент.

Под него лежаха проядени дървени сандъци. Изрисуваните нацистки свастики веднага му подсказаха, че всички местни легенди са истина.

— Мисля, че онова което се намира тук, е… нацистко злато — обяви той, след като се върна в стаята.

Щаумберг изглеждаше така, сякаш внезапно е получил пристъп на мигрена и Нина напълно го разбираше. Съществуваха международни закони за откриването на нацистки предмети — особено онези, които са били откраднати от други държави.

— Съжалявам, но трябва да разкажем на австрийското правителство за това.

— Знам, знам — Щаумберг разтърка челото си. — Но ще ми дадете ли малко време, за да преместя… ъъъ, оборудването в друга стая, преди да го направите?

— Мисля, че го заслужавате, като се има предвид колко бяхте услужлив.

Той леко се усмихна, облекчен. Междувременно Чейс и Мичъл разшириха дупката, издърпвайки още камъни, докато не разкриха напълно шестте сандъка. В резултат на бързия оглед бе намерен лист, изписан на немски.

— Според вас какво е това?

Щаумберг го разгледа.

— Това е списък — на всичките предмети в сандъците!

— Германска ефективност — пошегува се Чейс.

Щаумберг продължи да чете и очите му се разшириха.

— Това наистина е съкровище — има злато, сребро, бижута, религиозни реликви…

— А нещо за меча? — попита Мичъл. — Споменава ли се меч?

Австриецът продължи да чете.

— Да, ето го! „Дръжка на сабя, обкована със скъпоценни камъни, златна и сребърна украса, счупено острие. Намерена в Коронея, твърди се, че има историческо значение.“ Освен това е написана и приблизителната й стойност в марки и… дори пише в кой сандък се намира. — Той надникна през дупката, а Чейс освети прогорените в дървото номера. — В този!

Мичъл и Чейс бързо свалиха сандъка и го сложиха на пода. После използваха дръжката на кирката като импровизиран лост и го отвориха. Вътре лежаха няколко предмета, опаковани във восъчна хартия.

— Това трябва да е — каза Чейс, като взе най-големия. Разопакова го и…

— О… — възкликна Нина.

Това наистина беше дръжката на меча. В стоманата бяха вградени скъпоценни камъни, около тях се виеха златни и сребърни линии. Но не те привлякоха вниманието на Нина: вместо това тя се втренчи в остатъка от острието, който се подаваше от дръжката. Върху метала беше гравиран символ.

Лабиринт. Същият като онези, които бяха открили в Сирия. Тя взе меча от Чейс и го поднесе към светлината.

— Според мен имаме попадение — обяви тя.

— Страхотно — каза Мичъл. — Сега остава само…

Вратата се отвори с трясък.

На прага се появи висок мъж с хлътнали бузи и обръсната до голо коса и насочен към тях пистолет. Всички замръзнаха. Мъжът влезе. Моментната му изненада от обкръжението изчезна за миг и той се съсредоточи върху своята цел. Посочи с пръст към Нина.

— Ти — каза той със силен руски акцент, — дай ми меча.

Мичъл застана пред нея с вдигнати ръце.

— Запазете спокойствие — заповяда той. Пристъпи напред, подминавайки Чейс. Руснакът го изгледа подозрително. — Острието вече е у нас, а без него шефът ти никога няма да намери Екскалибур. — После добави още нещо на руски.

Мъжът му отговори в същия дух. Нина нямаше представа какво е казал, но той изглеждаше доста ядосан.

— Заслужаваше си да опитам — въздъхна Мичъл, като отстъпи назад. — Нина, дай му меча.

— Искаш просто така да му го даде? — попита Чейс.

— Или това, или ще бъде застреляна. Хайде, Нина.

Нина неохотно пристъпи напред. Руснакът кимна: ела насам. Тя направи още една крачка.

— Значи искаш меча? — попита тя. — Дръж!

И хвърли дръжката в лицето му.

Той инстинктивно протегна ръце да я хване и пистолетът издрънча при удара в древния метал. Но само за миг отново бе във форма и с гневен поглед отново насочи пистолета към тях…

Туп!

Руснакът се завъртя рязко на деветдесет градуса, залитна и падна по лице върху черните плочки. Чейс доволно го погледна… след което се сети какво държи в ръка и къде най-вероятно е било завирано, изпъшка стреснато „уф!“ и хвърли на пода импровизираната си палка — най-голямото дилдо.

Той вдигна пистолета на изпадналия в безсъзнание мъж.

— Е, много шантави неща съм правил през живота си, но никога не ми е минавало през ума, че ще разбия нечие чене с дълъг трийсет сантиметра гумен член.

— Трябва да се махнем от тук и да извикаме полицията — каза Мичъл. Той извади телефона си. — Мамка му. Няма сигнал.

— Намираме се в мазе — напомни му Нина, докато прибираше дръжката на меча. После се обърна към Щаумберг и Курт. — Те преследват нас и меча, не вас. Има ли тук място, където да можете да се скриете? — Щаумберг кимна.

— Вървете там и чакайте полицията — каза му Чейс. Той провери пистолета, стаейр М-9 — петнайсет 9 мм куршуми, пълен пълнител, — и тръгна към вратата. В избата нямаше други хора и не се чуваха никакви звуци. — Нина, Джак, да вървим.

Те бързо тръгнаха обратно през избата.

— Как са ни открили, по дяволите? — попита Нина. — Едва ли толкова бързо са разшифровали бележките на Бернд.

— Сигурно не е било чак толкова трудно, колкото си е мислел — каза Мичъл. — Но няма смисъл да се тревожим за това.

Чейс се спря до вратата и отново се огледа. Нямаше никой. Англичанинът махна с ръка и тримата продължиха към стълбите.

На половината път чуха как някаква врата се затръшва.

— Изчакайте — прошепна Чейс и се промъкна напред, докато не стигна до главния коридор на горния подземен етаж. Не се виждаше никой, въпреки че можеха да се чуят звуци от движение. Той внимателно надникна зад ъгъла и видя отворена врата, светлини зад нея и блъскане на врати, сякаш някой претърсваше шкафчета. Като че ли записките на Руст не даваха точни предположения къде може да е скрито нацисткото съкровище. — Добре, идвайте. — Нина и Мичъл се приближиха колкото могат по-тихо. Чейс остана с насочен към отворената врата пистолет, докато двамата го подминат и стигнат до следващите стълби.

— Какъв е планът? — попита Нина, когато той ги настигна.

— Мятаме се в колата и се омитаме от тоя Шлос Адлер. Щом се измъкнем, звъним на ченгетата. Просто трябва да се отдалечим максимално от тях, преди да повикаме помощ.

— Да, но първо трябва да се доберем до джипа — каза Мичъл. Стигнаха до края на стълбите и Чейс провери дали пътят пред тях е чист. След това тримата хукнаха към двойните врати на голямата зала.

Той ги отвори и се огледа. В коридора не се виждаше жив човек, но нямаше как да провери балкона, а вратата в дъното зееше отворена. В двора може би имаше неканени гости.

Мичъл надникна през рамото му.

— Чисто ли е?

— Трябва да рискуваме. — Той изскочи в коридора и бързо се огледа с прицелен пистолет. — Чисто е, излизайте.

Те побягнаха по коридора към изхода…

Някой изкрещя нещо на руски.

— Мамка му! — излая Чейс и се завъртя с насочен пистолет. От ляво на балкона се подаваше мъж със зловещ малък чешки „Скорпион“ в ръка. Чейс бързо изстреля четири куршума. От дървения парапет се разлетяха отломки и принудиха руснака да се хвърли на пода. Той отново изкрещя, този път за помощ.

— Прикрийте се! — заповяда Чейс, но Мичъл вече беше придърпал Нина между висящите гоблени и броните под повредения балкон, вдясно от спиралната стълба. Чейс бързо отстъпи към противоположната страна на залата с насочен пистолет. В момента, в който противникът му покажеше главата си, той щеше да прати един куршум в нея…

Чуха се още викове, този път от дъното на коридора. Трима души влетяха през входната врата.

Всичките бяха въоръжени.

— О, мамка му! — изпъшка Чейс и се хвърли зад една от дъбовите колони, подпиращи отдолу балкона, който се разтърси от автоматичния огън.

13

— А сега какво? Какво ще правим? — извика Нина, като погледна към Чейс. Той се беше скрил зад колоната, но само след няколко секунди новодошлите щяха да се озоват на позиция, от която или можеха директно да го застрелят, или да го принудят да се разкрие за куршумите на мъжа от балкона над него.

— Нищо не можем да направим! — отвърна Мичъл. Той я бутна към металната спираловидна стълба. — Да вървим!

Чейс ги видя, че се изтеглят към нея. Щом започнеха да я изкачват, щяха да се превърнат в лесна мишена за лошите типове в другия край на коридора…

Той се показа иззад надупчената колона и стреля три пъти, повече за отвличане на вниманието, отколкото с намерение да улучи някого. И както правилно бе предположил, руснаците хукнаха да търсят прикритие.

Откъм балкона отекна отсечената стрелба на Скорпиона, от дъбовата колона се разхвърчаха още трески. Чейс прикри лицето си с ръце. Трябваше да си намери по-добро прикритие.

Нина се запрепъва нагоре по стълбите, Мичъл я следваше неотстъпно. Тя погледна надолу към коридора в мига, когато Чейс изстреля още два куршума.

— Господи, това е тя! — Снайперистката от Борнмът, сега с боядисана в яркочервено коса, тичаше заедно с още двама мъже към каменното стълбище в другия край на балкона.

— Дина Романова — каза Мичъл.

— Тя уби Бернд…

— Знам. Давай напред!

Чейс стреля още два пъти към балкона. Чу се дрънчене на метал, когато единият куршум улучи най-близката броня. Скорпионът замлъкна и руснакът отново се скри.

Бягай…

Той хукна към двете по-дебели колони, които поддържаха ъгъла на балкона в дъното на коридора. Засипа го дъжд от куршуми, който разкъса гоблените на парцали и запрати една от броните на пода, където тя се пръсна на парчета. Чейс плонжира напред и се претърколи зад бетонната основа на двете колони. Оттам имаше много по-добра видимост за стрелба към балкони и към другия край на коридора, като същевременно бе намерил и по-добро прикритие.

Въпреки че му бяха останали само четири патрона, той щеше да се погрижи всеки един от тях да улучи.

Мъжът отгоре забеляза, че мишената му е изчезнала. Той побягна към каменното стълбище в края на балкона, за да се присъедини към другарите си.

Нина стигна до края на спираловидната стълба. Побиха я тръпки, щом зърна стрелеца на балкона — но той беше обърнат с гръб към нея и слизаше по стълбите в другия му край.

Вратата, която водеше към кабинета на Щаумберг, беше само на няколко стъпки от нея.

— Хайде! — каза тя. — Насам…

Вратата се отвори.

Нина се озова пред един от главорезите на Васюкович, тантурест мъж с вързана на опашка коса. И двамата подскочиха при неочакваната среща, след което руснакът се усмихна злобно и измъкна пистолета си…

Мичъл блъсна Нина встрани и се завъртя със зашеметяваща скорост, нанасяйки силен удар. Пистолетът излетя от ръката на руснака и падна от балкона. Преди изненаданият мъж да успее да реагира, Мичъл го изрита силно в стомаха и го запрати обратно през вратата в кабинета. Чу се неприятно изхрущяване, когато главата му се удари в стената и той се свлече на пода.

Дина чу трясъка и изкрещя някаква заповед. Мъжът, който слизаше по стълбите, се обърна и хукна обратно нагоре към балкона. Единият от спътниците й изстреля един откос по Чейс, за да го принуди да се скрие, и хукна по стълбите след другаря си, развявайки черния си шлифер като пелерина.

Чейс погледна нагоре и видя Нина и Мичъл, които не забелязваха какво става в другия край на балкона и тичаха право към руснаците.

— Не, върнете се! — извика той, но гласът му потъна в канонадата от изстрели. Дина и другият мъж откриха огън със своите картечни пистолети. От колоните, зад които се криеше, се разхвърчаха трески. — Господи!

Нина стигна до стълбището и се закова на място, щом зърна двамата руснаци, които тичаха нагоре към нея. Те бяха въоръжени, а единственото оръжие, с което разполагаха тя и Мичъл, беше счупеният меч.

Щом не можеха да нападат, значи трябваше да се защитят…

Стълбите се охраняваха от една броня, чиито празни ръкави бяха скръстени на гърдите й над широк щит. Нина я блъсна с всичка сила. Бронята полетя надолу по стълбите, като се разби на десетки блестящи парчета. Вълната от стомана помете единия руснак и той се затъркаля надолу по стълбите, надавайки викове от болка.

Вторият мъж го прескочи — и продължи да скача. Отблъсна се от стената и прескочи парапета, а след това с перфектно салто се върна обратно, като се приземи точно пред Нина.

— До… бре — каза Нина, зашеметена от демонстрацията му на пълно незачитане на гравитацията. — Джак, какво ще правим сега?

Мичъл изскочи пред нея, вдигнал ръце в бойна поза.

— Аз ще се погрижа за него.

— Той има пистолет!

— Не е в неговия стил. Нали, Захар? Мислиш ли, че ще ме победиш? — За изненада на Нина Мичъл се оказа прав. Младият мъж пъхна компактното си оръжие в джоба на шлифера. Двамата мъже се измериха с погледи и се раздвижиха едновременно, размахвайки ръце и крака в замайваща вихрушка от удари и ритници. Изглежда, уменията им бяха равностойни, но изведнъж Мичъл започна да отстъпва назад по балкона.

Отдолу Чейс забеляза вихрещата се битка. Какво, по дяволите, правеше Мичъл? Но нямаше време да обмисля действията му, защото отново беше засипан от куршуми. Дъбовите колони вече приличаха на огризки от ябълки и прикритието му беше изчезнало. Той стреля два пъти на сляпо. Оставаха му само два патрона…

Едното крило на двойната врата в дъното на коридора излетя от пантите си и се приземи на няколко фута от стената. Престрелката секна. Чейс се обърна, за да види новата заплаха. Грамадният белязан руснак, който беше откраднал лаптопа на Нина — Максимов „Булдозера“ — го гледаше злобно през отвора.

— О, майната ти, Зангиф[1]! — каза Чейс и дръпна спусъка.

Максимов се дръпна назад, но не достатъчно бързо.

Куршумът се заби в грамадния му бицепс, опръсквайки останалата част от вратата с кръв. От коридора се чу стон.

Какъвто обикновено се чуваше при оргазъм.

Чейс внезапно се сети какво му беше разказвал Мичъл за обърканата нервна система на Максимов.

— Гръм и…

Тежката врата се залюля и изчезна в коридора, изтръгната от пантите си. След миг отново се появи, носена като щит от грамадния руснак.

Чейс изстреля последния си куршум в средата й, където би трябвало да се намират гърдите на Максимов. Гигантът се спъна и спря — но само за миг. Силата на куршума бе намалена до минимум от дебелата два инча врата, и той не бе успял да пробие ребрата му. Вместо това изглежда му беше подействал стимулиращо.

— Идвам за теб, човечееееее!

Той се устреми към Чейс, замахна с вратата и запрати англичанина във въздуха, потрошавайки още една броня. По земята заваляха метални парчета, а острието на алебардата, която бе прикрепена към нея, се заби на няколко инча в дървения под.

Чейс изстена и погледна нагоре. Дина и спътникът й се приближаваха с пистолети в ръце, но пръстите им не бяха на спусъците. И двамата се усмихваха. Просто искаха да гледат шоуто.

Мъжът се засмя и сбута с лакът Дина, като каза нещо подигравателно на руски. Чейс седна, хванал в ръка едно парче изкорубен метал и го метна с всичка сила по хилещия се мъж. Стоманената яка на бронята излетя като фризби и цапардоса мъжа по лицето, размазвайки носа му. Той изпъшка и се запрепъва напред, обливайки пода с кръв.

Дина вдигна пистолета си, но Максимов вече беше стигнал до Чейс. Тя се спря в очакване на по-ясна мишена.

От гърдите на Максимов капеше кръв, там, където го беше улучил куршумът. Той хвана Чейс, вдигна го без усилие така, че лицата им да застанат на едно ниво, и му се ухили, разкривайки пожълтели зъби…

Чейс заби глава в лицето му.

И веднага се прокле, че го е направил.

— Ох, мамка му! — изпъшка той и от очите му изскочиха искри. Копелето наистина имаше метална пластина в черепа си! Идиотската усмивка на Максимов се разшири, от гърлото му се разнесе боботещ смях и той запрати Чейс обратно в купчината отломки.

Чейс изрева от болка, когато шиповете на задната част на алебардата се забиха в ръката му. Той се дръпна рязко, оставяйки кръв по острието. Максимов отново се приближи, протегнал ръцете си като лопати към него. Чейс сграбчи дръжката на алебардата, изтръгна я от пода и се изправи на крака. Дина вдигна пистолета си, но близостта на Максимов я разколеба…

Чейс хвана алебардата и я удари през коленете. Тя се олюля. Преди да успее да се съвземе, той се хвърли към нея и й нанесе зашеметяващ удар по брадичката. Дина се блъсна в стената и се свлече на пода заедно с един от гоблените.

— Дина! — изкрещя Максимов, като притеснението му мигом премина в гняв и той заби поглед в нападателя й.

Чейс отново замахна с алебардата.

Максимов вдигна грамадната си ръка, за да блокира удара, дръжката се счупи на две и Чейс се оказа в ръка с късо парче дърво, на което беше нанизано металното острие. Той го подхвърли във въздуха, за да го захване като брадвичка, но освен ако не успееше от раз да разбие главата на Максимов, не виждаше друг начин да се измъкне.

Затова дори не се опита. Вместо това сграбчи въжето, на което висяха гоблените и го разсече с острието.

Чейс въобще не беше лек, но тежестта на стоте квадратни метра дебела, плътно бродирана материя, поставена в дебела дървена рамка, бе напълно достатъчна да го изстреля нагоре, докато гобленът се свличаше надолу. Той се стовари върху Дина и я затрупа под себе си.

Чейс се хвана за перилата на балкона. Издърпа се нагоре и погледна към пораженията на долния етаж. Мъжът с разбития нос продължаваше да обикаля опипом, опитвайки се да спре кръвта, която се стичаше по лицето му. Дина лежеше под купчината гоблени и рамки, а Максимов го зяпаше изненадано. Изглежда мисълта да бръкне и да извади пистолет беше твърде сложна за неговия мозък.

Нина…

Тя се намираше в другия край на балкона и гледаше как Мичъл се бие с руснака с шлифера.

Захар най-сетне успя с един удар да пробие защитата на американеца и заби крак в пищяла му. Мичъл залитна и лицето му се изкриви от болка. Предусети следващия удар и се опита да вдигне ръце, за да го блокира — но не беше достатъчно бърз. Захар заби юмрука си в гърлото му. Мичъл се стовари на пода и започна да се дави.

— Джак! — извика Нина, но руснакът прекрачи тялото, приглаждайки косата си с ръка. Погледна към счупеното оръжие, което тя държеше в ръцете си.

— Здравей, секси лейди — каза той. — Моля те, дай ми меча.

Нина отстъпи назад.

— Предпочитам да не го правя.

Той се нацупи престорено и отново приглади косата си с ръка.

— Добре, ще попитам отново. — Измъкна пистолета си и го насочи към нея. — Дай ми меча. Моля.

Нина се поколеба и внезапно чу внезапно скърцане на метал, което идваше отгоре.

Тя се огледа, Захар също, но само след миг се озова във въздуха, сритан от Чейс, който, увиснал на полилея, се залюля с всичка сила, срита го между краката и го запрати навън през цветното стъкло на прозореца. Руснакът пищеше докато падаше, но викът му бе прекъснат от едно кратко „Ох!“, когато се стовари върху покрива на една от постройките в двора.

Чейс имаше други проблеми. Той вече летеше над коридора към другата стена — и силно изпращяване над главата му го предупреди, че полилеят е на път да се откърти от тавана.

Той се засили, за да скочи на отсрещния балкон…

И за малко не успя.

Полилеят се откъсна от тавана и се разби на пода, а Чейс се впи отчаяно в гоблена на стената. Вкопчен в него с едната си ръка, той шареше по стената с другата в търсене на нещо по-солидно за захващане, висейки на около петнайсет фута над земята.

Рррррт…

— Ох, мамка му. — Дебелата тъкан се откъсваше от рамката, върху която беше закачена. Само за миг гобленът се разпра до края. — Ох, мамка му!

Чейс се залюля като луд. Носеше се директно към Максимов, който нетърпеливо протегна ръце, готов да го сграбчи и размаже…

Англичанинът заби и двата си крака в гърдите на гиганта.

Чу се глухо тупване и Чейс се стовари с всичка сила на земята. И все пак не бе успял да събори Максимов. Руснакът беше като брадат Терминатор и изглеждаше практически неунищожим.

Нина изтича към Мичъл по парчетата начупено стъкло.

— Добре ли си?

— Известно време няма да мога да пея в хора — изхриптя той, като разтъркваше натъртеното си гърло. — Къде е мечът?

Нина го вдигна.

— Ето го.

— Еди?

— О, господи! — Чейс се плъзгаше по гръб на пода, а Максимов се приближаваше към него. — Ставай! — Тя прескочи Мичъл и хукна надолу по стълбите. Междувременно руснакът беше докопал Чейс и го подмяташе в ръцете си, сякаш е дете.

Парчетата от съборената броня се въргаляха по пода, а мъжът, върху когото се беше стоварила, започваше да се свестява. Скорпионът лежеше на сантиметри от ръката му. Той чу стъпките на Нина и надигна глава…

Тя замахна с рицарския щит и го цапардоса по главата. Разнесе се глух удар и звън, когато металът се удари в черепната кост, и мъжът отново се отпусна в безсъзнание на пода. Наблизо се олюляваше друг от наемниците на Васюкович, притиснал ръце към окървавеното си лице; още едно замахване, нов удар и той също се озова на земята.

Нина захвърли настрани вдлъбнатия щит и вдигна пистолета. В другия край на коридора Максимов бе зает с блъскането на Чейс в една от колоните.

— Хей! — извика тя.

Максимов обърна глава в нейната посока, видя пистолета и метна към нея Чейс, който полетя като ракета.

Тя се опита да отскочи, но той се блъсна в нея и двамата се озоваха на земята. От удара пистолетът стреля и куршумът отскочи със звън от нещо.

Нина отвори очи и видя, че Максимов е събрал очи и се взира в челото си. За миг през разкъсаната кожа проблесна метал, след това от там шурна кръв и закапа по носа му. Коленете на огромния руснак затрепериха и той се стовари по гръб на пода. На лицето му се появи блуждаеща усмивка.

В този миг Нина осъзна, че са се отървали от всичките си противници. Тогава обаче отвън се чу бръмченето на хеликоптер, което й подсказа как руснаците са стигнали до замъка и че отвън сигурно има и други.

— Хайде, Еди — каза тя, като се опита да го изправи на крака. — Трябва да се махаме от тук.

Мичъл слезе по стълбите и изгледа изненадано двамата паднали мъже.

— Ти ли направи това? — попита я той с прегракнал глас.

— Ставам истинска кучка, когато някой се заяде с моя човек — отвърна тя и се ухили.

Те изтичаха навън и хукнаха през двора, забелязвайки, че едното крило на портала е отворено. До техния джип бяха паркирани още два.

— Доста красива техника показа там вътре — каза Нина на Мичъл, докато се приближаваха към тяхната кола. — Обикновено Еди просто удря хората.

Мичъл отново разтърка гърлото си.

— Но не е достатъчно ефективна. — Той се настани на шофьорското място, а Нина помогна на пребития си годеник да седне отзад, след което изтича от другата страна и скочи в предната седалка. — Обади се на ченгетата — каза Мичъл, като й подхвърли телефона си.

Шевролетът потегли. В този миг отекна боботене и върху тях падна сянката на хеликоптера. Джипът профуча през вратите, а Чейс проследи вертолета с поглед.

— Чопърът ни приближава.

Нина погледна нагоре.

— Смяташ ли, че са въоръжени?

Една снежна пряспа край пътя изведнъж се разлетя на всички страни. Хеликоптерът профуча над главите им и рязко зави за нов подход.

— Няма значение! — Тя пъхна дръжката на меча под якето си, затегна колана и вдигна телефона. — Какъв е телефонът за спешни повиквания в Австрия?

— Едно-три-три — каза Мичъл и скочи върху спирачките, когато джипът приближи до първия остър завой. Дори системата му четири по четири не можа да помогне и шевролетът поднесе по снега.

— Господи, внимавай! — предупреди го Чейс. — Нали не искаш да се преобърнем…

По капака на джипа зачаткаха куршуми и едната предна гума се пръсна. Оголената джанта се заби в асфалта, шевролетът се завъртя и се блъсна в снежните преспи край банкета. Колата се обърна по покрив, плъзна се напред и се спря точно на ръба на стръмния, заснежен склон.

— Казах ли ти? — обади се след минута мълчание Чейс.

И двамата с Мичъл лежаха върху тавана на колата. Нина бе заела странна поза, увиснала върху предпазния колан, а косата й, вързана на опашка, метеше пода. През напуканото предно стъкло можеха да се видят само замъглените образи на обърнатите с главата надолу планини в другия край на долината и белите снежинки, които се сипеха от дърветата — а точно до тях се забелязваше нещо, което приличаше на скален ръб.

Чейс, затрупан от най-различни предмети, които се бяха изсипали от жабката на джипа, надникна през задния прозорец. Освен бученето на хеликоптера той чу още някакъв звук, наподобяващ острия вой на моторна резачка.

Който ставаше все по-силен.

— Снегоходи — каза той. — Тръгнали са след нас.

Мичъл погледна навън.

— Къде се изгуби хеликоптерът?

— Не знам, но ми звучи така, сякаш се връща.

— Тогава по-добре да излизаме от това нещо — каза Нина. Подпря се с една ръка за тавана и посегна да разкопчее предпазния колан…

Чейс осъзна какво се кани да направи.

— Нина, чакай!

Но вече беше късно.

Закопчалката изщрака и Нина тупна тежко върху покрива…

Джипът помръдна.

— Ох, мамка му — изпъшка Чейс, когато преобърнатият шевролет се плъзна към ръба на пропастта.

[1] Зангиф — герой от серията видеоигри „Уличен боец“ — Б.пр. ↑

14

Нина ужасено се вторачи в предното стъкло, през което се виждаше как зимният пейзаж се раздвижи и започна да се придвижва към нея.

— Добро изпълнение! — извика Чейс с натежал от сарказъм глас.

— Остави ме на мира! Откъде да знам, че така ще стане!

Мичъл се бореше с дръжката на вратата.

— Заклещила се е. Рамката се е изкривила.

Нина се опита да отвори своята врата, но резултатът беше същият. Колата продължаваше да се пързаля по снега, като постепенно набираше скорост. Чейс пропълзя до задната врата.

— Ще отворя багажника. Джак! Намери ръчката за капака!

— Какво?

— Предният капак, на двигателя! Като се отвори, ще подейства като спирачка!

Мичъл се обърна, за да търси ръчката, а Чейс захвърли настрани аварийното въже за теглене, което изпадна от багажника. Покривът се разтресе под краката им — джипът бе преминал през неравност.

— Намерих я! — извика Мичъл. Той дръпна ръчката и капакът падна на земята пред предното стъкло и заора в снега. Шевролетът забави движението си, но не спря. От двете страни на капака се разхвърчаха снежни струи, но гравитацията и трите тона на преобърнатия джип продължаваха да ги теглят към пропастта.

— Въртим се, по дяволите! — изкрещя Нина. Капакът на двигателя се заби в една снежна пряспа и колата се завъртя като луда. Дърветата, които растяха по склона, се приближаваха към нея с ужасяваща бързина.

Изведнъж й хрумна нещо. Тя се сви под седалката и се опита да достигне до дръжката на вратата зад нея.

Чейс успя да стигне до вратата на багажника и натисна дръжката. Тя се отвори; той се пресегна и я натисна надолу като подвижен мост.

До ушите му достигна ревът на мотори: снегоходите приближаваха.

А над главите им се снижаваше хеликоптерът.

Нина натисна дръжката. Задната врата леко се отвори. Тя я блъсна силно. В кабината се изсипа сняг и напълни очите й. Тя примигна и натисна още по-силно, а шевролетът се завъртя настрани и ускори още повече.

Нина използва отворената врата за кормило и леко промени маршрута му. Предният капак също се включи в действието и автомобилът леко намали скоростта си.

В този миг вратата се удари в нещо, заровено под снега, и стъклото й се пръсна на парчета. Нина изпищя и отскочи назад. Но идеята й бе свършила работа и шевролетът продължи да се плъзга в права линия — поне засега…

Колата се блъсна в нещо голямо под снега и ударът отхвърли Нина и Мичъл към седалките. Склонът стана още по-стръмен и върху тях се посипаха нови предмети. Въпреки импровизираните спирачки те продължаваха да набират скорост. Тя погледна назад — и видя Чейс да се измъква през отворената врата на багажника. Тя си помисли, че ще скочи, но вместо това той се наведе назад и се пресегна към нещо под джипа.

— Еди! Какво правиш! Скачай, махай се!

Но загледан с присвити очи в хвърчащия сняг, Чейс нямаше никакво намерение да скача. Вместо това той се приведе над задната броня към резервната гума, монтирана към багажното отделение, когато внезапно осъзна, че скалата се приближава към тях със застрашителна бързина.

Хеликоптерът се снижи над скалата, за да може хората в него да се насладят по-добре на сцената на тяхната смърт. А отзад се разнесе ритмичното потракване на автоматични оръжия и воят на снегоходите, които доближаваха стрелците все повече…

Шевролетът се удари в скрита под снега скала и подскочи във въздуха. Стовари се на земята върху предницата си и предният капак се разцепи на две. Предното стъкло се пръсна на парчета, а джипът продължи да лети надолу по склона с предишната скорост.

В кабината се вихреше снежна буря, а Нина се опитваше да си пробие път до багажника. По някакъв начин Чейс бе успял да се задържи вътре и силуетът му се очертаваше на снежнобелия фон.

— Еди! — изкрещя тя. — Спасявай се, скачай!

Той се обърна.

— Не и без теб! — Джипът отново се удари в скала и едното странично стъкло се разби. — Подай ми онова въже!

Захващайки се за облегалките за глава, Нина се изтегли напред. Аварийното въже, което висеше от багажника, се мяташе като лудо при всеки подскок. Малко не й достигаше да го хване. Тя се протегна…

По корпуса на шевролета затракаха куршуми. Един от тях проникна през стоманата и с тъп удар се заби в седалката до главата й. Тя подскочи към въжето, което продължаваше бесния си танц. Този път успя да го сграбчи.

Използва го, за да се притегли по-близо и го издърпа. Чейс се наведе навътре и протегна ръка. Нина се опита да се хване за нея…

— О, мамка му! — каза Мичъл с гробовен глас. Чейс погледна напред. Дърветата се приближаваха с бясна скорост — както и скалата, която се намираше точно зад тях. — Ако ще правиш нещо, сега е моментът!

Очите на Чейс и Нина се срещнаха.

Тя направи последен опит да го достигне. Чейс успя да стигне въжето, дръпна го от ръката й и отново се наведе над задната броня. Вече бе освободил резервната гума от гнездото й; сега бързо размота въжето, бързо промуши единия му край между спиците на джантата и го върза на възел.

Още един прозорец се пръсна и посипа краката му със сняг и стъкла. Той не му обърна внимание и завърза другия край на въжето за теглича на джипа. Щяха да стигнат дърветата след секунди…

Той изпъшка отчаяно и хвърли резервната гума с всичка сила.

Тя се завъртя във въздуха и повлече въжето след себе си. Падна на няколко метра от шевролета и вдигна снежен прах във въздуха.

Снегоходите се приближаваха. Чейс се наведе, хванат здраво за теглича, и в този миг един куршум вдигна снежен гейзер само на сантиметри от главата му. Воят на хеликоптера се засили, ревът на двигателите на снегоходите отекна в надвисналите скали.

Мятащата се резервна гума профуча покрай едно дърво от другата страна на джипа, блъсна се в него и отскочи.

Въжето рязко се опъна и завъртя резервната гума два-три пъти около ствола на съседното дърво, преди окончателно да изгуби инерция и да падне на земята. Джипът рязко спря, килна се на една страна и се стовари до ръба на скалата, толкова близо, че през счупеното предно стъкло не се виждаше нищо друго, освен празнота. Центробежната сила принуди Нина да отпусне захвата си и я запрати към дупката. Тя изпищя…

Ръката на Мичъл се вкопчи в китката й.

Шевролетът продължи да се плъзга по дъга, като започна постепенно да се издига нагоре по хълма. Единият снегоход зави, за да избегне дърветата и се озова на пътя на трите тона смачкана стомана, които се забиха в него като гигантски чук.

Двете превозни средства се сблъскаха и грамадният джип отхвърли по-лекия снегоход назад. Водачът му излетя във въздуха, превъртя се над шевролета и прелетя над скалния ръб…

Попадайки право в перките на издигащия се откъм пропастта хеликоптер.

Само за миг мъжът се превърна в червена каша, която се пръсна на всички страни от въртящия се ротор. От удара хеликоптерът се завъртя. Носът му се заби надолу и машината се устреми към земята, въпреки отчаяните усилия на пилота да я стабилизира.

Перките се забиха в оголените камъни и се разхвърчаха на парчета. Хеликоптерът рухна върху скалата, размазвайки кабината и пасажерите си, превъртя се няколко пъти надолу по склона и избухна.

Ръцете на Чейс не издържаха. Той излетя през задната врата на джипа и падна на снега малко преди джипът да подмине дървото. Машината се удари странично в скалата, покривът й хлътна и тежката грамада отново се преобърна. Колелата му заораха в снега, изправиха го рязко и го запратиха във въздуха….

Вторият снегоход спря на сантиметри от ръба на скалата, колкото водачът му да излети от седалката и да се просне в снега, но в този миг бе размазан от шевролета, който се стовари отгоре му и най-накрая се спря окончателно, обърнат отново с колелата нагоре.

Чейс се изправи разтреперан и забърза доколкото можеше през стръмния склон към джипа. Подмина изоставения снегоход и доближи останките от шевролета. Дълга червена следа отбелязваше мястото, където машината бе прегазила водача на снегохода.

— Нина! Нина! Добре ли си?

Никакъв отговор. Той се наведе и надникна вътре.

Сплесканата кабина беше пълна със сняг и кал. Той огледа седалките.

— Нина!

Леко движение някъде отпред.

— Еди? — изпъшка Мичъл, замаян.

— Джак! Къде е Нина?

— Не знам. Аз… Не можах да я задържа.

Стомахът на Чейс се сви на топка.

— Ти добре ли си? — попита той, като се насили да провери първо неговото състояние, докато цялото му същество се стремеше към Нина.

— Така мисля… Доста съм посмачкан, но май няма нищо счупено.

— Добре. Ей сега се връщам. — Чейс се изправи и се огледа за годеницата си.

Разрови се из останките на джипа, отчаяно търсейки нещо, което не е с цветовете на снега, дърветата и металните останки.

— Нина! — Той се обърна на другата страна и продължи да се върти, докато всичко пред очите му не се сля в едно петно…

Червено.

Не кръв, а кичур от червената й коса, който се подаваше изпод една снежна пряспа на няколко ярда от него.

Той хукна нататък, снегът скърцаше под краката му. Нина беше просната на студената земя, излетяла от джипа при преобръщането му. Лежеше по корем, без да мърда.

Чейс стигна до нея и се отпусна на колене, търсейки някакви признаци на живот — или смърт. През дебелото й яке нямаше как да усети тупкането на сърцето й, не можеше дори да разбере дали диша. Ръцете му се придвижиха към шията й, отметна косата й настрани и притисна пръсти под брадичката. На допир беше още топла, но пулс не се усещаше.

С разтупкано сърце той опита на друго място.

Пулс.

Той изчака със затаен дъх.

Улови стабилен ритъм. Въздъхна с облекчение и внимателно повдигна главата й, за да я обърне по гръб. По лицето й имаше няколко порязвания и по бузите и брадичката й се стичаха червени ручейчета.

Той бързо разкопча якето й. Дръжката на меча падна на снега, но той пренебрегна парчето метал и продължи да търси други наранявания. Ръцете му зашариха по гърдите в търсене на щръкнали счупени кости или бликаща кръв…

— Не му е… времето за това, Еди — прошепна тя.

Чейс осъзна, че и двете му ръце лежат на гърдите й. Очите й се отвориха и тя дори успя да се усмихне.

— Ха! — ахна Чейс в някаква смесица от облекчение и яд. — Много смешно, по дяволите! — Той дръпна ръцете си. — Боли ли те някъде?

— Навсякъде ме боли… но мисля, че съм добре. — Тя се опита да се надигне. — Ох, ох! — Чейс и помогна да седне. Погледът й попадна на преобърнатия шевролет. — Мили боже! Къде е Джак? Добре ли е?

Една ръка се подаде иззад джипа и се размаха. Мичъл си пробиваше път навън между седалките на обърнатата машина и през багажника.

— Добре съм — обади се той. — Мечът! У теб ли е мечът?

Нина опипа разкопчаното си яке.

— Боже мой, беше точно…

— Тук е — каза Чейс и го вдигна от земята. — При нас е, не се тревожи.

Мичъл изпълзя от шевролета. Той погледна към ръба на пропастта и купчината сняг, нарината от джипа.

— Леле, на косъм бяхме!

— Още не сме приключили — каза Чейс, докато оглеждаше склона. Забеляза проблясък от фаровете на единия руски джип, който се появи на първия остър завой. — Не трябва да спираме.

Нина погледна към снегохода.

— Да не смяташ да…

— Боя се, че да, скъпа. — Чейс посочи с ръка към долината: стръмната скала постепенно преминаваше в полегат склон, който можеше да бъде прекосен, за да се стигне до равното поле и пътя, който го пресичаше. — Можем да слезем от тук и ще стигнем по-бързо до долу от тия главорези. Успя ли да се обадиш на полицията?

— Изгубих телефона — призна Нина.

Чейс проследи с поглед склона, по който се бяха свлекли.

— Като се има предвид през какво преминахме, не е за чудене. — Той разкопча джоба си, измъкна своя телефон и й го подаде. — Обади се сега. Ако успеем да задържим ония задници на разстояние докато ченгетата пристигнат, всичко ще бъде наред.

Докато Чейс помагаше на Нина да се изправи, Мичъл се приближи към тях.

— Трима души на един снегоход? Трябва да се разделим. Вие двамата тръгвайте — аз ще се скрия с меча в онази гора ей там и ще се обадя в посолството да изпратят хеликоптер.

— Май във флота сте провеждали доста тренировки за оцеляване в алпийски условия, а? — подхвърли Чейс. Мичъл изглеждаше смутен.

— Не трябва да се делим — настоя Нина, докато набираше австрийския номер за спешна помощ. Щом се свърза, тя се опита да обясни ситуацията с бедния си немски, докато Чейс проверяваше снегохода за повреди. — Така, ченгетата тръгват насам — обяви тя, като приключи с разговора. — Но не знаят за колко време ще успеят да дойдат до тук.

Чейс се качи върху снегохода.

— Обади се на Мици, номерът й е запаметен. Ако успее да ни вземе, можем да ги пресрещнем по пътя. Така, да тръгваме. — Той форсира двигателя. Нина се качи зад него, а Мичъл се настани най-отзад. — Дръжте се здраво!

Той потегли рязко, вирнал нагоре носа на снегохода сред облак от сняг. Нина погледна нервно към склона. Руските джипове продължаваха да се криволичат надолу, но Чейс беше прав: снегоходът щеше да стигне до пътя много преди тях.

Мици се обади.

— Ало?

— Мици, Нина е на телефона. Случаят е спешен — връщаме се от замъка и имаме нужда да ни вземеш.

Гласът на младата швейцарка прозвуча загрижено:

— Добре ли сте? Какво стана? Еди как е?

— Извинявай, Мици, но нямам време да ти обяснявам — моля те, просто ела на пътя колкото се може по-бързо!

— Там съм след пет минути!

— Добре, благодаря. Доскоро. — Нина затвори. — Тръгва насам — съобщи тя на Чейс.

— Страхотно. Нали ти казах, че е супер момиче!

Само за няколко минути успяха да стигнат до равното поле. Когато пресякоха пътя към замъка, Нина отново погледна нагоре към хълма. Руснаците бяха изостанали далеч назад.

— Ето я Мици! — извика Чейс. Червеният й джип се приближаваше по пътя и примигна с фаровете си. Чейс отби встрани и спря в банкета край пътя. — Хайде, скачайте!

Поршето закова на няколко метра от тях. Мици изскочи навън.

— Какво стана?

— Ще ти разкажа по пътя — отвърна Чейс, докато Мичъл и Нина слизаха от снегохода. — Полицията идва насам. Трябва да ги посрещнем колкото се може по-бързо!

Мици видя кръвта по лицето на Нина.

— Ти си ранена!

— Ще го преживея — отвърна тя и тръгна към вратата, която Мичъл и беше отворил.

Чейс скочи на заснежения път и хукна към пасажерското място.

— Хайде, Мици, да тръгваме!

— Добре, добре! — Тя се обърна, за да се качи в поршето.

Нина се премести на съседното място, за да може и Мичъл да седне, но в този миг осъзна, че той не влиза, а стои отвън и гледа към планината. Тя проследи погледа му. Единият от джиповете на руснаците беше спрял и до него стоеше фигура с неестествено червена коса.

Проблесна зелена светлина…

Чу се тъпо, мокро потупване върху предното стъкло на поршето, сякаш валеше дъжд.

Но не беше вода.

Мици политна към отворената врата и я затръшна с тялото си, преди да се строполи на земята. Чейс стоеше като замръзнал от другата страна и се взираше ужасено в празното пространство, където преди секунди стоеше красивата млада жена, а сега се стелеше облак от сиво и червено…

Няколко секунди след свръхзвуковия куршум до тях достигна пропукването от снайперската пушка на Дина.

Нина изпищя и изскочи през задната врата, ужасена от омазаното с кръв, мозък, парченца костици и коса предно стъкло. Тя се отдръпна олюлявайки се от поршето, свлече се на колене и повърна в снега.

Чейс се отърси от вцепенението си, обучението и тренировките си казаха думата и той се хвърли зад колата, за да се прикрие от следващия изстрел.

Такъв не последва. Вместо това далечната фигура с огнена коса влезе в джипа и той забръмча по пътя след близнака си.

Руснаците продължаваха да ги преследват. Чейс знаеше, че трябва да седне зад волана на поршето и да отведе Нина и Мичъл на безопасно място, но вместо това заобиколи колата и отиде при Мици. Мичъл се навеждаше над нея, сякаш се канеше да я повдигне…

— Не я пипай! — изрева Чейс. Мичъл отскочи назад. Чейс коленичи до нея и провери за пулс.

Но вече знаеше, че няма да усети нищо. Входната рана представляваше мъничка черна дупка като от молив, точно на слепоочието й. Нямаше нужда да проверява за изходната от другата страна на черепа й — тя щеше да е много по-голяма, с размера на свит юмрук. Отвратителната каша по предното стъкло на поршето потвърждаваше и най-лошите му страхове.

— Господи — прошепна той. — Не, по дяволите, не, не… Аз обещах, мамка му, обещах…

В далечината се разнесе отекващият вой на сирени. Полицията приближаваше.

Руснаците стигнаха до кръстовището на главния път… и отпрашиха с пълна скорост в противоположната посока, изоставяйки червеното порше и трите фигури, които стояха край него.

Четвъртата фигура лежеше в краката им и не помръдваше.

Пътуването със самолета на Държавния департамент обратно към Цюрих беше меланхолично и мрачно. Чейс почти не се обади. Мичъл взе меча, за да го отнесе в американското посолство, а Чейс и Нина отидоха в апартамента на Ервин и Бригите Фонтана.

Нина гледаше през вратата как Чейс говори с родителите на Мици. Тя бе поискала да застане до него, да сподели вината, но независимо от молбите й той бе отказал, като настоя сам да разговаря с тях.

Бащата на Мици, висок, суров мъж, се беше върнал от Шанхай. Той стоеше мълчалив и прав зад стола на Бригите, стиснал с ръце облегалката и кокалчетата на пръстите му бавно побледняваха от стискането. В началото Бригите също седеше неподвижно. След това заговори и ръцете й започнаха да треперят. Нина беше твърде далеч, за да чуе думите й, но недоверието, изписано на лицето й, а и последвалият гняв говореха достатъчно. После се изправи и вдигна разтреперани ръце към устата си, докато Чейс отговаряше. Ервин потрепна и краката на стола изскърцаха по пода.

Бригите изпищя пронизително, хвърли се към Чейс и започна да го удря по лицето толкова силно, че плясъкът отекна по цялата тераса. Той стоеше без да помръдва, докато тя продължи да го бие, крещейки нещо на немски, докато най-накрая не отстъпи назад и не се свлече в стола, хълцайки. Ервин сложи ръка на рамото й и каза нещо на Чейс през зъби.

Без да каже нищо, Чейс се обърна и вдървено закрачи по терасата. Той подмина мълчаливо Нина, без да има сили дори да я погледне, а по бузите му се стичаха сълзи.

15

Лондон

— Значи вече имаме две парчета от Калибърн — каза Мичъл, като гледаше дръжката и счупеното острие, които лежаха на масата в американското посолство. Той махна към липсващия връх. — А Васюкович има третото. Въпросът е дали ще му е достатъчно, за да открие Екскалибур — и дали на нас това ще ни е достатъчно, за да го намерим.

— Знам къде трябва да потърсим — каза му Нина. Двамата с Мичъл бяха сами в стаята; Чейс беше останал в хотела. Докато летяха към Лондон, тя се опита да го утеши, да му покаже, че е готова да му помогне по всички възможни начини… но той не каза нищо. Абсолютно нищо.

Досега не го беше виждала да се държи така, но го познаваше достатъчно добре, за да разбере, че смъртта на Мици — и вината за нея, която родителите й бяха стоварили на плещите му и която той беше приел — го бяха наранили дълбоко. Но също така знаеше, че ако се опита да го накара насила да реагира, това само ще влоши нещата. Оставаше й единствено да чака.

Да чака и да се заеме отново с проучването на легендата за Артур. Което вече даваше плодове. Нина знаеше, че и преди е виждала символа на лабиринта, гравиран върху меча, и не след дълго се сети къде.

— Гластънбъри — продължи тя, като отвори една от книгите и я постави върху меча. На страницата се виждаше същият лабиринт — изкривен, разпънат по диагонал, но криволичещата линия следваше абсолютно същите завои. — Това представлява пътеката по билото на хълма Гластънбъри Тор в Съмърсет. — В друга книга имаше цветна снимка на малък хълм, който се издигаше почти неестествено над равния английски пейзаж, а на върха му стърчеше каменна кула. Хълмът имаше необичаен вид, наподобяващ кръгъл, обрасъл с трева зигурат[1]. — Терасите го обграждат изцяло, но ако вървиш по пътеката от основата до върха, тя следва абсолютно същия маршрут като този, гравиран върху меча.

Мичъл огледа снимката.

— Дори не изглежда като истинско. Не е естествено образование, нали?

— Самият хълм е, но терасите са оформени от хората през хилядолетията. Този район е бил населен още от неолита, преди шест хиляди години.

— Ами кулата? И тя ли е част от легендата за Артур?

Тя поклати глава.

— Не, тя е построена по-скоро — единственото останало от средновековен параклис на свети Михаил. Но самият хълм определено е свързан с артурианския мит.

Мичъл потупа с пръст по един от символите върху меча.

— Значи според теб това са един вид улики към откриването на гробницата на Артур и Екскалибур? Нещо като карта?

— Един вид, да. Не знам какво точно представляват точките по лабиринта, но съм сигурна, че ще успея да го разбера на място.

— Искаш да отидеш до Гластънбъри?

— Непременно — кимна Нина. — Още днес, ако е възможно.

— Няма да е зле да уведомим британците за това, което става — щом ще разкопаваме една от най-великите им легенди, те сигурно имат какво да кажат по въпроса.

— А какво ще стане, ако наистина намерим Екскалибур? Хълмът е част от Националния тръст, нещо като държавен паметник. Всичко, което открием там, на практика принадлежи на британците.

— Мисля, че ще успеем да убедим правителството да заобиколи правилата — каза Мичъл с усмивка. — Ще ги убедя да открият някой местен експерт, който да ни помага; някой, който познава района, ще ни е от полза. Наистина ли искаш още днес да отидеш?

— Колкото по-рано, толкова по-големи са шансовете ни да открием Екскалибур преди хората на Васюкович.

Мичъл кимна.

— Ще уредя нещата. Къде е Еди?

— В хотела.

— Как е той?

— Не знам — призна честно Нина.

— Ще ти се обадя щом уредя всичко — каза Мичъл. Той внимателно прибра парчетата от меча в тапицираното метално ковчеже. — Иди при Еди, виж дали е добре.

— Добре — каза Нина, докато той прибираше куфарчето и излизаше от стаята.

Но тя не спираше да мисли, че Чейс не е добре — и че каквото и да му каже, то нямаше да оправи нещата.

— Еди? Тук ли си?

— Да — чу се равнодушният му отговор.

Поне й говореше, помисли си Нина, докато затваряше вратата на хотелската им стая. Тя го откри да лежи на леглото, втренчен в тавана.

— Какво правиш?

— Нищо… Просто мисля.

Тя знаеше за какво си мисли, но все още не искаше да повдига въпроса, разтревожена от неговата реакция. Вместо това тя седна до него, хвана го за ръката и леко я стисна.

— Искаш ли да ти донеса нещо?

— Не, добре съм. Къде беше? В посолството ли?

Тя кимна.

— Мисля, че разбрахме къде се намира Екскалибур.

— Ние? Ти и Джак?

Тя усети промяната на тона му, когато спомена Мичъл, но предпочете да я пренебрегне.

— Намира се в Гластънбъри. Най-вероятно някъде под хълма. Ще отидем да проверим.

— Ти и Джак.

— Не, всички ние — настоя тя. — Ти и аз.

Той я погледна право в очите за пръв път, откакто беше влязла в стаята.

— Не. Аз няма да отида.

— Какво?

— Няма да отида. Ти също.

Нина го погледна изненадано.

— Моля? Какво каза?

— Казах, че няма да отидеш. Слагаме край на всичко това.

— Какво имаш предвид под „всичко това“?

— Имам предвид — рече Чейс и рязко седна в леглото, — всичкото това тичане по целия свят, търсене на съкровища и разни парченца от някакви древни боклуци! Нека шибаните руснаци намерят меча, на кого му пука!

— Знаеш, че не можем да го направим — каза Нина, опитвайки се да преглътне гнева си. — Въпрос на национална сигурност.

— Как да съм сигурен в това? Ти сама го каза, че цялата тая работа със земната енергия, енергийните линии и всичко останало са пълни глупости!

— Вече не съм сигурна в това. Във всеки случай Васюкович очевидно го вярва — и точно заради това трябва да намерим Екскалибур преди него!

Той издърпа ръката си и стана от леглото.

— Дори ако това означава да умреш? — попита той с горчивина в гласа.

— Еди, онова, което се случи с Мици, не стана по твоя вина — възпротиви се Нина.

— Чия е тогава вината? Аз обещах на Бригите, че ще се грижа за нея, че ще я пазя, а сега тя е мъртва! Ако не я бях забъркал в това, тя още щеше да е жива, за Бога! — Гласът му се пречупи. — Та тя беше още дете! Не беше професионалист, не е както когато загина Хуго — той си вършеше работата, познаваше много добре рисковете. Но нейната работа не беше да поема рискове, тя дори не знаеше, че работата ще бъде рискована! Просто искаше да ми помогне — и това я уби! Аз я убих!

— Не, не си! — проплака Нина. — Уби я онази кучка с боядисаната коса, която застреля и Бернд. Ти… Ти не си виновен за нищо, Еди!

— Напротив. Аз бях отговорен за Мици, отговорен съм и за теб. Цялата тази работа стана твърде опасна. Затова никъде няма да ходиш и това е.

Нина се изправи и го погледна очи в очи.

— Ти не можеш да ми казваш какво мога и какво не, Еди — каза тя със студен глас, като едва успяваше да прикрие треперенето си. — Ако си мислиш, че така ще бъде, тогава май стана по-добре, че още не сме определили датата.

Чейс я изгледа мълчаливо, с каменно изражение на лицето. Пресегна се, грабна коженото си яке и тръгна към вратата.

— Къде отиваш? — попита Нина.

— Навън.

— Еди, почакай… — Но той излезе и затръшна вратата след себе си.

Нина гледаше безизразно към нея, без да знае как да постъпи. След това неохотно се обърна и се върна при леглото. Седна на ръба му, опитвайки се да се справи с обърканите си чувства.

* * *

— Радвам се да те видя тук — разнесе се топъл глас с шотландски акцент над претъпканата по обяд кръчма.

Чейс вдигна глава и видя Мак да стои до масата, с чаша уиски в ръка и лека усмивка на лицето. Чейс не се усмихна в отговор.

— Ако Нина те изпраща, просто си губиш времето.

— Разговарях с Нина преди два часа, да — каза Мак като седна на стола срещу него и остави чашата на масата, — но тя не ме е молила за нищо. Просто искаше да знае дали съм те виждал. Казах й, че не съм — но имах усещането, че ще те намеря тук. — Той огледа залата. „Халба бира“ беше доста популярна кръчма в централен Лондон, украсена с фалшиви стари греди и рафтове, пълни с фалшиви антики, купени на кило, но за Чейс тя значеше много. — Ти винаги намираше утеха тук, когато София ти стъжняваше живота вкъщи. Както виждам, старите навици умират трудно. Пък и откога не сме се срещали на по питие тук. Колко минаха, пет години?

— Горе-долу.

— Обаче атмосферата е някак по-различна, откакто забраниха пушенето. Сега вече дори мога да видя задната стена. — Той повдигна вежди и се обърна към Чейс. — Мили боже, тоя тапет винаги ли е бил толкова ужасен? — Изражението на Чейс не се промени. — Хм. Няма дори следа от усмивка — нещата са доста по-зле, отколкото предполагах.

— Има ли някаква специална причина да си тук, Мак? — попита нетърпеливо Чейс.

— Всъщност има. Първо дойдох, за да ти поднеса моите съболезнования за смъртта на Мици. Съжалявам. Срещали сме се само веднъж, но ми се стори много приятно момиче.

Чейс сведе поглед към чашата си.

— Такава беше — отвърна той с натежал от мъка глас и отново отпи.

Мак погледна към полупразната халба.

— Не е в твой стил да пиеш през деня. Колко обърна досега?

Чейс отново отпи.

— Тази е четвъртата.

— Значи си пиян?

— Стига де, от четири халби? — Мак го гледаше без да отмества очи. — Добре де, малко — призна си най-накрая Чейс.

— Сега вече наистина знам, че нещо не е наред — каза Мак, а в гласа му се преплитаха веселие и загриженост. — Докато беше в полка, никога не се напиваше толкова бързо.

— Нещата се променят — отвърна Чейс с равен глас, като поклати глава. — Остарявам.

Мак вдигна чашата си и я обърна на един дъх.

— В такъв случай се присъединявам към теб в процеса на остаряване.

— Не съм сигурен, че точно сега имам нужда от компания, Мак.

— Искаш или не, оставам. Разбира се, втората причина да съм тук е, че Нина беше доста разстроена, когато ми се обади.

Чейс стисна зъби.

— Не чак толкова, че да се спре с това търсене на съкровища.

— Според теб няма да е в безопасност? — попита Мак. Чейс отново поклати с глава. — Тя познава рисковете.

— Според мен не си заслужава.

— Тя не мисли така.

— Което не означава, че е права.

— Щом се тревожиш толкова, защо не отидеш с нея?

Чейс отново отпи от халбата, след което я тръсна на масата.

— Защото въобще не искам да ходи! Но нея това не я интересува — навила си е на пръста да отиде. — Той се намръщи. — С Джак Мичъл. Жестоко се скарахме заради това.

— Мъжът, когото видях у сестра ти?

— Да, същият. Високият, смугъл и привлекателен тип. — Чейс се свлече обратно в стола си и изпусна една дълга въздишка, изразяваща безсилието му.

Мак се наведе напред и му каза със строг глас:

— И все пак Джак Мичъл не е проблемът, нали? Не той е причината да седиш в тази скапана кръчма и да се наливаш посред бял ден.

Известно време Чейс не каза нищо.

— Всъщност не — най-накрая отвърна той.

Изражението на Мак подсказваше, че той вече знае отговора, но въпреки това зададе очевидния въпрос:

— А какво тогава?

Нова пауза.

— Мици. Аз никога… Досега не съм губил човек, който е под моя защита. И не само за това, че е мъртва, и преди съм губил приятели, но… но не по този начин. Това нямаше да се случи, ако не я бях замесил.

— Значи обвиняваш себе си?

— Че кой друг?

— Човекът, който е натиснал спусъка — отвърна Мак. — И най-вече човека, който е изпратил стрелеца. Тях трябва да нараниш, не себе си.

Чейс повдигна вежди.

— Да не би да ми казваш, че трябва да отмъстя? Не ми звучи твърде професионално.

— Ако все още смяташ, че Нина е в опасност, тогава мисията ти още не е приключила. Тези хора са врагове, Еди. Вече са го доказали. Според мен елиминирането на всяка заплаха за мисията оправдава всички средства.

Чейс се изсмя горчиво.

— Моята мисия? Това е мисията на Нина, не моята. Тя просто ме взе със себе си, а сега дори вече не ме иска.

— Дори ти не си вярваш на приказките — каза твърдо Мак. — Тя те обича. А аз знам, че и ти я обичаш.

— Точно това е проблемът! Достатъчно ужасно бе, че изгубих Мици, ами ако изгубя и Нина? — Гласът му секна. — Обичам я. Толкова много я обичам, че умирам от страх да не я загубя. Наистина ме е страх. Не знам какво ще правя тогава.

Той наведе глава. Известно време Мак го гледаше мълчаливо, след това протегна ръка и я положи върху неговата.

— Това не трябваше да ми го казваш на мен.

— Знам, но аз… Не знам какво да й кажа. Не искам да ме вижда в това състояние.

— В какво състояние? Пиян?

Чейс вдигна глава.

— Не, за бога, и преди ме е виждала пиян. Не, имам предвид… нали знаеш. — Гласът му се снижи до шепот и признанието му едва се чу през шума в залата. — Слаб.

Мак се наведе към него и го погледна напрегнато.

— Еди, ти ще се ожениш за нея. Тя ще те вижда във всякакво състояние, не зависи от това, дали ти харесва или не. „И за добро, и за лошо“, нали така беше? Та ти беше женен за София, за бога, — знаеш много добре, че скандали има във всеки брак. Няма къде да се скриеш — или ще се изправиш лице в лице с всички проблеми, или просто ще им обърнеш гръб и ще си тръгнеш. А аз не съм останал с впечатлението, че си човек, който би обърнал гръб на нещо. Както винаги съм казвал в полка — „Бой до край“. И ти винаги се биеше.

— Невинаги — отвърна Чейс, още едно изречено с половин уста признание. — Едва след като ти ме научи. Преди да те срещна имах една битка, която… от която просто си тръгнах. А не трябваше. — Той се замисли. — Нина беше права.

— За кое?

— За семейството. Тя каза, че е жалко, че не се разбирам с моето. И не трябва да е така. — Той се изпъна. — Да, трябва да поговоря с Нина и ще го направя. Но първо трябва да поговоря с един друг човек.

— Кой?

— Сестра ми. Всичко това ме накара да осъзная, че трябва да й кажа нещо. Лично. — Той погледна към чашата си. — Но ще трябва да хвана влака. Едва ли ще мога да наема кола, след като съм пил — ако изобщо някой се съгласи да ми даде някоя след онова, което се случи с последната.

[1] Зигурат (зикурат) — шумерски храм с форма на масивна стъпаловидна пирамида. — Б.пр. ↑

16

Топло слънце в късния следобед, кристално синьо небе без нито едно облаче и зашеметяваща зеленина навсякъде… и това беше черешката на тортата за Нина, когато тя навлезе сред руините в сърцето на парка.

— Господи, каква красота!

— Обаче плаче за ремонт — пошегува се Мичъл.

Двамата стояха насред земите на абатството Гластънбъри, истински оазис на спокойствието, заобиколен от каменни стени, издигащ се в средата на самото Гластънбъри. Селото, което се намираше на около 120 мили западно от Лондон, представляваше странна смесица от ежедневно и екзотично — обикновените магазини и офиси деляха улиците с аванпостове на „движението за пробуждане“, Ню Ейдж и безсрамни капани за туристи; жонгльори, улични музиканти и хипита се смесваха с местните жители, които носеха своите ежедневни покупки и игнорираха пъстроцветната чудатост, която ги заобикаляше, с традиционната британска резервираност.

Но в абатството, или поне онова, което беше останало от него, цареше единствено спокойствие, сивите каменни стени бяха толкова потъмнели от времето, че изглеждаха просто като естествена част от пейзажа, като скала или река.

— Страхотно е, нали? — каза спътницата им. Доктор Клоуи Лам беше червендалеста, едра жена, малко по-възрастна от Нина, със сламеноруса коса, вързана на опашка в почти пълно копие на прическата на Нина. — Жалко, че е било унищожено. Хенри Осми може да е един от най-важните владетели в английската история, но е бил същинско бедствие за манастирската архитектура!

— И въпреки това все още изглежда невероятно — каза Нина и се спря, за да направи снимка на останките на две все още извисяващи се колони пред сводестия вход на сградата на бившия църковен хор. На мястото на някогашните каменни плочи сега растеше трева, ниско окосената поляна стигаше до остатъците от източната стена.

— Но едва ли може да се сравни с някои от местата, на които сте била — каза Клоуи. — Ами Атлантида! За една нощ преобърнахте из основи историята и археологията — и след това го направихте отново, когато открихте гробницата на Херкулес! — И без това розовите й бузи се зачервиха още повече. — Да си призная, бях много изненадана, когато АСН поиска помощта ми. Честно казано, се чувствам доста притеснена във ваше присъствие.

— О, господи, недейте! — отвърна смеейки се Нина. — Когато стане въпрос за легендата за Артур, аз знам съвсем малко повече от онези, които са гледали „Монти Пайтън и Светия граал“. — Скромността й беше престорена, предвид последните проучвания, които беше направила по въпроса, но тя реши, че един притеснен учен ще извлече само ползи от малко гъделичкане на егото. — Имаме нужда от някой, който е специализирал по въпроса — особено във връзка с Гластънбъри.

Клоуи се усмихна.

— Е, да се надяваме, че ще успея да помогна. А това е идеалното място, откъдето да започнем. — Тя посочи един надпис в горната част на каменния правоъгълник, който се очертаваше в тревата.

— „Тук се е намирал гробът на крал Артур — прочете Мичъл. — Смята се, че през 1191 година телата на крал Артур и неговата кралица са били намерени край южната страна на църквата на Девата…“. Само се смята ли?

— За съжаление тук, в Гластънбъри, много от нещата, свързани с крал Артур, само се смятат за истина. Монасите от манастира са били… да кажем, че са се ползвали с не до там добро име — довери им Клоуи, като се огледа, сякаш можеха да я чуят. — Били са изключително способни в превръщането на легендата в злато. Например сега Светият граал е неразривно свързан с мита за Артур — но до дванайсети век, когато Робер дьо Борон написал „Йосиф от Ариматея“, двете са нямали никакви допирни точки.

— Не става въпрос за онзи Йосиф, нали? — попита Мичъл. — Йосиф на Мария?

Нина поклати глава.

— Йосиф от Ариматея е човекът, който дарил своята гробница, за да погребат в нея Исус след разпъването му на кръста. Христос му се явил и му връчил Светия граал, който Йосиф донесъл в Британия при едно от поклоненията си.

Клоуи кимна с глава.

— Тъй като абатството вече било свързано с Йосиф заради историята със Светия трън — тя погледна към онази част от двора, където се смяташе, че поклонникът е посадил глогиново дърво, — монасите се възползвали от това и обединили двете съвсем различни легенди.

— Така с един куршум са ударили два заека — осъзна Мичъл. — Християните идват тук по стъпките на Йосиф, а британците идват да се преклонят пред легендарния си крал — и двете групи правят щедри дарения на абатството.

— Точно така. Гластънбърското абатство е второ по богатство след Уестминстър. — Клоуи отново погледна към надписа. — И сега двете легенди са неразделни. Но всъщност по-голямата част от онова, което определяме като легендата за Артур, всъщност представлява същото — или е свързана с материал от други източници, или просто е измислена от поетите романтици от дванайсети век.

— Като Ланселот например — подхвърли Нина.

— Ланселот не е бил истински? — изуми се Мичъл.

— Боя се, че не — отвърна Клоуи. — За пръв път се е появил в една поема на Кретиен дьо Троа през 1160 година — преди това никъде не се споменава за него.

— Уф… — изпъшка разочаровано той. — Дотук с легендите. Сега остава да ми кажеш, че и кръглата маса не е съществувала. — И двете жени го погледнаха с извинение. — О, стига де!

— Никой не е и чувал за кръгла маса преди Робърт Уейс да я спомене през 1155 година в своя „Роман за Брут“ — каза Клоуи.

— И рицарите не са се събирали за хапване, пийване и сладки приказки?!

— Съжалявам — вдигна рамене Нина и се ухили. После се обърна към Клоуи. — Но що се отнася до онази част от легендата, която има историческа основа… Как се свързва Хълма на Гластънбъри с легендата за крал Артур?

— А! — възкликна Клоуи. Тя ги поведе навън от двора на порутеното абатство и тримата тръгнаха бавно през парка.

— Хълмът на Гластънбъри определено играе интересна роля в мита. — Тя махна с ръка към равната, тучна английска земя.

— Целият този регион някога е бил покрит с блата. Преди да бъде пресушен за земеделска земя, било достатъчно само малко повишаване на водата, за да бъде изцяло потопен.

— На каква дълбочина? — попита Мичъл.

— Не много голяма, може би около два фута. Но това било достатъчно, за да направи целия район недостъпен за доста голям период от годината. Гластънбъри и абатството са се намирали на достатъчно високи места, за да избегнат повечето наводнения.

Нина се опита да си представи живописните околности така, както са изглеждали преди хиляда години.

— Значи мястото, където се намираме сега, е било нещо като остров?

— Да. Въпреки че понякога и то е било застрашено от наводняване. Но имало едно място, което водата никога не достигала. — Тя се спря и посочи на изток. Бяха стигнали до края на дърветата и пред очите им се разкри… — Хълмът на Гластънбъри.

Така на живо, а не в рамка, хълмът изглеждаше на Нина дори още по не на място. Появи се неочаквано като детски замък от пясък на иначе равния бряг. Залязващото слънце придаваше на терасите още по-неестествен вид, склонът беше нашарен в променящи се отсенки на зеленото. Самотната кула на върха засилваше още повече приказното усещане.

— Той е бил свързан с английския фолклор още преди времето на крал Артур — обясни Клоуи. — И с много магически небивалици, древни и модерни. Сигурна съм, че сте видели много от тях в селото. Феи, земни енергийни линии, кръгове в житата, НЛО и всякакви такива.

— Май не всичко ще се окаже небивалици — каза Мичъл.

Клоуи го изгледа странно, сякаш очакваше продължение на шегата, но искреността на лицето му я изненада.

— Както и да е. Според легендата, след като Артур бил смъртоносно ранен в битката при Камлан, той бил отнесен на едно място, наречено остров Авалон, където починал и бил погребан. „Авалон“ е едно от предишните имена на Гластънбъри — и тъй като заобикалящите го тресавища често се наводнявали…

— Ето ти го и острова — завърши Нина, посочвайки хълма.

— Точно така. — Всички стояха вперили очи в странния хълм. Изведнъж Клоуи се обърна към тях и каза:

— Искате ли да погледнете отблизо?

Холи отвори входната врата и възкликна с радостна изненада, когато видя кой стои пред нея.

— Чичо Еди!

— Здрасти, Холи — каза Чейс, като успя да изобрази нещо като усмивка.

— Мислех, че си заминал зад граница.

— Бях. Сега съм тук. Майка ти тук ли е?

— Да, в кухнята е. — Тя го подкани да влезе и го поведе навътре. — Как мина пътуването ти. Добре ли си прекара?

— И по-добре съм бил — отвърна рязко той.

Двамата влязоха в кухнята и видяха Елизабет, която зареждаше пералната машина.

— Еди? — изненада се тя, без да е особено радостна, че го вижда. — Какво правиш тук? Да не си се върнал да доунищожиш града?

— Здрасти, Лизи. Как е бабчето?

— Добре е — и то не благодарение на теб. Сигурна съм, че се радва на закъснялата ти загриженост. — Тя затръшна капака на пералнята. — Какво искаш?

— Може ли да поговорим? Насаме. — Холи ги изгледа огорчено, но излезе от стаята.

Елизабет се облегна на кухненската маса и скръсти ръце.

— Какво има?

Чейс си пое дълбоко дъх.

— Исках да ти кажа, че… — той се спря за миг. — През цялото време беше права. За мен.

Тя го погледна объркано; след това на лицето й се изписа триумфиращо изражение.

— Честно казано, въобще не очаквах да чуя от теб точно това! Еди Чейс най-накрая да си признае, че е сбъркал, че не е идеален! Трябва да се обадя на татко. Сигурна съм, че с удоволствие ще чуе твоите…

— Елизабет. — Твърдостта в гласа му и използването на пълното й име я накараха да спре по средата на изречението. — Един човек умря.

— Какво? — Триумфът в очите й угасна и те се разшириха от шока. — О, господи! Не… Не е Нина, нали?

— Не — каза Чейс, изпитвайки дълбок срам и вина заради облекчението, което му донесе тази кратка дума. — Не е Нина. Някой друг, когото също много обичах и тя… тя умря заради мен.

— Как?

— Няма значение. Но щеше още да е жива, ако не я бях замесил. И това ме накара да осъзная, че си била права — за това, че обръщам гръб и бягам, вместо… вместо да приема факта, че съм изгубил някого — каза той, като признанието му причини почти физическа болка. — Но този път не можех да си тръгна. Трябваше да отида при двама души, приятели, — и трябваше да им кажа, че дъщеря им е мъртва. И че за това съм виновен аз.

— О, господи — меко рече Елизабет. — Съжалявам.

— Няма за какво ти да съжаляваш — през цялото време си била права. Наистина избягах, когато мама умря. Но досега просто не можех да го призная. И… по дяволите! — Той се обърна и удари с юмруци по масата. — Тръгнах си веднага след погребението и се записах в армията без дори да се обърна назад и те оставих сама да се оправяш с всичко, с татко, да зарежеш ученето… Господи, нищо чудно, че ме мразиш.

— Не те мразя, Еди — каза Елизабет, като прекоси стаята и отиде до него. Тя колебливо вдигна ръка и я положи върху неговата. — Ти си ми брат. Това не означава, че одобрявам нещата, които си свършил… но никога не съм те мразила.

— Добре, но аз така или иначе обърках живота ти, нали? Ти беше умницата в семейството, канеше се да учиш в университета, а трябваше да се откажеш от всичко, за да се оправяш с нещата у дома…

— Ако животът ми се беше развил по друг начин — каза твърдо Елизабет, — нямаше да имам Холи. А нея не бих заменила за нищо на света. — Тя го стисна за ръката. — Съжалявам за приятелката ти, Еди. Знам, че се чувстваш виновен за това — но човек винаги чувства вина, когато някой близък си отиде. Същото се случи и с мен, когато мама умря, въпреки че не можех да направя нищо, за да променя нещата. Тя беше болна от рак, как да се справиш с това?

— Но аз не се чувствах виновен — възпротиви се Чейс. — Просто си тръгнах и се записах в армията, защото без мама в тази къща аз вече не виждах никаква причина да оставам тук. Бях твърде зает с тренировки, за да почувствам вина. Скрих се от нея. Но този път не мога да се крия. Трябваше да се изправя срещу нея.

— А това боли.

Той се засмя горчиво.

— Да, мамка му, адски боли.

— Еди — каза меко тя, — в това няма нищо лошо. Знам, че през всичките тези години си бил един корав, безстрашен супер войник, но освен това си и човешко същество, ти си все още малкият ми брат. През цялото време тези чувства са били в теб, но ти просто си ги потискал. Щеше да е тревожно ако нямаше какво да потискаш, ако наистина не ти пукаше. Но аз знам, че ти не си такъв човек.

Той не знаеше какво да каже. Вместо това се изправи мълчаливо, размишлявайки върху думите й.

— Разговаря ли с Нина за това? — попита Елизабет.

— Не — въздъхна Чейс. — Аз не… Не знам какво да й кажа.

— Просто й кажи как се чувстваш. Тя заслужава да го знае. Нали ще се жениш за нея — тя трябва да познава истинската същност на съпруга си.

— Ами ако изгубя и нея? — каза Чейс. — Ако и нея не успея да защитя? Няма да го понеса, няма да се справя!

Тя отново стисна ръката му.

— Еди, не знам какво си мислиш, но работата ти не е да защитаваш всички.

— Напротив — настоя той. — Това ми е работата.

— Ти ще бъдеш съпруг на Нина. Не неин бодигард. Знаеш много добре, че трябва да й кажеш всичко това.

— Знам, знам — призна Чейс. — Но въпреки това ми е трудно. Не съм много добър в тези неща.

— Справяш се доста добре… — Имаше лека хумористична нотка в гласа й, безмълвно разбирателство между роднини. — … Като се има предвид, че все пак за пръв път говориш за чувствата си.

— Все трябва да ме клъвнеш, а? — сопна й се Чейс, но в неговия глас също се промъкна шеговита нотка.

— Това е някакъв напредък. Може би трябва да се обадиш на татко.

— Това вече не е смешно.

— Да, някак си предчувствах, че така ще стане. — Тя пусна ръката му. — Но определено трябва да говориш с Нина.

— Ще го направя — отвърна той. — Просто ми трябва малко време, за да обмисля какво точно да й кажа.

— В такъв случай поне се разположи удобно. Хайде де, върви оттатък и се настанявай. — Тя кимна с глава към вратата. — Ще ти направя чай.

Най-накрая Чейс успя да изобрази някаква усмивка.

— Благодаря ти… Елизабет.

След двайсетина минути бързо ходене Нина, Мичъл и Клоуи стигнаха в подножието на Хълма. Въпреки че щяха да минат по възможно най-лесния път до кулата на върха, Нина осъзна, че той е доста стръмен. Още по-стръмната алтернативна пътека по северния склон беше по-подходяща за кози, отколкото за хора.

Или за крави. Тя с изненада забеляза няколко черно-бели кравички да бродят по терасите, преживяйки трева.

— Много по-лесно, отколкото да я косят — каза й Клоуи. — Просто като вървите, внимавайте да не… опа!

— Пфу! — изпръхтя Нина и повдигна крак от пресните кравешки изпражнения.

— … Стъпите в някоя фъшкия — завърши изречението си Клоуи. — Съжалявам. Въпреки че би трябвало да носи късмет.

Нина избърса обувката си в тревата.

— Странно, нещо не се чувствам късметлийка.

След като почисти обувката си колкото можа, те продължиха да се изкачват по хълма.

— Тази пътека част от лабиринта ли е?

Клоуи поклати глава и посочи към една от терасите пред тях.

— Не, но все още се забелязва от къде е минавала — поне по-голямата й част. Някои части са ерозирали до такава степен, че вече са неизползваеми. Ако все пак решите да тръгнете по нея, ще ви отнеме повече от четири часа да стигнете до върха. — Тя се обърна към Нина. — Лабиринтът на Гластънбъри няма никаква връзка с крал Артур — или поне аз не знам за такава. Просто от любопитство ли питате или…

Нина спря да върви.

— Може би има някаква връзка, но още не сме сигурни. Точно затова ни трябва мнението на експерт. — Тя извади няколко фотографии. — Какво виждате тук?

Клоуи проучи първата снимка, близък план на един от символите на лабиринта, гравиран върху острието, което бяха намерили в Сирия.

— Прилича на първоначалната пътека… — Тя погледна към следващата снимка. — Както и тази. А това какво е? — попита тя, като посочи снимката на цялото острие.

Нина си пое дълбоко дъх.

— Ние смятаме, че това е Калибърн.

— Шегувате се! — ахна Клоуи. Тя очакваше потвърждение, но не го получи. — Не се шегувате? О, боже, наистина не се шегувате!

— Не, не се шегуваме — увери я Нина.

Клоуи бързо прехвърли останалите снимки.

— Ако на ваше място беше някой друг, нямаше да му повярвам. Но вие наистина ли вярвате, че това е Калибърн?

— Доколкото сме запознати. Но причината да сме тук е следната… — Тя млъкна и се огледа. Въпреки че на хълма имаше и други хора, всичките бяха на достатъчно разстояние от тях. — Смятаме, че тези символи всъщност сочат към нещо, скрито тук.

Клоуи се ококори.

— Нещо ли?

— Или някой. Крал Артур. — Клоуи тихо изписка от вълнение. — Има вероятност гробницата на Артур да се намира някъде тук, под Хълма. Проблемът е, че не знаем къде.

— Но вие сте директор на Агенцията за световно наследство, можете да се сдобиете с каквото оборудване си пожелаете! — възкликна Клоуи и очите й грейнаха при тази мисъл. — Пълно радарно оборудване, дори гравиметричен…

— За съжаление тук факторът време играе важна роля — намеси се Мичъл. — Не мога да навлизам в подробности заради причини, свързани със сигурността, но ако гробницата се намира тук, и двете правителства се съгласиха, че трябва да го намерим възможно най-бързо.

— Ние вярваме, че вие сте точният човек, който ще ни помогне да го намерим — каза Нина на Клоуи. — Смятате ли, че ще можете?

— Ами… Аз съм поласкана — заекна Клоуи и отново се изчерви. — Но не знам. Искам да кажа, че познавам Хълма много добре, но… — Тя отново прегледа снимките. — Но аз не знам дали ще успея да ви помогна, освен ако не ми дадете някакви точни данни, от които да започна. Това е част от лабиринта на Гластънбъри, да, но къде го намерихте? Как намирането на Калибърн ще ни отведе до гробницата на Артур?

— Ами… сложно е за обяснение — каза Нина. — Меко казано. Но казано накратко, според нас тези символи са гравирани върху Калибърн от монасите в Гластънбъри като карта към гробницата на Артур — истинската гробница, а не онази, която са изкопали през 1191, за да я показват на хората. В нея са скрили Артур и Гуиневир, както и Екскалибур.

— Екскалибур? — Челюстта на Клоуи увисна от изненада. — Господи боже! Това ще бъде страхотно откритие! — Челото й внезапно се набръчка от тревога. — Ако го откриете, нали… Нали ще споменете, че съм ви помогнала?

Нина й се усмихна успокояващо.

— Разбира се, че заслугата ви ще бъде спомената. Но важното е първо да го намерим. — Тя посочи към един от символите на най-горната снимка. — Според нас от значение са тези точки, маркирани върху лабиринта, но не знаем какво точно представляват.

Клоуи проучи снимката, сбърчила вежди.

— Като се има предвид, че истинският лабиринт е изкривен заради формата на Хълма, то най-близката от тези точки ще бъде… на третата тераса. Ето там! — Тя тръгна покрай една тясна, буренясала тераса, Нина и Мичъл тръгнаха след нея. Изведнъж тя се спря. — Ама разбира се!

— Какво има? — попита Нина и се приближи към нея.

— Това е маркер! — До крака на Клоуи се забелязваше най-обикновено парче скала, заровено наполовина в земята. — Наслагали са ги, за да могат хората, които минавали през лабиринта, да знаят още колко им остава. Сега повечето от тях липсват, но има няколко останали.

— Значи гробницата се намира под някой от тях? — попита Мичъл.

— Възможно е — каза Нина, — но под кой? При всеки символ са маркирани различни камъни. Освен това ни липсва символът от върха на острието. — Тя взе снимките от Клоуи и ги подреди в ръка като ветрило от карти. — Колко такива маркери е имало първоначално?

— Никой не знае със сигурност — отвърна Клоуи, — но най-вероятно около трийсет.

Броят на камъните, маркирани върху различните символи на лабиринта като че ли потвърждаваше това. Нина отново прегледа снимките. Всеки символ съдържаше различен брой камъни, в различни позиции, но определено между тях имаше пресечни точки. Някои камъни се появяваха на повече от един лабиринт, а от тях някои се срещаха по-често от останалите…

— Трябва ми лист и химикал — каза тя, осенена от една идея.

Клоуи порови в малката си раница.

— Когато отивам някъде, винаги се подготвям добре — каза тя, като измъкна един термос, голям сандвич с шунка и яйце, увит в найлонова торбичка, и най-накрая тетрадка и химикал. — Заповядай.

Нина взе химикала и тетрадката.

— Какво си намислила? — попита Мичъл.

— Че можем да стесним терена за търсене дори и да не разполагаме с достатъчна информация за точното му местонахождение. — Тя нарисува едно голямо копие на лабиринта на една страница, след което нанесе местоположенията на маркерите от символа на първата снимка. — Така, това е първият. Сега да нанесем втория…

Тя нанесе камъните от всички снимки поред върху рисунката на лабиринта. Отне й няколко минути, но постепенно следите, оставени от монасите, започнаха да се изясняват. Във всички лабиринти се повтаряха само три камъка.

Нина погледна крайния резултат — рисунката вече се беше превърнала в карта.

— Обзалагам се, че липсващото парче от меча ще има само един от тези маркери — каза тя, като ги загради с линия. — Точно тук се намира гробницата, така ще намерим входа. Може да изглежда просто като декорация, но ако знаете какво означава, тя ще ви отведе право до входа!

Клоуи се взря в рисунката.

— Знам как да намерим тези точки, но на нито една от тях вече няма камъни. Ако там наистина има вход, няма да е лесно да го открием — всяка година хиляди хора преминават през лабиринта, но никой не е открил нещо толкова голямо.

— Да, но те не са знаели къде да търсят, нали? — рече Мичъл. — Къде се намира най-близкият?

Нина подаде тетрадката на Клоуи. Тя я завъртя, за да наложи очертанията на грубата карта върху Хълма.

— Петата тераса на западната страна. От тук. — И тя ги поведе по пътеката нагоре по хълма.

Щом стигнаха терасата, Клоуи ги поведе покрай стръмния склон.

— Някъде тук трябва да е — каза най-накрая тя, като се спря. Над тях се виждаше само кулата на Свети Михаил, която се извисяваше на върха на Хълма. На мястото не се забелязваше нищо необичайно, само трева и заешки дупки.

— Нищо не виждам — оплака се Мичъл.

— Ако има нещо, то ще бъде закопано. Ето, опитай с това. — Клоуи отново отвори раницата си и измъкна от нея шепа стоманени колчета за разпъване на палатка, всяко с дължина от около осем инча, и подаде по едно на Нина и Мичъл. — Поразровете терена.

Нина клекна и заби клина в земята. Тя беше доста твърда и се наложи да приложи доста сила, за да го забие колкото се може по-дълбоко.

— Ами тук няма нищо — каза тя, като го измъкна навън и опита пак на няколко фута встрани. Мичъл разбра идеята й и се включи в операцията, последван от Клоуи.

След половин час търсене резултатът бяха само камъни: със сигурност нищо, което можеше да се определи като вход.

— Дотук с тази идея — въздъхна Мичъл.

— Има още две места — напомни му Нина.

Следващото се намираше на шестата тераса и гледаше на северозапад. Този път се оказаха в полезрението на повечето туристи и привлякоха доста любопитни погледи, докато забиваха клиновете в земята. Но отново не откриха нищо.

— Третия път е на късмет — обяви с надежда Клоуи, като отново прегледа картата. — Така, последното място се намира на… първата тераса, от югоизточната страна. Боя се, че трябва да слезем пак до долу и да заобиколим хълма от другата страна.

Нина погледна към слънцето, което упорито се снижаваше към хоризонта на запад.

— Ще ни стигне ли времето да идем дотам?

— Би трябвало, въпреки че няма да разполагаме с много време за търсене преди да се стъмни. Между другото, къде сте отседнали?

— В Лондон — отвърна Мичъл.

Тя го изгледа ужасена.

— И смятате да изминете целия път обратно до там? О, я стига, едва ли ще стигнете преди полунощ! Аз живея в Шептън Малит, само на десет минути път от тук. Можете да останете у дома, имам свободна стая. И диван — обърна се тя към Мичъл. Той въобще не изглеждаше доволен от перспективата.

— Сигурна ли сте? — попита Нина.

— Разбира се, няма проблем. Пък и колко често ми се случва да ми гостува откривателката на Атлантида? За мен ще бъде чест.

— В такъв случай приемаме. Нали така, Джак? — Той изсумтя неопределено.

— Прекрасно! По-добре да тръгваме.

Скритата от слънцето югоизточна страна на Хълма беше по-студена и по-злокобна. Кулата на върха въобще не се виждаше от тук, дори самият Гластънбъри беше скрит от погледа им, което засилваше усещането за изолация. Гласовете на туристите се изгубиха; освен чуруликането на птиците в далечината, единственият признак на живот беше една самотна крава в полето под тях, която не обръщаше абсолютно никакво внимание на посетителите.

— Точно тук е трябвало да бъде последният маркер — заяви Клоуи, като се консултира с картата.

Нина огледа хълма. Не забеляза никаква разлика от двете предишни места, които бяха претърсили.

— Ако гробницата въобще се намира тук, трябва да е някъде наблизо. — Тя извади стоманения клин и го заби в земята. Останалите я последваха.

Изминаха десет минути, двайсет, но те не намираха нищо необичайно. Небето над Хълма постепенно придоби розов оттенък, който премина в ярко оранжево, когато слънцето приближи хоризонта. Поредните пет минути. Нищо.

Тогава изведнъж…

Клинът на Нина се удари в нещо само на четири инча под земята.

В първия миг тя не реагира. И преди бе намирала камъни. Просто извади клина и го заби отново на шест инча от предишното място. Ако се беше натъкнала на камък, сега щеше да го пропусне.

Но клинът отново се спря. На четири инча дълбочина.

Тя се премести още малко и опита отново. Четири инча. Нина удари малко по-силно и чу тихият звук от удряне на метал в камък.

— Хей, хора — каза тя, като възбудата й постепенно се засилваше. — Елате насам.

— Какво има? — попита Мичъл, след като двамата с Клоуи се приближиха.

— Нещо доста голямо. Може да е просто скала, но ми се струва твърде равно. Хайде да разберем колко е голямо.

Те започнаха да се отдалечават един от друг, като ритмично забиваха клиновете в почвата. При всеки удар те се спираха на четири инча дълбочина, докато не покриха терен с ширина над четири фута. Проверката по дължина разкри, че онова, което лежеше под краката им, бе също толкова дълго.

Квадрат.

— Няма начин това да се окаже естествено образувание — промърмори Нина, оглеждайки дупките, които маркираха краищата на обекта.

Клоуи измъкна една сгъваема градинарска лопатка от раницата си.

— Нека опитам. — Тя коленичи на земята и изгреба няколко лопатки пръст от центъра на квадрата, като с увеличаването на дълбочината действаше все по-внимателно. Върхът на лопатката задра в камък. Двете с Нина се спогледаха и започнаха да разширяват дупката, като изтребваха пръстта с голи ръце.

Онова, което лежеше под нея, определено беше човешко творение, гладко и плоско. Но не това накара сърцето на Нина да се разтупти. Причината беше думата, изсечена в камъка.

„МЕРЛИН“.

Клоуи седна на земята, зашеметена.

— Дявол да го вземе!

Нина разчисти още малко пръст и разкри още думи на латински.

— Гневът на Мерлин? — преведе тя със скептичен глас. След това грабна лопатката от ръката на Клоуи и започна да разширява дупката. — Не, чакайте. Това е част от изречение. „… Гневът на Мерлин ще порази…“. — Продължи да разкопава трескаво. — „… Ще порази онези, които видят лицето му. Знаещите истината ще открият…“. — Тя замълча, смаяна.

— Какво? — попита Мичъл. — Какво пише там?

Нина го погледна със страхопочитание в очите.

— „Знаещите истината ще открият гробницата на Артур“. — Тя постави дланите си върху древната каменна плоча, все още неспособна да повярва какво е открила. — Тя съществува. Наистина съществува.

Нина скръсти ръце.

— Не, наистина, и хапка не мога да хапна повече.

— Сигурна ли си? — попита Клоуи. Тя побутна чинията към гостенката си. — Още едно парченце кейк?

— Не, благодаря.

— Малко сладолед? Шоколадови бонбони? Сиренки?

— Не, благодаря! — Принудени да прекратят по-нататъшните разкопки заради липсата на светлина, те отново зариха плочата с пръст и се прибраха в къщата на Клоуи с намерението да се върнат на Хълма на следващата сутрин. Нина погледна към вратата на кухнята, откъдето се чуваше Мичъл, който говореше по телефона си. Беше казал на двете жени, че трябва да се обади, въпреки че Нина го заподозря в опит да се отърве от непрекъснатите опити на Клоуи да им предлага все повече храна.

Клоуи погледна с надежда към последното парче кейк.

— Надявам се, че нямаш нищо против…

— О, не, заповядай!

Мичъл влезе в стаята точно, когато Клоуи прехвърляше парчето в чинията си.

— О, свърши ли? Жалко.

— Можеш да вземеш това парче, ако искаш — предложи Клоуи. — Или малко сладолед? Сиренки?

— Не, благодаря.

— На кого се обади? — попита Нина и в този миг телефонът й иззвъня. — О, извинете ме. — Тя го извади от джоба си и видя номера на Чейс, изписан на екрана. Значи най-накрая се беше прежалил да й се обади! — Еди?

— Здравей, скъпа. — Гласът му все още звучеше печално, но поне вече не беше ядосан. — Добре ли си?

— Да, добре съм. А ти?

— По-добре от преди. Виж какво, трябва да ти кажа нещо, но искам да ти го кажа лично. Всеки момент ще хвана влака за Лондон.

— За Лондон ли? Чакай малко, а сега къде си?

— В Борнмът. Трябваше да говоря и с Лизи. Все още ли си в хотела?

— Не, аз съм в… Съмърсет.

Пауза.

— Къде?

— Дойдох в Гластънбъри.

— Какво?

— Чуй ме, намерихме нещо! Под Хълма на Гластънбъри има нещо. Смятаме, че това е гробницата на Артур — намерихме входа!

Още една дълга пауза. След това:

— По дяволите, Нина! — Гласът му бе достатъчно силен, за да го чуят и другите в стаята. — Нали ти казах да не ходиш!

— Да, а аз ти казах, да не ми казваш какво да правя, Еди! Имаме работа за вършене, забрави ли — да намерим Екскалибур? Е, ние се занимавахме точно с това.

— Ние? И Джак ли е там?

— Да, Джак е тук — сопна му се Нина. Тя ги погледна. Смутената Клоуи разглеждаше с напрегнат интерес стенния часовник, докато Мичъл я гледаше с любопитство. — За бога, Еди. Затова ли се държиш толкова собственически, когато той е наоколо? Все едно си царят на положението!

Той сумтя ядосано известно време.

— Виж какво, просто се върни в Лондон, чу ли? Трябва да поговорим.

— Ще трябва да изчака до утре. Тази нощ оставам тук.

— С Джак?

Нина раздразнено стисна зъби.

— Да, Еди, с Джак.

— Край. Идвам при вас. Лизи, трябва ми колата ти. — Нина чу как Елизабет му казва, че в никакъв случай няма да му я даде. — Добре тогава, ще си хвана такси! Къде се намирате?

— Еди, не ставай смешен — виж какво, нямам никакво намерение да говоря с теб, докато не спреш да се държиш като дете! Разбра ли? Ще говорим утре, като се вземеш в ръце. — Тя натисна бутона за прекъсване на връзката, преди Чейс да успее да каже нещо. — Аггрррх!

— Аз, ъъъ, ще заредя чиниите в миялната машина — припряно рече Клоуи, и бързо разчисти масата. Скри се в кухнята, като остави Нина и Мичъл сами.

— По дяволите! — Нина замахна с телефона към масата, но си спомни, че е гост тук, затова се задоволи да удари с него по бедрото си. — Бях забравила до каква степен е способен да ме ядоса. Понякога се чудя какво, за бога, намирам в него.

— Предполагам, че противоположностите се привличат — каза Мичъл. Той протегна ръка и успокояващо я потупа по рамото.

— Да, но на моменти той е прекалено противоположен! За бога, аз съм сгодена за този мъж, но едва ли имаме нещо общо! Понякога се притеснявам, че… — Гласът й секна.

— Какво?

— Не би трябвало да говоря за това. Проблемът си е мой, няма нищо общо с теб. Може би дори не искаш да ме слушаш.

Той я погледна съчувствено.

— Може би ще успея да ти помогна.

Нина сбърчи лице.

— Знам ли, просто… Притеснявам се, че може би сме твърде различни! — избъбри тя и признанието й донесе едновременно облекчение и вина.

— Смяташ, че ако се ожените, бракът ви няма да потръгне?

— Точно така! Еди вече е бил женен и… Е, може би това не е най-подходящия пример за провален брак, но двамата със София поне бяха от една държава.

— Разговаряла ли си с него за това?

— Да, бе! — изсмя се Нина. — За да говори за чувствата си, без да си прави глупави шеги с тях, Еди трябва да се намира пред очите на смъртта. — Тя изръмжа раздразнено. — Какво да правя сега! Ти премина ли през такива колебания преди да се ожениш?

— Боя се, че не — отвърна Мичъл. — И двамата смятахме, че си подхождаме идеално. Наивността на младостта, предполагам.

— Страхотно, наистина имах нужда от напомняне, че вече официално не съм млада. — Но в думите й се усещаше веселие. — Господи, понякога направо ме влудява. Защо не може да е малко по…

— Като теб?

— Точно така! Е, не съвсем, би било нередно и нарцистично от моя страна да го искам. — Мичъл се засмя; след няколко секунди Нина се присъедини към смеха му. — Но е имало моменти, в които ми се е искало да е малко по-малко… като Еди.

Мичъл премести стола си към нея и я погледна в очите.

— И малко повече… като доктор?

Нина отново се засмя и го погледна разбиращо.

— Еди беше прав за теб. Ти наистина флиртуваш.

— Този път ме хвана — отвърна Мичъл, като притисна ръка към сърцето си в жест на фалшиво покаяние. — Признавам, че това е един от недостатъците ми. Но единственото нещо, което има значение, е дали флиртувам добре?

Тя се усмихна, наслаждавайки се на вниманието му.

— Трябва да призная, че… никак не е зле.

— Има ли нужда от подобрение?

— Ммм… може би.

— В такъв случай трябва да продължа да се упражнявам. — Той се усмихна и се наведе към нея…

Клоуи влезе във всекидневната, като леко се сепна, виждайки гостите си да седят много по-близо един до друг, отколкото ги беше оставила. Нина примигна и се отдръпна назад.

— Миялната машина е заредена — обяви Клоуи с малко по-висок от обичайното глас. — Сега ще ви извадя чаршафи.

— Благодаря — отвърна Нина. — Няма да е зле да дадеш едно допълнително одеяло на Джак — нали не искаме да настине на дивана.

— Ех, какво да се прави — въздъхна Мичъл, — с практика всичко се постига.

17

Ранното утринно слънце озари югоизточния склон на Хълма на Гластънбъри. От дупката в земята и каменната плоча на дъното й нямаше и следа — само рохкава пръст и закривения край на едно стоманено колче, който стърчеше над почвата.

— Пристигнахме — каза Клоуи, като посочи към него. Тя остави оборудването си на земята.

Мичъл я гледаше със съмнение, докато тя огради мястото на разкопките с дървени колчета и опъна между тях раирана в червено и бяло лента.

— Има ли някаква полза от това?

— Намираме се в Англия — отвърна Клоуи с усмивка. — Никога не подценявай силата на раираната лента в опита си да държиш хората настрана. Освен това… — Тя измъкна едно електриковозелено елече. — Нищо не прави един човек по-незабележим от работната униформа!

Мичъл не изглеждаше съвсем убеден, но си замълча. Вместо това остави на земята черното си сакче.

— Обадих се в посолството, за да се сдобия с малко оборудване — обясни той, като дръпна ципа и показа на Нина два големи войнишки фенера и две уоки-токита.

— О, ето на кого си се обадил снощи — каза Нина.

— Да, исках да съм подготвен. Не знаем какво има вътре.

— Ако изобщо има нещо вътре. — Първоначалният ентусиазъм на Нина се беше стопил през нощта и в мислите й се въртеше само скарването с Чейс.

С помощта на лопатките, които Клоуи беше донесла, те успяха сравнително бързо да разчистят цялата каменна плоча. Нина използва четка, за да почисти пръстта от изсечените букви. Целият надпис беше на латински и продължаваше няколко реда.

— „Знайте, че под тази плоча лежи гробницата на Артур, крал на британците, и неговата втора кралица Гуиневир“ — прочете Нина. — „Само онези, които познават историята на Артур и легендата за Артур, ще достигнат до него, за да изразят почитта си. Преминете през лабиринта, за да се изправите пред изпитанието на Нивиен…“. Нивиен ли? — попита тя Клоуи.

— Едно от вероятните имена на Дамата от езерото — отвърна британката.

— Добре. „… Изпитанието на Нивиен, която ще задържи недостойните в своите владения, и пред гнева на Мерлин, който поразява само онези, които видят лицето му. Онези, които знаят истината, ще намерят гроба на Артур; онези, които не я знаят…“. Мили боже.

— Какво има? — попита Мичъл.

— „… Никога няма да напуснат това място“. Да, това не звучи добре. Като че ли монасите са заложили няколко капана.

— Но гробницата е на стотици години — възрази Мичъл. — Едва ли капаните все още ще работят след толкова много време.

— Така си мислиш ти! — отвърна Нина със сарказъм, роден от болезнения й опит.

— Това може би обяснява една стара легенда — каза Клоуи. — Говори се, че група от трийсет монаси влязла в тунелите, които открили под Хълма, и само трима от тях оживели.

Нина примигна.

— Ох, не ми харесват тези приказки — каза тя, но взе лопатата и продължи да копае.

Щом разчистиха пръстта около каменната плоча, Нина и Мичъл внимателно измъкнаха изпод нея камъните, на които лежеше, и леко я повдигнаха, като разкриха…

— Мили боже! — възкликна Нина. — Я ела да видиш!

Отдолу се показа тунел, тесен, но проходим, който се спускаше под Хълма. На един от камъните под плочата беше гравиран друг надпис на латински. Нина веднага разчете римските цифри.

— 1191 — каза тя. — Същата година, когато монасите от Гластънбъри твърдят, че са намерили гробницата на Артур в земите на абатството. Но това е истинската гробница… истинското съкровище.

Мичъл светна с фенерче в тунела.

— Тези подпори ми изглеждат доста несигурни.

Докато входът на гробницата беше направен от камък, подпорите на тунела бяха от дърво, вградено в стените от глина и пясъчник, и бяха капитулирали пред гниенето и влагата, просмуквала се от векове в земята.

Нина взе другото фенерче и погледна сама.

— Нали досега са издържали — каза тя, като се надяваше, че думите й няма да подействат като проклятие. Бързо докосна огърлицата си за късмет. — Стига някой да не ги ритне, всичко ще бъде наред.

— Не съм толкова сигурна — каза нервно Клоуи. — Мисля, че предпочитам да изчакам тук, да удържам фронта. Нали нямате нищо против?

Нина й се усмихна успокояващо, докато взимаше жълтата каска от раницата на Клоуи.

— Сигурно ще постъпиш най-правилно. Но ние трябва да проверим тунела колкото се може по-бързо, така че…

Мичъл измъкна втората каска, след което извади едното уоки-токи и го подаде на Клоуи.

— Нали знаеш как се използва? — Тя кимна с глава. — Чудесно. Ще ти разказваме с подробности какво намираме долу.

— Късмет! — пожела им тя, докато двамата събраха оборудването си и се спуснаха надолу по тунела.

— Благодаря, но се надявам да нямаме нужда от него — отвърна Нина.

Първото нещо, с което се сблъска, когато навлезе в тунела, беше миризмата, задушливата, просмукваща се във всичко воня на гнили растения. Клоуи беше казала, че целият район някога е бил блато, и тук определено миришеше така. Второто нещо беше, че въпреки своята теснота, тунелът очевидно не беше направен набързо. Той беше внимателно и усърдно издълбан в Хълма, стените му бяха гладки, а дървените подпори — поставени на равни интервали. Въпреки че беше скрита, монасите се бяха постарали да направят гробницата достойна за своя крал.

Зад нея, приведен ниско, Мичъл вдигна радиостанцията към устните си.

— Проба, проба. Доктор Лам, чувате ли ме?

— Високо и ясно — дойде отговорът. — Как ви се струва досега?

— С една дума ли? Смрадливо.

Нина се усмихна на съвсем ненаучния му отговор, след което се съсредоточи върху тунела, който лежеше пред нея. Достигнаха до подножието на хълма.

— Вече става по-равно. — Тя се спря, когато забеляза, че пътеката пред нея се разклонява. — Ха така…

— Какво има? — попита Мичъл.

— Навлизаме в лабиринта. — На стената на пътеката, която завиваше наляво, тя забеляза малка табела с гравиран надпис. — Подай ми радиото. — Мичъл се подчини. — Клоуи? Мисля, че имаме нужда от твоето експертно мнение. Пред нас има два пътя — левият е маркиран с плочка, на която пише „Моргана“.

— Известна като Моргана ле Фей — отвърна Клоуи по другото уоки-токи. — Според легендата това е сестрата на Артур. Какво пише на другия тунел?

— Нищо, и като че ли никога не е имало табела. По стената не се забелязват дупки, където би могла да стои, преди да падне. Какво мислиш?

— Не съм сигурна — каза Клоуи. — Само по себе си нищо не значи.

Нина освети и двата тунела с фенерчето. Изглеждаха й еднакви и свиваха рязко след няколко крачки.

— Май ще трябва сами да проверим накъде водят. — Тя погледна назад към Мичъл. — По морганиния, или не?

Той сви рамене.

— Не питай мен. Това е в твоята област.

— Да, знаех си, че всичко ще стовариш върху мен. Добре… Моргана — реши тя, като обърна глава към левия тунел.

Върху глинения под се беше образувала локва. Нина прецапа през нея и стигна до първия завой. Недалеч напред тунелът отново завиваше. Тук земята беше по-суха, въпреки че стените и дървените подпори имаха същия влажен блясък, както и в останалата част от тунела. Тя забави крачка, притеснена от нещо. Защо тук нямаше локви?

Мичъл се блъсна в нея.

— Какво има?

— Не съм сигурна, просто… — Тя поклати глава. — Да видим къде ще ни отведе.

Тя пристъпи напред — и подът се срина под краката й.

Тя залитна напред и изпищя, размаха ръце и фенерчето й излетя, като освети, падайки, дълбока тъмна дупка.

Мичъл я сграбчи и рязко я дръпна към себе си миг преди да полети в нея.

— По дяволите! — изпъшка тя и се подпря на Мичъл, а сърцето й щеше да изхвръкне от гърдите.

— Добре ли си?

Нина си пое дълбоко дъх, като се опита да се успокои.

— Така мисля. По дяволите! — Тя погледна предпазливо в дупката и видя как е била измамена. Една тънка дървена плоча беше захлупила дупката и върху нея бе посипан тънък слой пръст, за да се слее с пода. Нужна беше само една стъпка, за да хлътне и да падне в пълна с вода дупка, от чието дъно стърчаха набити остри колове.

— Гадничко — отбеляза Мичъл.

— Помогни ми да я премина — каза Нина, след като възвърна самообладание.

— Сигурна ли си? Ако има и друга…

— Трябва да видим докъде стига този тунел. — Дупката беше широка около четири фута, преминаването беше затруднено от ниския таван, но Мичъл и Нина успяха да прехвърлят една греда над нея. Той й подхвърли своето фенерче и тя надникна зад ъгъла. — Добре, сигурно онзи монах, на когото му е хрумнала тази идея, сега си умира от смях. Тунелът свършва тук.

Мичъл й помогна да се върне по гредата.

— Какво означава това?

— Означава — каза Нина, като извади уоки-токито, — че ни трябва някой, който знае разликите между историята и легендата за Артур. — Тя натисна бутона за разговор. — Клоуи?

— Тук съм, Нина — отвърна весело Клоуи, без да има представа какво се беше случило току-що под земята. — Намерихте ли нещо?

— Може и така да се каже. Мисля, че знам какво означават надписите в началото на тунела. Те са част от историята и легендата и ще ни отведат до гробницата. Маршрутът, маркиран с Моргана… да речем, че не се оказа чак толкова добър. Предполагам, че на всеки кръстопът ще откриваме името на някой или нещо, свързано с Артур. Онези, които са свързани с историята, показват правилния маршрут, а другите, които са свързани с мита… да кажем, че не искаме да следваме техния път.

— Ще видя какво мога да направя, но линията между историята и легендата за Артур се преплитат.

— Просто дай най-доброто от себе си.

— Мислиш ли, че си права? — попита Мичъл.

— Ако не съм, ще се наложи да ме издърпваш от много дупки.

Те се върнаха до първия кръстопът и поеха по немаркирания тунел, като Нина внимателно проверяваше пода при всяка крачка. Той си оставаше твърд. Въпреки това тя напредваше предпазливо по криволичещия тунел, докато пред нея не изникна нов кръстопът.

— Така, Клоуи — каза тя. — Оказах се права, тук има нова табела.

— Какво пише на нея?

Нина я освети с фенерчето и прочете:

— Бедивер.

— О, сър Бедивер си е съвсем истински — обяви Клоуи. Гласът й вече звучеше доста различно, колкото по-дълбоко навлизаха под Хълма, толкова по-силни ставаха смущенията. — Ако не друго, той поне се среща много по-често в разни исторически източници от самия Артур. В най-старите уелски източници е наричан Бедвир и…

— Изглежда, трябва да тръгнем наляво — рече Нина на Мичъл, докато Клоуи продължаваше да бърбори. Те навлязоха в следващия тунел. Освен пода, Нина започна внимателно да проверява стените и тавана. Опитът я беше научил, че строителите на капани рядко използваха едни и същи номера два пъти.

Но теорията й като че ли издържа проверката и те продължиха да навлизат дълбоко под земята, докато стигнаха до следващия кръстопът.

— Клоуи, отново е твой ред. Този път пише Бадон.

— Битката при Бадон — отвърна веднага Клоуи. — Най-великата победа на Артур над саксонците. Или в края на пети век, или в началото на шести — срещаните дати са различни, но това определено е историческо събитие.

— Значи избираме Бадон — каза Нина и тръгна надясно.

Те продължиха да се придвижват предпазливо из лабиринта, като се спираха на всеки кръстопът, за да се допитат до Клоуи. Връзката непрекъснато се влошаваше, съскането на статичните смущения на моменти напълно заглушаваше гласа й. Но те все още можеха да се възползват от съветите й: според монасите от Гластънбъри Лохолт, синът на Артур, е бил историческа фигура, докато рицарите на Артур сър Карадок и Брон, Краля на рибарите, са се считали за митологични герои. Нина и Мичъл продължиха напред. Колкото по-навътре влизаха, толкова по-застоял ставаше въздухът.

— Аах! — изпищя Нина, когато зави зад ъгъла и отстъпи изненадано назад — беше се озовала лице в лице с някой, когото в началото помисли за жена. Когато първоначалният шок отмина, тя видя, че това всъщност е статуя, слаба, грациозна фигура, която стоеше на ръба на воден басейн. Богатата на желязо почва бе придала кален ръждивокафяв цвят на водата. Залата, в която се намираше, беше по-голяма от тунелите, и басейнът я запълваше изцяло.

— Това сигурно е Нивиен, Дамата от езерото — каза Нина. Тя извади фотоапарата си и направи няколко снимки; дори и да не успееха да продължат напред, тя все пак щеше да има нещо, което да проучва, когато се върне на повърхността.

— Не е кой знае какво езеро. — Мичъл нави ръкавите си и потопи ръка в тъмните води. Беше очевидно, че е доста дълбоко. Той избърса ръцете си в дрехите и насочи фенерчето към другата страна на басейна. — Я виж тук.

На слабата светлина Нина видя входовете на два тунела, които се подаваха над водата, и още една каменна плоча над левия отвор. Но Мичъл нямаше предвид това. Той насочи лъча на фенера към водата. Малки мехурчета се издигаха към повърхността и се пръсваха при допира с въздуха.

— Риба? — попита с надежда тя.

— Газ — отвърна Мичъл. — Затова проклетото място мирише така — цялото е запълнено с блатен газ!

— Сигурно сме стигнали нивото на водата — осъзна Нина. Съмърсетските блата сигурно са били пресушени на повърхността, но земята под тях все още беше просмукана с вода и натрупаните разлагащи се растения произвеждаха отвратителен страничен продукт — метан. Дали монасите са били наясно с това или беше просто съвпадение?

Тя каза на Мичъл да освети статуята. Нивиен беше протегнала едната си ръка, подканяйки ги да навлязат във водата, но Нина не бързаше да го направи.

— Това сигурно е изпитанието на Нивиен. Но какво ли трябва да направим?

— Мисля, че ще трябва да се намокрим — изръмжа Мичъл, като посочи с ръка към двата тунела от другата страна.

— Какво пише на камъка? — Нина присви очи в опит да разчете дребните букви. — Прилича ми на… Ана. — Тя включи радиостанцията, за да опише залата и плочката на Клоуи; връзката вече беше толкова лоша, че едва успяваше да чуе гласа й.

— Ана е сестрата на Артур — успя да чуе през непрекъснатите смущения. — Но не съм сигурна доколко е историческа фигура. Смята се, че тя е майката на сър Гауейн, но според ранните уелски източници — онези, в които се споменава Бедивер — майка на Гауейн е една жена на име Гуиър. Ана може да е другото име на същата личност, но…

— Значи не знаеш със сигурност дали е истинска, или митологична личност? — попита Нина.

— Боя се, че не.

Нина отпусна бутона на радиостанцията и промърмори:

— Чудесно… — след което го натисна отново. — Кое смяташ за по-вероятно? Възможно ли е наистина да е съществувала?

— Вероятно. И на други места са я споменавали, но източниците са от по-късни години.

— След 1191?

— Не, но някои от тях са от началото на 12 век, включително Джефри от Монмът — а по отношение на историческата правда бих сложила Джефри в един екип с Монти Пайтън!

Нина и Мичъл си размениха усмивки при сравнението.

— Дали намирането на гробницата може да предаде допълнителна тежест на някое от мненията? Очевидно в мита за Артур има някаква истина.

Клоуи се замисли.

— Предполагам, че е по-вероятно Ана наистина да е била сестра на Артур, но все още не мога да бъда сигурна. Монасите от Гластънбъри са били склонни да послъгват за различни аспекти на легендата, за да печелят повече, затова не можем да се доверяваме изцяло на техните думи.

— Те са били готови и да убиват — каза Нина. — Клоуи, имам усещането, че изпитанието на Нивиен е на живот и смърт. Избери погрешния тунел и няма да стигнеш до другия му край, преди да ти свърши въздуха.

— Може би трябва да се върнете — предложи Клоуи. — И да изчакате, докато си намерите водолазна екипировка.

— Не можем да чакаме — настоя Мичъл. — Ако Екскалибур е тук, трябва да го намерим колкото се може по-бързо — колкото по-дълго чакаме, толкова по-вероятно е хората на Васюкович да открият гробницата въз основа на изследванията на Руст.

Нина въздъхна.

— Да, страхувах се, че точно това ще кажеш. — Тя отново заговори на Клоуи. — Можеш ли да ни дадеш поне нещо?

— Боя се, че ще трябва сами да решавате. Съжалявам.

— Добре, благодаря. — Нина навъсено прекъсна връзката. — И така, какво мислиш? Първата от сестрите на Артур, с която се сблъскахме, се оказа мит — смяташ ли, че тази тук е истинска?

— Не питай мен, ти си историкът — каза Мичъл. — Изборът е твой.

— Защо накрая винаги аз решавам? — проплака Нина.

Мичъл сви устни.

— Защо ли си спомням за една червенокоса жена, която настояваше да бъде ръководител на операцията…

— Знаеш ли, надявах се, да не си спомниш за това. — Нина погледна плочката и се намръщи. — Добре. Ана или е била сестра на крал Артур, или не. Успокой се. — Тя затвори очи и започна да прехвърля през ума си всяко късче информация, свързано с обекта, което можеше да си спомни. — Бих казала… че е била.

— Научно предположение?

— Само второто — призна тя. — И така, как ще го направим?

— Ще съблечем всичко, което може да ни повлече надолу — каза Мичъл, като започна да съблича якето си. — Палтото ти, обувките, пуловера.

Нина се сепна.

— Ъъъ… не нося кой знае какво под този пуловер.

— Не носиш ли сутиен?

— Нося, разбира се! Но е малко, нали се сещаш, тънък.

Мичъл се съблече гол до кръста. После подаде ризата си на Нина.

— Какво?

— Нищо — каза бързо Нина, като се опитваше да не изглежда твърде впечатлена от голото му, мускулесто тяло.

Той се ухили.

— Различен ли съм от Еди?

— Той е доста по-набит. И малко по-космат. О, боже, спирам да приказвам!

Мичъл се засмя и се обърна с гръб към нея, докато тя събличаше пуловера и обличаше ризата му.

— Остави всичко ценно тук — портмоне, часовник, всичко. Фенерчето се държи добре под вода. Фотоапаратът ти водонепроницаем ли е?

Нина кимна, докато събуваше обувките си, след което колебливо топна пръст във водата.

— О, по дяволите, студена е!

— Това не е нищо — обяви Мичъл, влизайки във водата с фенерче в ръка. — Влизал съм в Атлантика посред зима. На това му се вика студено! Хайде, ще ти помогна.

— Ох… — С голяма неохота Нина го хвана за ръката и влезе във водата. Беше точно толкова студено, колкото беше очаквала. — По дяволите…

— След миг ще се почувстваш по-добре. — Той се оттласна от брега и заплува към тунелите. — Значи Ана. Сигурна ли си?

— Не. — Тя го последва. Краката й не стигаха до дъното на басейна, и при мисълта за неясната дълбочина отдолу я връхлетя паника, която тя едва потисна с усилие на волята. Ами ако тунелите свършваха под водата?

— Можеш да изчакаш тук, докато отида да проверя — предложи Мичъл. — Ако е правилният тунел, няма да е кой знае колко дълъг. Монасите също е трябвало да плуват през него, а подозирам, че въобще не са били във върхова физическа форма.

— Но ако се окаже грешният тунел, може да се нуждаеш от помощ, за да излезеш. Трябва да останем заедно. — Нина млъкна и се намръщи. — Хм. Наистина ли току-що доброволно предложих да плувам в тъмен тунел, на чийто край може би ме чака смъртта?

— Аз ще те пазя — увери я Мичъл. После й подаде фенерчето. — Дръж го в едната ръка, а с другата се хвани за колана ми. Аз ще те тегля напред. Довери ми се — добави той, като видя изражението й. — Ако не си добър плувец, не стигаш далеч във флота.

— Значи в общи линии няма да ти пускам задника?

— Ще го преживея. Готова ли си?

— Не. — Но въпреки това се хвана за колана му.

— Така. Сега се опитай да поемеш колкото се може повече кислород. — Той си пое няколко пъти дълбоко дъх, Нина направи същото. — Готова ли си?

Тя поклати глава, казвайки му „не“ през стиснати устни. Мичъл отново се усмихна…

И се гмурна.

Заплува към тунела, влачейки Нина след себе си. Тя беше затворила очи и единственото, което чуваше, беше ритмичното „ссст“ при всяко негово разсичане на водата с ръце, докато напредваше през непрогледните води. Не беше излъгал за уменията си на плувец; въпреки че риташе с всички сили, тя пак не успяваше да издържа на темпото му и продължаваше да се влачи отзад като багаж.

Мичъл промени посоката, завивайки наляво и леко надолу. Когато тунелът зави, фенерчето й се удари в стена. Още няколко замаха и той се спря, преди да завие отново, продължавайки по пътя напред.

Натискът в гърдите на Нина започна да се засилва. Изчисли, че бяха изминали трийсет секунди от влизането им в тунела. Не беше сигурна още колко дълго ще успее да задържи дъха си; веднъж беше издържала повече от минута, но това беше преди много време, когато беше още малка…

Мичъл изглежда започваше да се забавя, защото натискът на водата върху лицето й намаля. Още един завой, отново гмурване по-надълбоко. Това не беше добре. Тя искаше да излезе нагоре. Вече бяха приближили минутата, сигурна беше. Дробовете й започнаха да парят…

Мичъл спря внезапно и Нина се блъсна в него. Тя протегна ръка, за да се задържи някъде и усети стена. Усещаше го как се върти във водата и търси завой.

Мамка му! Ами ако беше направила погрешния избор, ако тунелът нямаше изход и онези, които не различаваха мита от историята просто се удавяха тук?

Въздухът се опита да се промъкне през гърлото й, но тя го преглътна обратно, тялото й започна да се гърчи. Мичъл го усети. Той заплува надясно, после наляво, търсейки на сляпо пътя напред.

Съскащ звук, не във водата, а в ушите й — сърцето й заби по-бързо, опитвайки се да изтегли малкото кислород, останал в дробовете й. Тя отново се блъсна в Мичъл. Повече от минута — тя вече едва издържаше, камо ли да измине целия път на обратно в тъмнината.

Той помръдна. Не нагоре или обратно към входа, а надолу, дълбоко в мрачните води. Нина искаше да се възпротиви, но единственото, което можеше да направи, е да се държи за колана му, докато съскането в ушите й премина в рев…

Мичъл отново смени посоката — и започна да се изкачва.

Маховете му станаха по-резки, не толкова ритмични, по-трескави. Нина усети как издигащият се тунел се стеснява, крайниците й се удряха в стените, докато двамата се издигаха нагоре към фаталния край или…

Въздух!

Мичъл изскочи на повърхността и веднага сграбчи Нина за ръката, за да я издърпа нагоре. Тя зина, за да си поеме дъх…

И се закашля. Въздухът въобще не беше чист.

Камерата, в която бяха попаднали, беше пълна с газ.

18

Когато стигна до Хълма на Гластънбъри, Чейс вече беше много ядосан. След като така и не успя да убеди Елизабет да му даде колата си, той беше принуден да хване влака от Борнмът, монотонно пътуване, по време на което бе принуден да направи две прекачвания, а на всичкото отгоре Гластънбъри се намираше на почти десет мили от най-близката гара и за финал той трябваше да плаща и скъпото такси.

Раздразнението му се засили, щом веднага след пристигането си осъзна, че дори не знае къде е Нина. Най-вероятно някъде под хълма, но когато го зърна със собствените си очи, той се изненада, че хълмът е доста по-голям, отколкото бе представен в пътния атлас на Елизабет. Подбирайки внимателно пътя си през полето, минирано от преминаващите крави, той започна да обикаля странното терасовидно възвишение, докато не забеляза нещо на второто ниво. Подмина още две крави, докато се изкачваше нагоре и се озова пред пълничка русокоса жена, която седеше на земята, в оградено с раирана лента място. Щом го забеляза, тя спря да яде сандвича си и го погледна със съмнение.

— Здрасти — каза Чейс. — Дали случайно не сте виждали една американска археоложка наоколо? Около метър и седемдесет, червенокоса, голяма досадница?

Жената се изправи.

— А вие да не би случайно да сте Еди?

— Случайно съм — отвърна Чейс. Нямаше никаква следа от Нина или Мичъл — но дупката, която жената пазеше, му даде много добра представа къде могат да бъдат. Раздразнението му се засили. Нина тотално го беше пренебрегнала. Отново.

— Здрасти. Аз съм Клоуи, Клоуи Лам. Доктор Клоуи Лам. — Тя протегна ръка.

Чейс се ръкува с нея.

— Еди Чейс — представи се учтиво и погледна в дупката.

— Тя е вътре, нали?

— Да, заедно с Джак.

— О, с Джак значи. Чудесно.

Клоуи смутено погледна встрани — не желаеше да се замесва в каквито и да било лични спорове.

— Да, те направиха някои много интересни открития. Но от известно време не съм говорила с тях. Нямаме връзка. — Тя му показа уоки-токито.

— И защо?

— Ами тя каза, че са стигнали до наводнен тунел и смятат да го преплуват.

— Там долу е наводнено? Ох, мамка му! — Клоуи се стресна от ругатнята му, но той не й обърна никакво внимание. Забеляза фенерчето сред купчината вещи, струпани край дупката и го взе. — Човек да не посмее да я заведе някъде!

— Ъъъ, Еди? Господин Чейс? — каза нервно Клоуи, докато той се спускаше в дупката. — Вие също трябва да внимавате. Там долу има капани.

— Капани ли?

— Да, изглежда са били направени, за да спират хората, които са поемали по грешния път към изпитанието на Нивиен…

— Чакайте малко, какво казахте? — избъбри Чейс. — Това място е пълно с капани, има някакво изпитание, а вие не сте ги чували от сума ти време? Мили боже! Вече може да са мъртви!

— Съжалявам, съжалявам! — проплака Клоуи. — Въобще не се сетих за това, Нина като че ли знаеше какво прави!

— Да, обикновено е така — докато не започнат експлозиите!

— Наистина съжалявам — повтори Клоуи още по-уплашено.

Чейс си пое дълбоко дъх.

— Всичко е наред, вината не е ваша. — Той освети дупката с фенерчето. — Само ми кажете как да ги настигна.

Раздиран от суха кашлица, Мичъл излезе от водата, влачейки Нина подире си. Земята беше мека и кална и жвакаше под краката им.

Фенерчето беше оцеляло след подводната им одисея и все още светеше. Лъчът му освети друга камера, по-малка от онази в другия край на тунела — с огромно каменно лице, изсечено в задната й стена.

— Мерлин — досети се Нина.

Гневът на Мерлин ще порази онези, които видят лицето му…

Но тя беше видяла лицето му, което беше изкривено в подигравателна усмивка. И поне досега не се беше случило нищо.

Все още кашляйки, тя се запрепъва към каменното лице, краката й затъваха в лепкавата кал. Миризмата на метан се засилваше, при всяка нейна стъпка от разлагащата се мръсотия се вдигаше облак газ.

— Леле, тук мирише на подводница, след като в столовата е бил сервиран боб — изхриптя Мичъл зад гърба й. — Това трябва да е Мерлин, нали? А къде е гневът му?

— Не знам. — Нина използва фенерчето, за да огледа камерата. На едната й стена забеляза каменна врата, плътно затворена.

И видя на пода нещо, полузаровено в лепкавата кал…

— Това да не е череп? — попита Мичъл, като забеляза безцветния обект.

— Стой там и не мърдай — заповяда Нина. Тя внимателно прекоси стаята, като се опитваше да не размърдва много кишата под краката си. Обектът наистина се оказа череп, покрит със сажди и само няколко късчета почерняла плът, изгнила с времето. От калта край него стърчаха други кости.

Включително ръка, която стискаше нещо. Парче дърво.

Тя се обърна към Мичъл.

— Знам какъв е гневът на Мерлин. И той е гениален по един садистичен начин.

Мичъл огледа камерата.

— В безопасност ли сме?

— Би трябвало. Но ако бяхме дошли тук преди два века, досега да сме мъртви. — Тя вдигна фенерчето. — Тази цялата стая е един голям капан. С изключение на електрическото фенерче всякакъв друг вид осветление ще изчезне при плуването, нали?

— Така мисля.

— Тогава да речем, че си достатъчно умен, за да си подсигуриш допълнителна факла, която си запазил суха. Какво ще направиш веднага, щом излезеш от водата?

— Ще я запаля… — отвърна Мичъл, който веднага се досети.

— Точно така. Ще я запалиш и ще получиш огън. В стая, пълна с метан. Буум! — Тя разпери ръце, имитирайки експлозия. — Последното нещо, което виждали, преди да бъдат опечени живи, е лицето на Мерлин, точно както пише на плочата при входа.

— Тези хитреци, монасите — каза Мичъл почти с възхищение. Той се приближи до вратата и посочи към основата на едната от каменните колони, които я ограждаха. В нея беше издълбана пролука, от която стърчеше дървен клин. Нина провери другата колона и откри същото нещо. — Да ги дръпнем ли?

— Чакай малко. Нека първо да проверим дали случайно Мерлин няма някой помощник на гнева му. — Тя опипа клиновете, за да провери дали не са минирани с кремъци. — Добре, нека да опитаме.

Мичъл хвана първия клин и дръпна. За няколко секунди не се случи нищо, след което мокрото дърво внезапно се измъкна. Вратата леко хлътна от неговата страна. Нина си пое дълбоко дъх, пожела си да не го беше правила, и силно дръпна втория клин. Отне й малко повече време, но най-накрая го измъкна.

Вратата падна на пода, разплисквайки на всички страни кал и мръсна вода. Те отскочиха встрани, когато заля краката им.

Разнесе се силен тропот.

— Мамка му! — извика Мичъл. — Сега ще се взриви!

— Не, почакай! — Нина насочи фенерчето към дупката, през която бяха влезли. — Оттича се! — Пенейки се и бълбукайки, водата наистина изчезваше пред очите им. През току-що отворената врата нахлу въздух. Миризмата на блатен газ вече не беше толкова силна. — Газът също се разнася. Сигурно са решили, че щом си успял да стигнеш до тук, няма да е зле да улеснят пътя ти за навън.

Мичъл погледна подозрително през вратата.

— Значи до гробницата се стига от тук? До Екскалибур се стига от тук?

— Скоро ще разберем. — Нина извади фотоапарата си, за да снима каменния Мерлин.

— Хей, хей! — извика Мичъл. — Проблясък, искрица, забрави ли?

— Фотоапаратът ми е водонепроницаем, така че светкавицата също трябва да е запечатана. Всичко ще бъде наред. — Тя натисна бутона, за да му докаже, че е права, въпреки че за миг почувства безпокойство.

— Чакай… О, боже! — Мичъл примигна при проблясъка на светкавицата, но камерата не избухна в пламъци. — Добре, съгласна ли си повече да не правиш така? Според мен това си беше глупав риск.

— О, не започвай и ти, моля те — каза Нина, прескочи падналата врата и влезе в прохода зад нея. — И ти си същият като Еди!

Чакащата при входа разтревожена Клоуи се огледа и забеляза една група, която се приближаваше бързо към нейните заграждения. Нещо във външния им вид — облеклото им, прическата, дори цветът на кожата, — веднага й подсказа, че са чужденци. Източноевропейци, може би? Руснаци?

Откъдето и да идваха, бяха доста. Тя преброи девет души: осем мъже и една жена, чиято разрошена коса беше боядисана в ярко розово със зеленикав оттенък.

Те се спряха до бариерата й.

— Здравейте — каза Клоуи учтиво. Сигурно заради светлоотразяващото елече бяха решили, че е някакъв гид или нещо такова. — Мога ли да ви помогна?

Единият от мъжете, най-възрастният, пристъпи напред, опирайки се в лентата. Широката му уста напомни на Клоуи за жаба.

— Да, надявам се, че можете — каза той със силен акцент. Със сигурност беше руснак. — Търсим Екскалибур.

Клоуи се разтревожи. Мичъл беше пределно ясен, когато й обясни, че Екскалибур е свързан по някакъв начин с националната сигурност — и по тази причина се пази в тайна. Тя се усмихна учтиво.

— О, боя се, че сте дошли на грешното място. Предполага се, че гробницата на крал Артур е открита в абатството, в селото. Ако Екскалибур съществува, той трябва да е там. — Тя махна с ръка в посока към Гластънбъри, който се намираше зад хълма.

Мъжът отново пристъпи напред и опъна още повече лентата…

— Не — каза тихо той. Тревогата на Клоуи прерасна в страх, когато осъзна, че придружителите му са обградили лентата и блокират пътя й навън. Той продължи да напира напред и погледна към тунела, преди отново да вдигне поглед към Клоуи. — Аз съм убеден, че това е правилното място.

Нина зави още веднъж и се озова пред входа към гробницата на крал Артур.

За разлика от пръстта и дървото в тунела, стените тук бяха от камък, а таванът бе подсилен, за да издържи тежестта на Хълма, който се издигаше над правоъгълната камера. Приликата с архитектурата на абатството беше очевидна, продукт на една и съща епоха, дори на едни и същи ръце. Стените бяха покрити с текстове на латински, един бърз поглед й показа, че всичките са посветени на историята на Артур, истински паметник на легендарния крал на Британия.

Вече не легендарен, помисли си тя. Руст се оказа прав — Артур беше истински.

Но ако това беше гробницата му, то тогава…

— А къде е самият той? — зачуди се Мичъл на глас, довършвайки мисълта й. Нямаше ковчези или надгробни камъни, камерата беше празна. — Да не би някой да ни е изпреварил?

— Не — отвърна Нина, като се приближи към средата на стаята. Въпреки че беше празна, на пода имаше нещо. Нарисувана фигура — кръг, разделен на отделни сегменти, като до външния ръб на всяка част се забелязваше дупка с размера на монета. А в центъра, герб…

— Няма начин — рече Мичъл. — Нали Клоуи каза, че Кръглата маса не е съществувала?

Сегментите бяха тринайсет — а в дупката на най-отдалечения от входа бе пъхната бронзова фигурка с височина около шест инча, която стърчеше над пода като тапа. Нина я освети с фенера. Кралска фигура, която носеше меч и щит, а върху пода около краката й се забелязваше надпис.

„АРТУР“.

— Това е крал Артур — прошепна тя. Предназначението на останалите дупки се изясни щом тя насочи светлината на фенера към единия от ъглите на камерата. В малка ниша с каменни рафтове бяха наредени още фигурки. Тя се приближи към нея. Всяка фигурка се оказа на рицар от Кръглата маса, познатите имена бяха гравирани в краката им. Бедивер, Ланселот, Гауейн, Галахад, Тристан, Борс… Общо дванайсет рицари, по един за всяка дупка в пода.

Мичъл проучи задната стена на камерата, която силно напомняше на каменната врата, която блокираше изхода от изпълнената с газ камера.

— Струва ми се, че това може да се отвори. Може би зад нея има друга зала.

— Това е пъзел — осъзна Нина. Тя внимателно повдигна фигурата на Ланселот от мястото й и видя, че тя също е положена в отвор: под основата се подаде метална ос с квадратна изпъкналост в единия край. — Ключ. Според мен от нас се иска да поставим рицарите на правилните им места край Кръглата маса.

— Това като че ли е от областта на Клоуи.

— Може би не. — Нина застана в центъра на кръга, като се опитваше да си припомни всичко, свързано с Артур, което беше прочела през последните дни. — Ланселот е бил буквално дясната ръка на Артур; винаги е сядал от дясната му страна. — Тя посочи съответната дупка. — А мястото от ляво на Артур е било наричано „Опасното място“. То винаги оставало празно — пазели го за рицаря, който ще открие Светия Граал — и който накрая се оказал Галахад.

— Значи двама намерени, остават десет. Какво ще кажеш за останалите?

— Ще трябва сами да решим — отвърна Нина, втренчена в очакващите я рицари.

Тя прекоси стаята и коленичи пред кръга. Въпреки че Кръглата маса е била израз на равноправието, без изразено лидерско място, каквото има на правоъгълната маса, всъщност където и да седнел Артур, той изпълнявал тази роля. Останалите рицари може би също са се съобразявали с това, че Бедивер и Ланселот традиционно се смятали за най-близките другари на Артур.

Но знанията й всъщност не й помогнаха особено. Ако Ланселот седеше вдясно от Артур, дали Бедивер е седял от неговата дясна страна, или е седял отляво на „опасното място“? Ами останалите рицари? Дори да знаеше местата на Ланселот и Галахад, тя бързо пресметна на ум, че й оставаха над три милиона възможни комбинации за останалите десет рицари. Предвид преживяното досега в гробницата, тя заподозря, че ще има право само на един опит да отвори вратата.

Освен това Клоуи беше споменала, че Кръглата маса е просто измислица на поетите романтици от дванайсети век. Може и да грешеше, може би идеята е била разработена въз основа на действителни по-ранни източници… Нина се поколеба.

— Онези, които не я знаят, никога няма да напуснат това място… — прошепна тя, спомняйки си надписа върху каменната плоча на входа.

— Проблем ли има? — попита Мичъл.

— Да. Съществуват над три милиона възможни комбинации, но според мен ще имаме право само на един опит.

— Може би не. — Мичъл се приближи към кръга, носейки фигурите на Ланселот и Галахад. Той й показа ключовете.

— Виждаш ли? Проверих останалите, всичките са такива. Няма начин някакви си средновековни монаси да могат да направят толкова прецизни ключалки. Дори няма значение в кои дупки се поставят, всички ключове са еднакви — просто трябва да са на мястото си.

Нина го погледна несигурно.

— Сигурен ли си, че искаш да поемеш този риск?

— Точно ти ли ще говориш за рискове? — прогърмя познат глас зад гърбовете им.

— Еди! — извика Нина и скочи на крака. Чейс влизаше в камерата, панталоните му бяха мокри и изкаляни.

Чейс на свой ред огледа облеклото й, най-вече мократа риза на Мичъл, преди да стрелне с подозрителен поглед голия до кръста агент на DARPA.

— Какво става тук?

— Опитваме се да отключим гробницата…

— Не, има предвид какво сте се разхвърляли така? Като че ли съм дошъл точно навреме!

— За бога, Еди! — рече ядосано Нина. — Сериозно ли мислиш, че съм преминала през всичките пълни с капани тунели до гробницата на крал Артур, само за да си намеря уединено място за… — Тя снижи глас, въпреки че Мичъл така или иначе щеше да я чуе. — За секс? За бога, Еди, мислех, че ме познаваш по-добре.

— Да, познавам те. И знаех, че ще слезеш тук, въпреки че ти казах да не го правиш!

Нина кимна надменно.

— Аха, точно така. Знаех си, че точно това е причината за лошото ти настроение. — Зад гърба й Мичъл проучваше дупките на пода, после внимателно постави фигурките от двете страни на Артур и се върна при нишата, за да вземе и останалите ключове.

Чейс скръсти ръце.

— И каква точно е тя?

— Че губиш контрол върху нещата.

— О, така ли? — подсмихна се Чейс.

— Да, така. Еди, не знам колко пъти трябва да го повторя, но онова, което се случи с Мици, не беше по твоя вина, въпреки безбройните опити да обвиняваш себе си. И го компенсираш, като се опитваш да контролираш всичко, което правя — но не това е начинът!

— Не се опитвам да те контролирам — възпротиви се Чейс. — Опитвам се да те защитя! По дяволите, можеше да загинеш тук!

— Но съм жива, нали? — Тя се протегна и го потупа по ръката. — Виж, обичам те и искам да прекарам живота си с теб, наистина. Но няма как да бъдеш с мен всяка минута, всеки ден — вече не си ми бодигард. Не трябва да искам разрешението ти за всичко, което правя. Не става така.

— Ако не съм бил с теб, досега сто пъти да си загинала — напомни й остро Чейс. — Ти не си Индиана Джоунс, не си Лара Крофт, ти си истински човек, който може да бъде наранен. Или убит, пази боже. А аз не искам това да стане — особено заради някаква си проклета, стара, прашна легенда! — завърши той, кимвайки презрително към камерата, в която се намираха.

— Това не е легенда — отвърна гневно Нина, — това е истина, действителна история… — Тя млъкна изведнъж и очите й се разшириха, щом осъзна кое не съответстваше между онова, което й беше разказала Клоуи и онова, което й беше разкрила гробницата, я беше безпокояло досега.

Освен това чу потракването и стърженето на метал в камък зад гърба й…

Тя се завъртя. Мичъл беше наслагал фигурите на рицарите в празните дупки и се протягаше към фигурата на Артур…

— Недей! — извика тя. Мичъл замръзна, протегнал ръка над ключа. Нина го дръпна назад и измъкна фигурата от дупката.

— Добре, какво беше това? — попита той разтревожено и озадачено.

— Това не е входът към гробницата — каза Нина, размахвайки фигурката. — Това е последният капан! Клоуи беше права, Кръглата маса не е съществувала! През 1191 вече е била включена в легендата за Артур — и монасите са се възползвали от това! Това е последния тест за познанията ни върху легендата и историята. Ако Кръглата маса не е съществувала, тогава никой от рицарите на Артур не може да е сядал на нея. Нито пък Артур! — тя задържа бронзовата фигурка пред лицето му. Ключът под краката на краля бе значително по-къс от останалите. — Това е ключът — трябва да го извадиш. Истинската ключалка е някъде другаде.

Мичъл въздъхна тревожно.

— И какво ще стане, ако опитаме фалшивата ключалка?

— Точно каквото казват монасите. „Онези, които знаят истината, ще намерят гроба на Артур. Онези, които не я знаят, никога няма да напуснат това място.“ — Тя вдигна фенерчето нагоре, за да огледа тавана над входа. Над отвора беше застопорена дебела каменна плоча, чието предназначение беше да падне като гилотина и да блокира изхода от камерата. — Ако объркаме пъзела, това нещо пада и ни отрязва от света.

Мичъл я огледа презрително.

— Това може да е било голям проблем преди деветстотин години, но сега имаме крикове и експлозиви.

— А хриле имаш ли? — попита го саркастично Чейс. Нина се обърна и го видя да оглежда една част от стената. Камъкът беше обезцветен, а от тавана се спускаха мътнокафяви и зеленикави струйки. Тя вдигна глава и видя правоъгълен отвор, през който се виждаше само мрак. Нина огледа останалите стени и забеляза по тях същите следи.

— Господи — каза тя. — Не само ще ни затворят. След това камерата ще се наводни. Над тавана сигурно се намира цистерна — тези следи са останали от предишни наводнения.

Лицето на Мичъл вече изразяваше доста по-голямо уважение към строителите на гробницата.

— А къде всъщност се намира истинската ключалка?

— Ето там. — Нина се приближи до нишата, и освети дупките, където бяха наредени фигурките. Онази, в която беше стоял Ланселот, разкриваше малка вдлъбнатина — точно колкото да може да се бръкне с пръст, която съвпадаше идеално с ключа Артур. Тя го пъхна в дупката.

— Сигурна ли си в това? — попита предпазливо Чейс.

Тя му се усмихна.

— Това си е риск… но пресметнат. — След тези думи тя хвана ключа и го завъртя.

Чу се някакво металическо изщракване от вътрешността на рафта, но нищо повече.

— Не стана — каза разочаровано Мичъл.

— Още не съм свършила. Донеси ми всичките фигурки — без Ланселот и Галахад. Еди, помогни му.

— А после ми приказва, че аз се опитвам да я контролирам — рече Чейс, но отиде при Мичъл, за да му помогне да пренесе фигурките.

— Защо без Ланселот и Галахад? — попита Мичъл, когато внесе първата групичка фигурки в нишата.

— Защото всички останали имат някаква историческа основа. Но Ланселот е измислен герой и тъй като Галахад е бил негов син, значи той също не е съществувал.

След като всички фигурки бяха поставени по местата им, Нина отново пъхна ключа Артур в дупката му на рафта. С надеждата, че е също толкова умна, колкото са били монасите от Гластънбъри, тя отново го завъртя.

Още едно слабо изщракване.

Този път цялата ниша потрепери леко, сякаш беше освободено някакво скрито напрежение. Тримата се спогледаха предпазливо и Нина внимателно натисна камъка. Той леко се отмести встрани. Тя натисна по-силно. Отвори се пролука, широка няколко инча, която бързо се разшири, щом Чейс и Мичъл се включиха в натискането. Нишата се отвори навътре и разкри проход към друга камера.

Нина знаеше, че това е последната зала. Те бяха преминали всички изпитания, бяха доказали, че са достойни. Това беше крайната им цел — мястото, където крал Артур бе намерил последен покой.

Тя взе фенерчето и пристъпи вътре. Чейс и Мичъл я последваха.

Стаята беше малка и изненадващо семпла, лишена от надписите, които украсяваха външната камера. Но предметите тук бяха по-щедро украсени. Два големи ковчега от черен камък бяха поставени върху каменни поставки и украсени с ангели от злато и сребро. Върху всеки ковчег имаше по един златен кръст с надпис на латински, обозначаващ кой лежи в него.

Артур, крал на Британия и Гуиневир, неговата кралица.

Те бяха истински. И лежаха тук, погребани под Хълма на Гластънбъри.

И въпреки това Нина не можеше да откъсне очи точно от предмета, който стоеше между двата ковчега. Голяма скала от гранит, изсечена във формата на куб с височина три фута.

Над нея стърчеше дръжката на меч, забит дълбоко в камъка.

Бяха намерили Екскалибур.

19

— Мътните ме взели! — каза Чейс. — Дали това е каквото си мисля?

— Точно това е — каза Нина с изумление. За разлика от богато украсения Калибърн, този меч беше обикновен, почти без орнаменти, единствената му украса бяха преплитащите се змии, гравирани на дръжката — също както я беше описал Руст. Но въпреки това си личеше, че в направата му са били вложени много време и труд, металът на острието беше лъснат до такава степен, че отразяваше като огледало, а дръжката му беше излята така, че да подхожда на захвата на един-единствен човек. — О, боже, горкият Бернд. През всичките тези години се опитваше да го открие, оказа се прав… и сега не може да го види.

Мичъл пристъпи напред, заобиколи Нина и застана между двата ковчега.

— Важното е, че ние го намерихме — и то преди руснаците. — Той коленичи и махна на Нина да приближи фенерчето. Леко раздразнена, тя се подчини. — Погледни метала, колко е гладък. Бяхме прави, това не е обикновена стомана. — Той протегна ръка и го хвана за дръжката.

— Кхъм — прокашля се Нина. — Преди да омажеш всичко с калните си ръце, не може ли поне да документирам откритието ни? — Тя протегна фотоапарата си.

— Разбира се. Извинявай. — Мичъл отстъпи назад, за да може Нина да заснеме стаята и съдържанието й.

— И така — каза Чейс, чиито гняв беше бързо заменен с изненадваща пламенност, — кой от нас ще бъде следващия крал на Британия, а? — Нина го погледна въпросително. — О, стига де! Това е мечът в проклетата скала! Някой трябва да го направи.

— Калибърн е бил мечът в скалата — възрази тя, — не Екскалибур.

— Няма значение, това е мечът на крал Артур. Дори аз знам за историята с единствения бъдещ крал. — Той пристъпи към скалата. — Поне ме снимай с него. Хайде де, да има какво да показваме на внуците.

— От къде ти хрумна това за внуците? Та ние дори не сме определили дата за сватбата!

— Просто ме снимай. — Той застана до камъка и хвана меча за дръжката. Нина завъртя очи и неохотно кимна. — О, да! — Чейс се ухили до ушите и стисна здраво меча. — Аз съм кралят на света!

Нина го снима, докато той пъшкаше и се опитваше да измъкне меча от скалата.

— Господи, какво лице!

— Да, всички мацки го казват — обяви Чейс, като пусна дръжката. Мечът не беше помръднал дори на сантиметър. — Явно не съм направен от кралско тесто. Така си и знаех.

— Ами ти, Джак? — попита Нина. — Искаш ли да се пробваш за трона?

— Повече съм заинтересуван да изнесем това нещо на някое сигурно място — отвърна Мичъл. Въпреки това когато Чейс отстъпи, той протегна ръка към меча. — Но пък кой знае… — Нина го снима, докато се опитваше да измъкне меча — отново безрезултатно. — Изглежда, ще трябва да вземем камъка с нас.

— Мисля, че ще имаме нужда от помощ — каза Чейс. — Колко е голямо това нещо? Ширината му е около един ярд, сигурно тежи повече от тон. — Той погледна към Нина. — Ти няма ли да опиташ?

— Да бе, точно така. Щом вие не можахте, аз едва ли ще успея. — Нина прибра фотоапарата в джоба си и се наведе към гранитния блок, приближавайки фенерчето към острието. — Но беше прав за острието. Това определено не е обикновена стомана. — Тя се наведе още по-наблизо, проучвайки дребните детайли. — Бил е използван като оръжие, по острието има драскотини и нащърбени места — но са много малки. Сигурно е много здраво. — Тя се протегна и хвана Екскалибур за дръжката, за да се изправи…

Острието заблестя с неестествена синя светлина. Нина отскочи уплашено назад — и с лекота издърпа меча от скалата. Изписка изненадано и го изпусна на пода. Блясъкът веднага се изгуби и Екскалибур издрънча на каменния под.

— Какво беше това, по дяволите? — попита Чейс. Единствената светлина идваше от отразения лъч на фенерчето.

— Заприлича ми на излъчването на Черенков[1] — каза Мичъл, като внимателно протегна ръка към Екскалибур, сякаш от него се излъчваше горещина.

Нина отстъпи назад.

— Искаш да кажеш, че това нещо е радиоактивно?

— Край с мечтите за внуци — промърмори Чейс.

— Не виждам причина да е — каза Мичъл. — Но определено се генерира някаква високоенергийна реакция. — Той се наведе напред и докосна меча.

— Хей, полудя ли? — извика Нина. Но нищо не се случи.

Той отдръпна ръката си.

— Опитай ти.

— Предпочитам да не го правя.

— Всичко ще бъде наред. Имам теория за това. — Тя се намръщи още повече, но Мичъл й се усмихна успокояващо. — Довери ми се.

Нина докосна меча с върха на показалеца си. Той отново светна целият, сякаш бе натиснала някакво скрито копче. Когато го отдръпна, светлината веднага изчезна.

Тя отново притисна пръст към него, този път по-силно. Блясъкът отново се появи, като че ли самият метал излъчваше светлина. Тя се взря отблизо и установи, че блясъкът не беше неизменен: по-скоро неуловимо, но непрекъснато се променяше. Тя плъзна пръст по дължината му.

— Дори не е топъл.

Чейс пристъпи напред и също постави пръст върху острието. Блясъкът не се промени. Но когато Нина дръпна ръката си, светлината изчезна веднага.

Тя погледна към Мичъл.

— Добре, Джак. Сподели своята теория.

— Бяхме прави — каза Мичъл, като се взираше в меча. — Това наистина е свръхпроводник и наистина канализира земната енергия. — Той вдигна ръка и посочи тавана на камерата. — Цялото това място, Хълмът на Гластънбъри, сигурно е област, където тази енергия се събира. И по някаква причина когато ти хванеш меча, я фокусираш.

— Защо? Как? И, ъъъ… какво? — Нина притисна ръце към слепоочията си, болезнено объркана. — Какво говориш, по дяволите? Как така го карам да прави каквото и да било?

— Не знам. Но очевидно в теб има нещо, което го кара да реагира по този начин. И каквото и да е то, крал Артур също го е притежавал. Спомняш ли си от легендата как мечът светвал всеки път, когато го вадел от ножницата? Как грейвал със светлината на трийсет факли, нещо такова? Може би тялото ти притежава някакво специфично биоелектрическо поле, същото като неговото, знам ли. Може би ще успеем да го разберем чрез кирлиановата фотография.

— Кирлианова фотография[2]? — изсмя се Нина. — Значи вече навлизаме в сферата на аурите, чакрите и кристалите.

Той посочи към Екскалибур.

— Обясни го ти тогава.

Нина вдигна оръжието, което отново заблестя.

— Но аз не мога, нали? А ти като че ли много бързо намираш обяснение. — Тя вдигна меча към очите си и се взря в острието.

— От известно време DARPA проучва потенциала на земната енергия. Ала това е… да го наречен неочаквано развитие. Но пък отговаря на нашите теории. — Той я погледна замислено. — Генераторът на геоенергия има нужда от свръхпроводник, за да заработи. Екскалибур е свръхпроводник, трябва да е. Но по някаква причина, когато ти го хванеш, той проявява способностите си. Ти го караш директно да канализира енергията, без да се нуждае от антена.

— Но как? Това е просто едно парче метал. — Нина замахна и удари с меча по скалата, за да подкрепи думите си… и той просто разряза камъка, сякаш беше масло. Едно парче с големината на юмрук падна тежко на пода.

— Ох! — Нина отскочи назад. — Какво стана, по дяволите?

— Пъхни го обратно в камъка — предложи Мичъл. Нина го направи и острието с лекота се плъзна на няколко инча дълбочина в гранита. Тя пусна дръжката; блясъкът изчезна и мечът остана да стърчи, забит в каменния блок.

Чейс се опита да го измъкне. Металът заскърца върху камъка, но не помръдна от мястото си.

— Чудно, направо успя да го забиеш в масивна скала.

— Но… — Нина хвана дръжката и синята светлина отново се появи. Успя да измъкне Екскалибур от гранита, без да положи почти никакво усилие.

Тя се обърна към Мичъл, докато Чейс клекна до скалата, за да види отблизо мястото, където беше повредила камъка.

— Добре, ако имаш някаква друга теория, аз много, много искам да я чуя.

— Всъщност имам — но тя може да почака. Дай ми меча. — Тя му го подаде внимателно. Щом го пусна, блясъкът изчезна. — За това дойдохме тук. За проучване на останалото можеш да доведеш цял археологически екип, но мечът трябва да бъде отнесен в DARPA за анализ колкото се може по-бързо. — Мичъл внимателно прокара пръст по острието и подсвирна с възхищение. — Хора, все пак успяхме… Ти успя, Нина. Намери Екскалибур. Поздравления!

— Благодаря — отвърна Нина. Тя се приближи до входа към основната камера. — Но какво ще кажете сега да се махаме от тук и да се преоблечем в сухи дрехи, а?

— Да, в нещо секси — разнесе се глас с руски акцент.

Нина замръзна. В камерата стоеше Захар, дългокосият мъж, когото Чейс беше изхвърлил през прозореца в замъка Щаумберг. До него стоеше широкоплещест бандит с обръсната глава и грозен белег на гърлото, който стигаше от едното ухо до другото. И двамата бяха въоръжени, гологлавият с пистолет, а Захар с компактен картечен пистолет МР-5К.

— Здравей отново, секси лейди — каза Захар с крива усмивка и приглади косата си с ръка. — Ела тук. Ти също, Джак. — Той погледна край Нина и махна с пистолета си към Мичъл да я последва.

Нина се осмели да погледне през рамо към погребалната камера. Чейс се беше отместил в мига, когато чу гласовете на новодошлите, и сега се криеше зад ковчега на Артур. Но руснаците щяха да го открият скоро.

За щастие те се интересуваха повече от това, което Мичъл държеше в ръцете си.

— Добре, намерил си меча.

Мичъл го вдигна и се приготви за битка.

— Искаш ли реванш, Захар?

Руснакът отново се усмихна и поклати глава.

— Не мисля. Освен това веднъж вече те победих. А сега го остави на земята и върви ей там. — Той кимна към задната стена.

Мичъл неохотно остави Екскалибур на пода и двамата с Нина се отдалечиха. Тя отново хвърли бърз поглед към гробницата. Чейс не се виждаше никакъв — и като че ли руснаците мислеха, че вътре са само двамата с Мичъл.

— Вътре има много по-ценни неща от меча — каза тя на Захар, като махна към прохода. — Това е гробницата на крал Артур — и е пълна със съкровища. Ако ни пуснеш — твои са. Всичките.

— Съкровища ли? — каза Захар. Той погледна към входа, разочарован от онова, което видя вътре. — Няма никакви съкровища.

— В ковчезите са. Всичкото кралско злато и бижута на Артур.

Двамата руснаци се спогледаха.

— Застанете до стената — каза Захар, като отново насочи автомата си към Нина и Мичъл. Той кимна на другия мъж. — Орловски?

Гологлавият изръмжа, отиде до входа на гробницата, надникна вътре и видя двата ковчега. Погледна към Захар и влезе вътре…

Ръката на Чейс се появи иззад ъгъла и заби в лицето на Орловски отрязаното парче камък, засипвайки пода със зъби. Руснакът изрева и падна назад, оплисквайки стените с кръв от разбитата си уста. Пистолетът излетя от ръката му и се плъзна по каменния под.

Захар изпъшка изненадано, завъртя се и стреля с автомата си към входа миг, след като Чейс отскочи встрани, за да се прикрие. Стрелбата отекна оглушително в тясното пространство. Нина изпищя и притисна длани към ушите си, а Мичъл се хвърли към Захар. Той го забеляза и насочи пистолета си към него, без да сваля пръст от спусъка. Куршумите се забиха в стената и от нея се разхвърчаха парченца скала. Нина се наведе тъкмо навреме, на стената зад гърба й се появиха вдлъбнатини от куршуми.

Мичъл сграбчи ръката на Захар, която държеше пистолета, точно преди оръжието да опре в лицето му. Захар изръмжа и стреля. От дулото бълвна огън и опърли слепоочието на Мичъл. Американецът изкриви лице от болка. Захар изтръгна пистолета от захвата му и се прицели в главата на Мичъл…

Единственото, което се чу, беше сухо изщракване. Пълнителят беше празен.

Чейс чу звука и се втурна в камерата, прескачайки падналия руснак.

— Нина, бягай!

— А Джак? — извика тя, забелязвайки Мичъл, който се бореше със Захар. Празният пистолет падна на пода до съборените фигурки на Ланселот и Галахад.

— Махай се от тук! — той я бутна към изхода, след което се включи в борбата, която се водеше в средата на стаята.

Стиснал едното си око, Мичъл не успяваше да реагира достатъчно бързо, за да блокира Захар, който се завъртя около него и заби лакът в слепоочието му. Мичъл залитна назад, Захар не пропусна да се възползва от предимството си и го ритна в стомаха. Мичъл се блъсна в стената и се свлече на пода, останал без дъх.

Захар се усмихна триумфално и се обърна към Чейс.

Който замахна с меча към главата му, с намерението да я разцепи надве…

Ръцете на руснака се стрелнаха нагоре с впечатляваща бързина и дланите му се заключиха около острието точно преди да се забие в челото му. От ръба на меча се процеди капка кръв. За миг двамата мъже останаха неподвижни, вперили очи един в друг.

След което Захар помръдна.

Чейс очакваше ритника, но въпреки това не успя да го избегне. Захар се завъртя и замахна с крак, подсичайки нозете му. Чейс залитна и се приземи в центъра на нарисуваната Кръгла маса. Падайки, изпусна Екскалибур — и за свой ужас осъзна, че Захар все още го държи в окървавените си ръце.

Захар подхвърли меча във въздуха, сграбчи го за дръжката и го вдигна над главата си. Наведе поглед към Чейс, готов да го забие с всичка сила в стомаха на англичанина…

Кървава дупка цъфна на лявото му рамо.

Залата екна при гръмкия изстрел от пистолета на Орловски — който се оказа в ръцете на Нина. Захар се завъртя, Екскалибур излетя от ръката му и се приземи на пода в другия край на стаята. Той притисна ръка към раната си и залитна назад… спъвайки се във фигурката на Ланселот.

Ключът се завъртя.

Изпод пода се разнесе скърцане на метал и някакъв древен механизъм, поставен в очакване още през дванайсети век, най-после се задейства.

— Ох, мамка му! — промърмори Чейс.

Нина вдигна глава към тавана, от най-близкия отвор повя вятър — водата, която само след миг щеше да залее камерата, изтласкваше въздуха от тръбите. Но точно зад нея се разнесе друг, още по-ужасяващ звук — грамадната каменна врата на входа започна бавно да се спуска.

— Да се махаме! — извика тя. Мичъл се изправяше от пода, Екскалибур се намираше недалеч от него, а Чейс все още лежеше по гръб в средата на камерата…

От дупките с ужасна сила бликна мръсна кафява вода, която повлече Орловски и го блъсна в стената. Захар цопна на пода и извика от болка. Леденият поток блъсна Чейс от всички страни едновременно, напълни устата и носа му с вода и той се опита да се изправи, кашляйки и плюейки.

Единствено Мичъл, притиснат към стената, успя да се изправи. Той се приближи, залитайки, към Екскалибур, и измъкна мокрия меч от калната каша.

Бушуващият поток се втурна покрай краката на Нина, като я блъсна към вратата и изтръгна пистолета от ръката й. Той изчезна в бурната вода. Каменната врата продължаваше да се спуска, до пода оставаха пет фута… Тя се пъхна под нея и се озова в коридора.

— Еди! Джак!

Мичъл се придвижваше край стената, а водата продължаваше да се покачва.

— Нина, махай се от тук!

— Никъде не отивам без Еди!

Блъскан от бурните води, полузаслепен от пръските в очите му, Чейс се изправи на четири крака и вдигна глава над водата. Но помещението се пълнеше с ужасяваща скорост.

И щеше да се напълни още по-бързо, щом вратата се затвореше окончателно…

Мичъл стигна до изхода. Още три фута до пълното затваряне. Той се хвърли на пода и се претърколи под вратата.

— Еди!

Паниката в гласа на Нина подейства като инжекция с адреналин на Чейс, който се отърси от вцепенението, причинено от студената вода. Той видя изхода, който вече се беше стеснил едва до два фута, плочата почти допираше повърхността на водата.

Последен шанс…

Чейс скочи на крака и веднага се гмурна напред, като се приземи по корем на няколко фута от вратата, понесен от водата, която изтичаше през непрекъснато стесняващия се отвор. Докато се промушваше през него, петите му се удариха в долния й ръб. През гръмотевичния шум на водата той чу последния ужасен писък на Захар, след което и двата звука рязко се изгубиха, когато каменната врата се затвори с трясък.

Водният поток веднага намаля до ручейче, водата постепенно се изтичаше от коридора. Чейс седеше задъхан на пода, а от него се стичаше кална вода.

— Еди, добре ли си? — попита Нина, помагайки му да се изправи.

— Мили боже! — изплю той, бършейки лицето си с ръце. — Каква е тая връзка между теб и местата със смъртоносни капани? Добре стреляш, обаче. Ако не го беше улучила в рамото, той щеше да ме убие.

— Целех се в главата му.

Чейс повдигна вежда.

— Наистина ли?

— Ами… не — призна си тя. — Просто реших, че ще прозвучи добре. Всъщност просто стрелях в неговата посока. — Той се усмихна и я стисна за раменете.

Мичъл се облегна задъхан на стената.

— По дяволите, на косъм бяхме. — Той протегна ръка и вдигна Екскалибур.

— Между другото, благодаря за помощта — каза Чейс с неприкрит сарказъм.

— Сега не му е времето, Еди — каза Нина, като застана между двамата мъже. — А ти как успя да ни откриеш? — Тази мисъл естествено доведе до следващата. — О, господи, Клоуи. Ами ако навън има още хора?

— По-добре да тръгваме — каза Чейс, опитвайки се да изцеди колкото може дрехите си. Преди да тръгнат през тунелите, той отново хвърли един поглед към Мичъл. По-голямата част от водата от изпитанието на Нивиен се беше отекла, но миризмата на запалимия газ от камерата сега се просмукваше в цялата система, разпростирайки се навсякъде, след като въздухът отвън вече проникваше в гробницата.

Събраха нещата си, които бяха оставили на брега на басейна. Нина съблече ризата на Мичъл и облече дрехите си, след което взе уоки-токито.

— Клоуи, там ли си? — Мълчание. — Клоуи, чуваш ли ме? — Отново никакъв отговор. — По дяволите!

Те тръгнаха към изхода, Мичъл водеше, хванал меча в ръка. С приближаването към подножието на хълма, миризмата на газ постепенно започна да изчезва. Над главите им проблесна дневна светлина. Нина надникна над рамото на Мичъл с надеждата да види Клоуи, но не забеляза никой. Тя се накани да я повика, но Чейс постави предупредително ръка на рамото й.

— Излизам да проверя — прошепна Мичъл и започна да се изкачва нагоре. — Изчакайте ме тук.

Нина и Чейс го наблюдаваха, докато той предпазливо надникна над ръба на входа. Спря се за миг, очевидно не видя никого и продължи напред, оглеждайки се на всички страни…

Внезапно го сграбчиха две грамадни ръце, издърпаха го от тунела и го хвърлиха на земята. Максимов, с превързано чело, се надвеси над него. До него се изправи друг мъж.

Нина го позна от снимките, които им беше показал Мичъл. Това беше Круглов, дясната ръка на Васюкович.

— Джак Мичъл — рече с отвращение той и добави нещо на руски. Мичъл се накани да отговори, но Круглов го ритна и го накара да млъкне. — Доктор Уайлд! Знам, че сте долу, така че излизайте!

Нина се отдръпна назад в тъмнината и се блъсна в Чейс.

— По дяволите! — прошепна тя. — Какво ще правим сега?

— Доктор Уайлд! — повтори нетърпеливо Круглов. — Излезте веднага или ще убия приятелите ви.

— О, боже! — прошепна Нина с нарастващ страх. — Хванал е и Клоуи.

— Дай ми фотоапарата си. Бързо! — заповяда Чейс. Объркана, Нина го извади от джоба си и му го подаде. — Излизай.

— Какво?

Той се заигра с настройките на фотоапарата.

— Аз идвам след теб, просто ми спечели няколко секунди. Тръгвай!

Нина с неохота излезе на светло. Широката уста на Круглов се разтегна в самодоволна усмивка.

— Добре. Благодаря ви, че ни намерихте Екскалибур. — Той й даде знак да излезе навън.

— Къде е Клоуи? — попита Нина, докато бавно се изкачваше по стръмното. Също както и Захар, Круглов очевидно нямаше представа, че Чейс също е в гробницата.

— Тук е. Йорги, доведи я. — Круглов махна с ръка на някого; само след миг се появи Клоуи, водена от мъжа с качулката, когото Мичъл беше изхвърлил от замъка. Той седеше до нея и я държеше здраво за ръката.

— Клоуи — каза Нина, като спря на няколко фута от изхода. — Добре ли си? — Клоуи не отговори, само успя да кимне ужасена. — Пуснете я. Вече не ви трябва.

— Така е — съгласи се Круглов. — Йорги.

Йорги се ухили — и Клоуи потрепна, отметна глава назад и изпъшка. Той пусна ръката й тя падна по лице на земята със стърчащ от гърба нож.

— Не! — изпищя Нина. — Копелета гадни! Защо я убихте, тя не беше направила нищо!

Максимов като че ли споделяше мислите й и очевидно възрази нещо на руски. Шефът му го отряза с едно махване на ръката.

— Излизай от дупката — заповяда той, изваждайки пистолет. — Веднага!

Докато излизаше, Нина усети, че й се повдига при вида на падналата Клоуи и кръвта, която се просмукваше в якето й.

— О, господи — прошепна тя, когато излезе навън и видя руснаците, заобиколили входа. Максимов, Дина, убиецът на Клоуи и още трима, които не познаваше. Мичъл лежеше заедно с Екскалибур на земята в краката на Круглов.

Не виждаше никакъв начин за бягство.

Освен ако Чейс не измислеше нещо.

Потискайки шока от току-що случилото се отвън, Чейс откри онова, което търсеше — остър камък, който стърчеше от полегата стена на тунела. Той се приближи и разби фотоапарата в него, отчупвайки стъклото, покриващо светкавицата. Круглов чу звука и се наведе, за да открие източника му.

Чейс включи брояча и хвърли фотоапарата обратно в тунела — после започна да брои на ум. Десет, девет…

— Ти! Навън! — изрева Круглов и вдигна пистолета си.

— Добре де, излизам — отвърна Чейс, като вдигна ръце и бързо започна да се изкачва по склона навън. Видя Мичъл на земята, Нина, коленичила край бездиханната Клоуи — и хората на Круглов, скупчени около водача си. Той погледна към Нина и с очи й показа земята. По лицето й се изписа разбиране. — Но знаете ли какво прави „квак“?

Круглов го погледна озадачен.

— Какво?

— Патката! — Той се хвърли на земята и Нина го последва.

На дъното на тунела броячът на фотоапарата стигна до нулата.

Той изщрака, светкавицата проблесна…

И електрическата искра запали метана във въздуха.

[1] Ефект на Черенков се нарича насочено излъчване на светлина, когато заредена частица се движи през среда със скорост, по-голяма от фазовата скорост на светлината в тази среда. — Б.пр. ↑

[2] Кирлианова фотография — начин за фотографиране без фотоапарат, с помощта на високочестотно електрическо поле. Ефектът на Кирлиан позволява да се открие и да се фиксира на снимки „изтичането“ на енергията от органични или неорганични тела, намиращи се в поле с висока честота. — Б.пр. ↑

20

Концентрацията на газ едва ли беше достатъчна, за да се подпали, но се получи и само след миг огънят се запромъква през тунелите към дълбоките джобове, наситени с метан, които се намираха в дълбините на Хълма. Те изригнаха и верижната реакция породи взривна вълна, която се понесе към изхода…

От тунела изригна горещ въздух, Круглов и неговите бандити бяха засипани от пръст и изпопадаха по земята. Само след миг огнената топка избухна през отвора като дъх на разярен дракон. Круглов успя да се отмести встрани, закривайки лицето си с ръце, но един от хората му закрещя ужасено, след като дрехите и косата му пламнаха.

Чейс скочи на крака и потъна в облака от горещ въздух и бушуващ огън, заби юмрук в лицето на Йорги и го запрати надолу по хълма. Мичъл сграбчи Екскалибур и замахна към Дина, избивайки пистолета от ръката й с тъпата страна на острието. Оръжието падна в тревата. Той го грабна и скочи на крака.

Нина също се изправи, хвана една лопатка, замахна с нея като с брадва и я заби в слабините на един от другите бандити. Той нададе сподавен вик, залитна и се претърколи през ръба на терасата. Тъкмо се канеше да халоса и Круглов с лопатата, когато Мичъл дотича до нея и я хвана за ръката.

— Хайде! Трябва да тръгваме! Веднага! — Тя хвърли лопатата по един от другите руснаци, поваляйки го на земята.

Чейс видя, че Круглов е изпуснал пистолета си на земята, приготви се да се хвърли върху него и забеляза Мичъл, който буквално влачеше след себе си Нина по терасата.

— Еди, размърдай се! — изкрещя американецът.

Чейс се поколеба за миг, след което хукна след тях.

— Ти имаш пистолет! — извика на Мичъл, след като ги настигна. — Застреляй ги!

— Много са! Трябва да се махаме от тук!

Чейс не беше съгласен — въпреки че бяха повече на брой, хората на Круглов бяха объркани и още не бяха започнали да се съвземат. Но тъй като пистолетът беше у Мичъл, Чейс нямаше друг избор, освен да ги последва.

Те хукнаха по терасата към стръмния северен склон на Хълма. Въпреки стръмния терен, пред тях стояха няколко крави, стреснати от шума. След като заобиколиха нервните животни, Чейс се обърна назад. Круглов се беше изправил и раздаваше заповеди. Подчинените му хукнаха след тях.

— Джак, стреляй!

— Искаш да застрелям кравите?

— Не! Стреляй над главите им, подплаши ги!

Мичъл насочи пистолета във въздуха и стреля три пъти. Кравите веднага изпаднаха в паника, и препуснаха в тромав галоп по-далеч от шума…

Право към руснаците.

Круглов забеляза приближаващите се полудели от страх животни и без да се колебае, скочи от терасата и се затъркаля надолу по хълма. Останалите реагираха по-бавно, Дина се поколеба за миг, след което последва примера на Круглов и се хвърли надолу по хълма. Максимов се спря, сякаш не можеше да повярва на очите си, а другите двама побързаха да сменят посоката и хукнаха обратно по терасата.

Не можаха да стигнат далеч.

Дори някой с габаритите и силата на Максимов не може да спре препускаща крава — което не го спря да се опита да сграбчи водачката на стадото, която профуча покрай него, заслепена от страх. Тя го повлече със себе си, докато най-накрая той не я пусна и не излетя встрани, събаряйки един от бягащите мъже. Двамата се затъркаляха надолу по склона и се спряха в подножието му.

Кравите продължиха да препускат. Другият руснак се обърна назад и имаше време само да изкрещи, преди две от животните да връхлетят върху него, по едно от всяка страна, и да го стъпчат до смърт.

— Като са толкова мууудни, намериха си го! — каза Чейс със зловеща усмивка.

Нина реагира с отвратено изпръхтяване на каламбура му.

— Къде отиваме сега?

Мичъл кимна с глава, докато заобикаляха Хълма. Пътеката водеше през полето. На края й се виждаше телената ограда с портал, отвъд който започваше път. На пътеката стояха объркани няколко туристи, които не знаеха как да реагират на неочаквания звук от изстрели.

— Ако успеем да си намерим кола, ще се махнем от тук и ще повикаме подкрепление. Ще се обадя в посолството, те ще уведомят англичаните и за двайсет минути ще ни осигурят въоръжени части, хеликоптери, всичко, от което се нуждаем.

Те хукнаха през полето. Нина се обърна, за да види какво става отзад. Останалите руснаци продължаваха да ги преследват.

— Стига да оживеем още двайсет минути!

— Трябва! — Стиснал меча с едната си ръка, Мичъл използва другата, за да се прехвърли през портата. Чейс изчака Нина да я прескочи, след което сам преодоля препятствието.

— Така, сега кола. — Нина се огледа. Бяха се озовали край тесен селски път. В единия му край бяха паркирани две черни беемвета; това сигурно бяха колите на руснаците. — Можеш ли да ги подкараш?

Мичъл поклати глава.

— Не за толкова кратко време. — Единственото друго превозно средство, което се виждаше, беше един стар небесносин микробус фолксваген. Те размениха разочаровани погледи. — Не бих си избрал точно това…

Но нямаха друг избор. Круглов и останалите се приближаваха.

Хукнаха към вана. Пасажерската врата беше отворена и отвътре се разнасяха лениви облаци дим. Чейс отвори шофьорската врата. Младеж и девойка го изгледаха със замъглени от марихуаната очи.

— Здрасти, здравейте — каза Нина. — Трябва да вземем на заем колата ви.

— Съжалявам, но не мога да ви я дам — отвърна апатично мъжът и префърцуненият му акцент подсказа, че изборът му на кола е признак на моден писък, а не на финансови затруднения. — Разбирате ли, съществува едно нещо, наречено лична собственост и…

Мичъл измъкна пистолета.

— Излизай от шибания микробус!

Младата жена изпищя и излетя от фолксвагена, мъжът вдигна ръце и побърза да се измъкне след нея.

— Добре де, взимайте я, не ми трябва чак толкова, само не ме наранявайте!

— Разкарай тоя боклук — изръмжа Чейс, като грабна димящата цигара марихуана от пепелника и я метна към пътя. После седна на шофьорското място и потърси ключовете, които откри на таблото. — Скачайте вътре!

Нина седна на предната седалка, а Мичъл отвори задната врата и скочи вътре. Задната част на микробуса беше превърната в мъничък апартамент, с легло, малка маса и дори походна газова печка. Той остави Екскалибур на леглото и приготви пистолета.

Чейс запали колата. Стартерът прецъка няколко пъти, преди да се чуе характерния звук на двигателя на фолксваген. Той даде газ, превключи със замах на първа скорост и отпусна съединителя. Фолксвагенът потегли едва-едва, но поне се движеха.

Поглед в огледалото за обратно виждане…

— Главите долу! — изрева той и се сви в седалката си, подкарвайки микробуса по тесния път. Нина се сви на кълбо, Мичъл се просна на пода зад нея, а задното стъкло се пръсна на парчета. Руснаците ги засипаха с автоматичен огън. Монтираният отзад двигател пое няколко куршума, които изчаткаха по цилиндричния блок и разкъсаха бронята. От разкъсаните възглавници се разхвърчаха пера.

Чейс продължаваше да кара, превит на две. Криволичещият път беше толкова тесен, че микробусът почти го изпълваше целия и близките храсти го шибаха отстрани. Ако срещу тях се появеше друга кола, щяха да се окажат в капан.

Стрелбата спря. Чейс надигна глава, за да погледне в огледалото. Руснаците тичаха към беемветата. След миг пътят зави и те изчезнаха от погледа им.

Нина се изправи внимателно.

— Добре ли сме?

Мичъл се изправи на колене зад нея, отупвайки се от перата.

— Да, но ония ще ни настигнат много бързо. Ще се обадя в посолството. — Той извади телефона си.

— А ти? — обърна се Чейс към Нина. — Добре ли си?

— Да, но… — В този миг напълно осъзна случилото се. — Господи! Клоуи. Те я убиха пред очите ни! За нищо!

— Круглов е абсолютен психопат — каза Мичъл, вдигайки поглед от телефона си. — Но при все това е и умен, предпочита да не оставя никакви свидетели.

— Той, изглежда, те познава — отбеляза Чейс, като отново зави и пое по пътя към Гластънбъри.

— Срещали сме се. За съжаление. — Чейс се накани да го разпита за подробностите, но в този миг Мичъл се свърза. — Пийч? Мичъл се обажда. Имаме проблем — трябва веднага да се свържеш с англичаните и да ни осигуриш подкрепление. Спешно е, да. Обстрелват ни и преследвачите скоро ще ни хванат. Колата ни не е от най-мощните.

— Кажи да изпратят полиция на Хълма на Гластънбъри — каза Нина, обръщайки се назад. — Там беше извършено убийство.

Мичъл кимна и предаде информацията, след това слуша известно време, преди да отговори:

— Добре. Просто трябва да стоим далеч от тях колкото можем. Намираме се в син микробус фолксваген, пътуваме към северната част на село Гластънбъри, движим се на запад. — Той отново се заслуша, след което каза: — Добре — и прекъсна разговора.

— След колко време? — попита Чейс.

— Зависи колко са бързи твоите хора. Двайсет минути, може би петнайсет.

Нина засече проблясъка на метал зад тях.

— Много е! — И двете беемвета се приближаваха с бясна скорост към тях.

Мичъл разчисти остатъците от счупеното задно стъкло с пистолета си и се сви. Първото беемве се приближи, Круглов се показа през прозореца на пасажерското място и се прицели…

Мичъл стреля пръв — но не в Круглов. Вместо това отправи шест бързи изстрела към шофьора му. Стъклото се пръсна и навсякъде се разхвърчаха кървави парченца.

Беемвето кривна встрани. Круглов се скри в кабината и сграбчи волана, но беше твърде късно. Колата полетя неуправляема по стръмния, обрасъл път, прегазвайки храсталаците по пътя си, като накрая се заби в едно дърво и се обърна по покрив. Всички прозорци се пръснаха на парчета.

Нина зърна зелената коса на Дина, която се опитваше да се измъкне през задния прозорец. Водачът на второто беемве рязко наби спирачки, за да избегне сблъсъка. Обърнатата кола беше блокирала отчасти пътя. За миг Нина си помисли, че това е краят на преследването, но Круглов изпълзя от смазаната кола и яростно замаха с ръце към втората кола да продължи. Беемвето мина покрай обърнатата кола, като я закачи и я натика още по-навътре в храсталака.

— Може би сега не е подходящият момент — обади се Мичъл, — но трябва да ви кажа, че са ми останали само два патрона.

Нина си спомни за внезапния край на преследването с гранд черокито в Борнмът.

— Има ли някакви бутилки отзад? Можем да ги нахвърляме по пътя и да им нарежем гумите!

Мичъл отвори малките шкафчета под масата и леглото.

— Пластмаса, пластмаса, метал — каза той, хвърляйки предметите настрани. — Няма никакво стъкло, по дяволите! — Отметна покривката на леглото и във въздуха се разхвърчаха пера. — Нищо!

Чейс обаче си имаше по-сериозна грижа.

— Мамка му! — изпъшка той, забелязвайки Т-образното кръстовище на пътя пред тях. — Дръжте се!

— За какво? — извика Нина. — Това нещо ще се разпадне всеки момент!

Чейс беше принуден да натисне спирачките, защото завоят беше твърде остър. Фолксвагенът се наклони като кораб в бурни води. Клоните на дърветата одраха стените му когато бусът поднесе, но Чейс успя да го изправи. Отпред видя кола — не, колона от коли, които едва пъплеха зад нещо, което беше скрито от погледа им.

От другата страна не се забелязваше никакъв трафик — поне засега. Той натисна до дупка съединителя и превключи скоростите. Двигателят на микробуса забръмча като ядосани оси, затворени в метална кутия. Четиридесет мили в час, петдесет, стрелката на скоростомера се отместваше болезнено бавно, докато те приближаваха едва влачещите се автомобили.

— Идват! — предупреди ги Мичъл и отново вдигна пистолета си. Беемвето взе завоя с пушещи гуми.

Двете коли пред тях се движеха с по-малко от трийсет мили в час. Чейс ускори, за да ги изпревари, и натисна клаксона. Фолксвагенът се движеше с петдесет и пет мили в час и не можеше да вдигне повече. Беемвето бързо го настигаше.

Широкият завой изведнъж се изправи и те видяха една кола, която се беше устремила право срещу тях.

Беемвето ги притисна отзад и те се оказаха в капан…

Продължавайки да натиска клаксона, Чейс отчаяно зави наляво, врязвайки се в трафика, като закачи вратата на едно рено меган — разнесе се стържене на метал. Нина изпищя, когато прозорецът на пасажерската врата се пръсна, обсипвайки я със стъкълца. С приближаващия се фиат се разминаха на косъм, фолксвагенът дори се разклати от вихъра, причинен от скоростта му.

Чейс изкриви лице, натисна педала на газта и отново навлезе в платното за насрещно движение.

Шофьорът на реното натисна рязко спирачки и колата отзад се заби в него.

В същото време паникьосаният водач на фиата също наби спирачки, колата се завъртя и блокира пътя, като не остави никакви възможности за беемвето.

То се заби челно в една кола и я запрати към загражденията. Фиатът се закачи в беемвето и откърти задната му броня. Руснакът се завъртя и се спря напречно на пътя.

— Господи! — ахна Нина. При сравнително ниската скорост, с която се движеше автомобилната колона, едва ли някой беше пострадал сериозно, но със сигурност някои от хората щяха да са доста разтърсени.

Мичъл явно не споделяше загрижеността й.

— Прецакахме ги! — извика той.

— Да, но за колко време? — попита Чейс. Ако беемвето не беше пострадало сериозно от удара, на шофьора щяха да му бъдат достатъчни броени минути, за да се съвземе, да запали двигателя и отново да започне преследването.

Той погледна напред. Приближаваха се бързо към началото на колоната. Колите бяха задържани от някакъв воксхол вектра, управляван от възрастен мъж, който като че ли тотално пренебрегваше съществуването на каквото и да било извън стесненото му полезрение. Въпреки че нямаше желание да въвлича в преследването случайни свидетели, Чейс сви рязко в лявото платно на сантиметри от воксхола, с надеждата да стресне възрастния човечец и да го накара да погледне в огледалото за обратно виждане.

Пътят отпред беше чист и прав — от двете му страни нямаше нито разклонения, нито огради или дървета. Беемвето отново беше в движение и бързо се приближаваше — черната пантера се готвеше да нанесе удар. Мъжът, който се беше подпалил на хълма, се подаде през прозореца и се прицели…

Мичъл стреля. Куршумът улучи предното стъкло на беемвето, счупи го, но не улучи мъжа зад волана. Руснакът отвърна на стрелбата. Мичъл се хвърли на пода, а по стените на микробуса се появиха нови дупки от куршуми.

Стрелбата спря. Чейс погледна в огледалото. Стрелецът се беше прибрал в колата и презареждаше.

Беемвето се приближаваше все повече, подготвяйки се да се забие в тях…

Пътниците във фолксвагена подскочиха от удара. Микробусът се поднесе към оградата и Чейс едва успя да го изправи, когато беемвето отново ги удари отзад.

Стрелката на скоростомера подмина шейсетте, навлизайки бързо в непозната територия, а ревът на двигателя на беемвето вече изпълваше кабината. Воланът подскачаше в ръцете на Чейс, колата започна да се тресе. Той се опитваше да я задържи в права линия. Ако изгубеше контрол, микробусът щеше да се преобърне.

Той погледна напред и видя края на пътя, който бързо се приближаваше. Право пред него, от другата страна на Т-образното кръстовище, се виждаше тухлената стена на някакъв хамбар.

— Мамка му!

В огледалото за обратно виждане вече се забелязваше само покривът на беемвето, шофьорът му продължаваше да им налита като побеснял булдог…

— Джак! — извика Нина. — Направи нещо!

— Остана ми само един куршум! — оплака се Мичъл, но въпреки това коленичи и се прицели в шофьора. Внезапен дъжд от куршуми, изстреляни от другия руснак, го принуди отново да се просне на пода. — По дяволите!

Правият път свършваше. Нина се обърна назад и зърна газовата печка, която се беше катурнала на една страна.

— Печката! Хвърли я върху тях!

Мичъл я погледна объркано.

— Какво?

— Хвърли я — и стреляй в нея!

На лицето му се изписа разбиране. Той сграбчи падналата печка и я хвърли през задния прозорец.

Руснакът тъкмо се канеше да стреля по него, когато газовата бутилка се удари в напуканото предно стъкло и заседна наполовина в него, стърчейки навън като дебела синя муха. Очите му инстинктивно се отместиха към нея…

Мичъл стреля.

Куршумът прониза цилиндъра и излезе от другата му страна — през предното стъкло. Горещото олово подпали газта.

Бутилката избухна между двамата мъже и шрапнелите разкъсаха телата им миг, преди да бъдат изпепелени от огнената стихия. Колата рязко зави, удари се в едно дърво и се преобърна в тесния път под дъжд от пламтящи останки.

Чейс скочи върху спирачките. Гумите изпищяха заедно с пътниците във фолксвагена, който се плъзна към стената на обора с пушещи гуми…

Последва сблъсък.

Но скоростта им едва ли беше по-висока от пет мили в час. Плоската предница на буса се блъсна в тухления зид, след което колата отскочи назад и спря.

Чейс се свести, наведен над кормилото и натискащ с всичка сила спирачката. Обърна глава и видя Нина, която примигваше срещу него от пода пред пасажерската седалка.

— Значи… още сме живи, нали?

Мичъл се обади иззад седалката й.

— Повече или по-малко — рече той, като се закашля от задушливия пушек от изгорелите гуми, който проникваше през счупения прозорец. Той се надигна и погледна назад. Горящата купчина останки от беемвето се намираше на около петдесет фута от тях и блокираше пътя. — Но те май не са.

— Страхотно. — Двигателят беше спрял, но за изненада на Чейс заработи в мига, когато завъртя ключа. — А сега какво?

Мичъл потършува за телефона си.

— Първо ще се махнем от тук, в случай, че Круглов е намерил друга кола. Аз ще се обадя пак в посолството, за да ни изпратят хеликоптер. — Той намери телефона си, но продължи да се оглежда с тревожно изражение на лицето. — Мамка му! Къде е мечът?

— Тук е — каза Нина, като се настаняваше обратно на седалката си. Екскалибур се беше плъзнал отдолу. Тя го вдигна. — Хей, вече не блести!

— Може би защото не се намираме близо до някоя енергийна линия — предположи Мичъл, докато натискаше бутона за повторно набиране. — Земната енергия като че ли следва някакви природни течения; може би се намираме твърде далече от тях, и мечът не може да ги улови.

— Ох, както и да е — въздъхна Нина, твърде изтощена от преследването, за да се заинтересува от теориите му. — Нали е при нас.

Чейс превключи на задна скорост. С легендарния меч на крал Артур в ръцете на Нина, те поеха по тесния селски път.

21

— И така — каза Мичъл, — ти успя.

— Ние успяхме — поправи го Нина.

Екскалибур лежеше върху кадифен плат и, внимателно почистен от пръстта, блестеше под светлината на лампите в американското посолство. Парчето от Калибърн лежеше в отворена метална кутия; друг подобен контейнер беше подготвен и за здравия меч.

— Да, успяхме — рече грубо Чейс. Той стоеше встрани от тях, облегнат на стената. — Но платихме доста скъпо за това.

— Щеше да ни струва още повече, ако Васюкович се беше добрал до него пръв — каза Мичъл. Без да обръща внимание на мрачното изражение на Чейс, той се наведе, за да огледа отблизо острието, след което погледан Нина с възхищение. — Ти успя да го забиеш в камъка!

— Така е, но какво означава това? — попита Нина с желанието да предотврати поредния спор, който назряваше между двамата мъже. — Нали каза, че имаш някаква теория за това — каква е тя?

Мичъл вдигна Екскалибур с благоговение.

— Свързана е с нещо, върху което DARPA работеше напоследък — но не очаквах да го видя тук.

— Значи DARPA разработва светлинни мечове, така ли?

Мичъл се усмихна.

— Не съвсем — но наистина създаваме мономолекулярни остриета. Или поне се опитваме. — Забелязвайки любопитството, изписано на лицето й, той продължи: — Ако успеем да направим острие от една-единствена молекула, на теория то би могло да пререже абсолютно всичко. Имахме някакъв успех с карбоновите нанотръби, но само на микрониво. С никакво практическо приложение… засега. Но това… — Той отново погледна меча. — Помниш ли какво ти казах за дамаската стомана и как през 500 година преди новата ера без да подозират са вграждали в нея карбонови нанотръби, за да постигнат невероятната й острота? Същото се отнася и за това — само че в случая биоелектрическото поле на тялото ти по някакъв начин принуждава меча да канализира земната енергия и така подрежда нанотръбите в мономолекулярна верига. Щом го пуснеш, зарядът се губи и те се връщат към първоначалната си подредба — и това е причината аз да не мога да го извадя от камъка. Но ти успя.

Нина повдигна вежди.

— Много щура теория.

— Знам. Но отговаря на фактите.

— Значи когато подходящият човек вземе меча, той може да разреже всичко?

— Може би не всичко, но определено доста неща. Нищо чудно, че Артур е бил непобедим в битка.

— Но защо точно аз? Защо аз го карам да свети, а ти не можеш?

— Тук вече ме хвана неподготвен — отвърна Мичъл и й подаде меча. — Кой знае, може да си потомка на крал Артур! — Той се засмя, но Нина остана сериозна. Мичъл прекоси стаята и изключи осветлението; металът леко заблестя в здрача.

Чейс повдигна вежди.

— Господи, ти си джедай!

— Опитай с Калибърн — предложи Мичъл. Нина остави Екскалибур върху плата и вдигна едното парче от счупеното острие. То изглеждаше абсолютно инертно, докато тя не го свали в сянката под масата — тогава се забеляза лекият синкав ореол. — Изглежда, че и на него му въздействаш, но не до такава степен — каза той и светна лампите. — Предполагам, че Мерлин е имал нужда от няколко опита, за да улучи точната формула.

— Сигурно — отвърна тя, — но аз продължавам да не разбирам. И защо светна чак тук, горе? Намираме се в сърцето на града! — Тя прибра парчето от Калибърн в кутията.

Мичъл се замисли.

— Възможно е магистралите от провинцията, които се срещат в Лондон, да пречупват потоците земна енергия и да ги пренасочват. Знаем, че можем да използваме снопове антени, за да съберем земната енергия, което означава, че сигурно има и други начини за това. След като мечът вече е в ръцете ни, сигурно няма да е трудно да ги открием. — Той внимателно загърна Екскалибур с кадифения плат, след което го прибра в кутията му и я затвори.

— И сега какво? — попита Чейс.

— Сега ли? Ще отнесем и двата меча в DARPA за анализ. След като приключим, Екскалибур ще бъде върнат в Англия и предполагам, че ще заеме мястото си в Британския музей или Бъкингамския дворец. Междувременно Васюкович гризва дръвцето. — Мичъл се усмихна. — Което лично мен идеално ме устройва.

— А ние? — попита Нина.

— Връщаш се в АСН с поредното постижение. Атлантида, гробницата на Херкулес, а сега крал Артур и Екскалибур — доста впечатляваща биография! Трябва да се гордееш със себе си. — Той вдигна двете кутии. — Що се отнася до мен, аз се прибирам в Щатите с тези две бебчета, за да се помъчим да разгадаем най-напред от какво ги е направил Мерлин. Щом го направим, ще бъдем в състояние да създадем свои свръхпроводници — и чичо Сам ще се сдобие с първия в света работещ генератор на земна енергия.

Нина кимна с глава.

— За в бъдеще ще се опитам да не бъда толкова консервативна по въпроса. Мислех си, че цялата тази работа със земната енергия е просто псевдонаучни дрънканици, но се оказа, че Бернд е прав за нея. Обзалагам се, че той дори не си е представял, че аз ще го докажа физически.

— Но го направи — каза Мичъл. Той млъкна за момент и остави едната от кутиите. — Адски много съм ти задължен. Нина, без теб никога нямаше да открием мечовете… и без теб, Еди. — Той целуна Нина по бузата, след което протегна ръка към Еди. — Сериозно, човече, свърши страхотна работа.

— И ти не се справи зле — отвърна Чейс с равен глас. После хвана ръката на Мичъл и я разтърси.

— Добре тогава — рече Мичъл и отново вдигна металната кутия. — Като че ли това е засега. Хотелът е резервиран и за тази вечер, така че ще можете спокойно да се преоблечете. Приятно прекарване през останалата част от почивката ви — съжалявам, че така я прекъснахме.

— Всъщност нямах нищо против — промърмори Чейс. Мичъл се усмихна и излезе от стаята, като отнесе кутиите със себе си.

Нина изчака вратата да се затвори и заговори.

— Мисля, че знам защо мечът реагира само на моето докосване — каза тя. — Просто не исках да го споделя пред Джак — не знам до каква степен е запознат с генома на атлантите. Когато открихме Атлантида, Кристиан Фрост ми каза, че според изследванията му около един процент от земното население притежава същия геном като древните атланти — че това са преките им наследници. Аз съм в този един процент. Някои от по-фантастичните легенди за Атлантида разказват, че атлантите са имали необичайни сили; никога не съм им вярвала, защото ми звучаха като чиста фантазия, но кой знае? — Тя погледна към ръцете си. — Това, че накарах меча да заблести само с едно докосване определено може да се квалифицира като необичайно. Може би атлантите са знаели как да произведат свръхпроводим метал, дори да са нямали представа какво означава това. Може би Мерлин просто се е опитвал да създаде същото нещо.

Тя зачака реакцията му. Такава липсваше.

— Еди? Чу ли ме?

— Разбира се, че те чух, да не съм глух — отвърна той и се намръщи. — Просто не ме интересува. — Той пристъпи към нея. — За бога, Нина! Казах ти да не ходиш там и виж какво се случи! Едва не те убиха. А аз не знам какво… — Той си пое дълбоко дъх. — Не знам какво ще правя, ако те изгубя.

— Заради Джак ли? — възкликна Нина невярващо.

— Какво? — Чейс се обърка за миг, преди да осъзнае, че тя е разтълкувала напълно погрешно признанието му. — Не, нямах това…

— За бога, Еди! — извика Нина. — Не мога да повярвам, че ти наистина ревнуваш от Джак! Какво, да не би да мислиш, че след като ти взе работата, се кани да ти отнеме и жената?

— Какво имаш предвид под работата ми?

— Нали смяташ, че работата ти е да ме пазиш? — каза Нина. — А аз просто тичам наоколо и се забърквам в неприятности, само за да можеш да ме спасяваш. И изведнъж се появява Джак и започва да прави същото нещо, освен това е американец като мен, че и доктор на всичкото отгоре, също като мен, и ти започваш да се чувстваш застрашен!

Чейс скръсти гневно ръце.

— Това е най-смешното нещо, което съм чувал през живота си.

— Така ли? — Тя се обърна с гръб към него и погледна към Гросвенър скуеър — силуетите на дърветата и сградите се очертаваха в здрача. Видя Мичъл да слиза по стълбите пред входа на посолството и да се качва в очакващото го черно такси. Незнайно защо носеше само едната кутия. — Ти реагираше параноично всеки път, когато ставаше въпрос за Джак, и се държеше като… — Гласът й секна.

Такси…

— Това няма нищо общо с Джак! — възпротиви се Чейс зад гърба й — но Нина вече не го слушаше.

Тя гледаше таксито с нарастващ ужас и кръвта се отдръпна от лицето й, щом осъзна какво става.

— Боже господи!

— Какво?

— Боже господи! — повтори тя и се обърна към него. — Джак няма да занесе Екскалибур в Щатите. Ще го занесе на Васюкович! — Тя хукна към вратата. — Тръгвай!

Чейс я погледна, гневът му премина в озадаченост.

— За какво говориш?

— Краде го, отмъква ми проклетия меч! Да вървим!

Тя хукна към стълбите, а Чейс я последва съвсем объркан.

— От къде знаеш?

— Защото току-що се качи в такси!

Гласът му натежа от сарказъм.

— О, не, такси! И това доказва, че той е от лошите! Кой сега е параноикът?

Те хукнаха надолу по стълбите, подминавайки двама от служителите в посолството, които отскочиха от пътя им.

— Откога Джак използва таксита? Всеки път, когато отива някъде, той използва правителствено превозно средство — кола, самолет, каквото и да е! Но сега, когато носи нещо невероятно ценно, той решава да отиде до летището с такси?

Те стигнаха до фоайето. Нина забеляза Пийч, който разговаряше с висок мъж с изсечено лице и късо постигана чисто бяла коса, който държеше другата метална кутия.

— Господин Пийч! Хей!

Той я погледна изненадано.

— Доктор Уайлд! Какво има?

Тя посочи с пръст кутията.

— Джак Мичъл ли ви даде това? — попита тя белокосия мъж.

Пийч отговори вместо него.

— Да. Ще го приберем в сейф, докато дойде моментът да се прехвърли в DARPA.

— Аха. А какво стана с другата кутия?

— Каква друга кутия?

— Кутията, която той се кани да отнесе на руснаците! Еди, да вървим! — Нина хукна към изхода, Чейс погледна Пийч, сви безпомощно рамене и хукна след нея. Единият от пехотинците, които стояха до детектора за метал на входа пристъпи напред, за да ги спре, но Пийч му извика да се отдръпне. Те се спуснаха по стълбите и излязоха на Гросвенър скуеър.

Нина се огледа за таксито.

— Къде се изгуби той? Накъде тръгна?

— Натам. — Чейс посочи наляво; пътят на площада представляваше еднопосочно кръгово движение, движещо се в посока, противоположна на часовниковата стрелка. Нямаше много коли, единственото такси, което се забелязваше, отиваше на изток, към сърцето на Лондон.

Нина забеляза черно такси пред хотел „Мариот“, който се намираше вдясно от тях. Те изтичаха до него и шофьорът ги погледна очаквателно.

— Следвайте онова такси!

— Шегувате ли се? — изхили се шофьорът.

— Ни най-малко! — Тя посочи към отсрещната страна на парка. — Трябва да отидем там, където отива то, бързо!

Шофьорът я изгледа така, сякаш беше избягала от лудницата. Чейс въздъхна и измъкна няколко банкноти.

— Петдесет кинта ще свършат ли работа?

— Това се казва мъжка дума — отвърна шофьорът с широка усмивка. — Скачайте вътре!

Таксито потегли с решително ръмжене. Нина се вторачи напред, докато подминаваха посолството и се отправиха на изток.

— Ето там! Ето го!

Шофьорът ускори.

— Видях, че излязохте от посолството — каза той. — Кого гоним сега? Терорист или шпионин?

— Крадец — отвърна Нина. Шофьорът като че ли не се впечатли особено, но продължи преследването.

— Така си мислиш ти — каза Чейс.

Нина се обърна към шофьора.

— Ако искате от тук да стигнете до Хийтроу, дали ще тръгнете по неговия път?

— Бога ми, не! — засмя се шофьорът. — В съвсем различна посока, мис.

— Нали ти казах — рече тя на Чейс. — Затова и не взе кола на посолството — не иска никой да разбере къде отива.

— Все още не мога да разбера мисълта ти — оплака се той. — Ако така или иначе смята да занесе меча на Васюкович, защо просто не го остави в Гластънбъри?

— Може би просто не е искал да си проваля прикритието. Не и пред нас.

— Добре, ако наистина работеше за Васюкович, щеше да остави Круглов да ни убие и да си измисли някаква история. Защо му е да ни оставя живи, след като вече разполага с меча?

— Не знам — отвърна Нина, поклащайки глава. — Но Джак познаваше Круглов и останалите… и те го познаваха.

— Щом са приятелчета, защо се опитваха да го убият?

Нина не знаеше какво да отговори на това. Вместо това се облегна назад и се загледа през прозореца докато приближаваха таксито на Мичъл, като техният шофьор се стараеше между него и другото такси винаги да има поне две коли. Завиха на юг, озоваха се на Риджънт стрийт, прекосиха осветения Пикадили съркъс и отново се отправиха на изток.

— Като че ли се е запътил за Лестър скуеър — каза таксиметровият шофьор. Движеха се като костенурки, бавно дори за лондонските стандарти, тротоарите бяха пълни с народ.

— Какво става? — попита Нина.

— Филмова премиера в „Емпайър“, госпожице. По-рано докарах две момичета — искаха да видят онзи американец, който играе в него, как му беше името, онзи с големите зъби. Грант Торн май. Жена ми го харесва, но според мен си е просто поредният силиконов американец. Не се обиждайте, госпожице.

— Аха. Хей, той спира — каза Нина, забелязвайки, че другото такси отбива встрани.

— Спрете тук — каза Чейс на шофьора. Таксито рязко спря до тротоара, докато Мичъл излизаше. Чейс плати на шофьора. — Задръжте рестото.

— Благодаря, приятел — отвърна шофьорът. Нина отвори вратата и видя Мичъл, който потъна в тълпата. — Дано хванете крадеца!

— Можеш ли да се ориентираш тук? — попита тя, докато двамата с Чейс тичаха след Мичъл, опитвайки се да не го изгубят в тълпата.

— Горе-долу. Докато бях със София, живеехме в Лондон.

— Така ли? Хм. Никога не си ми го казвал.

— Не може ли да не започваме пак? — Те излязоха на Лестър скуеър. Северната му част беше преградена и образуваше алея, която водеше към кино „Емпайър“. От двете й страни се бяха струпали зяпачи. Една лимузина спря до червения килим, започнаха да проблясват светкавици и момичетата запищяха неистово. Но ентусиазмът им бързо изчезна, когато пасажерите излязоха навън — изглежда, не бяха достатъчно известни, за да заслужат приветствия.

Нина погледна към киното. Огромен билборд обявяваше на света, че тук се прожектира „Морска буря“, лицето на настоящия любимец на Холивуд Грант Торн доминираше на фона на бурно море, експлодиращ хеликоптер и сладострастна млада жена по бански.

— Това е твоят тип кино — саркастично подметна тя. След това вниманието й беше привлечено от тълпата: по-точно от броя полицаи и охрана в и извън кордона.

Чейс си помисли същото.

— Ако наистина възнамерява да предаде меча на хората на Васюкович, избрал е много добро място да го направи. Пълно е с народ и с ченгета — така вероятността просто да го убият и да грабнат меча е минимална.

Мичъл се отправи на юг покрай парка, към центъра на площада. Въпреки че тълпата тук далеч не беше толкова голяма, както тази пред „Емпайър“, все пак имаше много народ, тъй като на Лестър скуеър имаше още няколко киносалона, както и много барове и ресторанти. Той стигна до югозападния ъгъл на парка и се спря пред статуята на сър Исак Нютон на входа му.

— Мамка му — промърмори Чейс. — Ако продължаваме да вървим напред, ще ни види. Връщай се, да влизаме в парка.

— Ами ако го изпуснем?

— Не ми изглежда като човек, който се кани да ходи някъде. Хайде.

Те се върнаха назад, влязоха в парка през северозападния му вход и тръгнаха бързо по диагоналната алея през центъра му, подминавайки серията със сувенири, над която се развяваше Юниън Джак[1]. За голямо облекчение на Нина, тя отново забеляза Мичъл, който продължаваше да стои до статуята. Но само след миг замръзна на мястото си и сграбчи Еди за ръката, защото беше забелязала още някого.

— Еди!

— Ох, мамка му! — изпъшка Чейс и бързо се обърна с гръб към Максимов, който пресичаше площада. — Видя ли ни?

Нина внимателно надникна през рамото му.

— Не, продължава да върви към Джак. Господи, онази кучка е с него!

Чейс проследи погледа й и видя Дина да се появява до будката за билети на южния край на парка; зелената й коса грееше на уличното осветление. Тя също вървеше към Мичъл. Той осъзна, че се намират на опасно открито място — ако някой от руснаците отместеше погледа си от Мичъл…

— Бързо, да се скрием зад онова дърво!

Те застанаха зад дървото, на по-малко от двайсет фута зад Мичъл и двамата руснаци, които се приближаваха към него. Мичъл ги забеляза, но не помръдна от мястото си.

— Виждаш ли и други наоколо? — попита Чейс.

Той внезапно усети как Нина се напряга зад гърба му.

— О, да — каза нервно тя. — Еди, целуни ме! Бързо!

Чейс се обърна — и Нина се впи в устните му, като бързо го завъртя на другата страна. Круглов се намираше само на няколко фута от тях, от другата страна на парапета. Той мина край тях, погледна към нея и продължи да върви към Мичъл, зървайки само тила на Чейс на светлината на уличните лампи.

Нина завъртя Чейс до край, преди да го пусне.

— Много добре се целуваш, когато си изплашена — каза тихо той. Тя го плесна по ръката и двамата съсредоточиха вниманието си върху руснаците.

— Здрасти, Джак — каза Круглов, когато застана пред Мичъл. Дина и Максимов чакаха наблизо, вперили студени погледи в американеца.

— Алексей — рече Мичъл. — Ще ми кажеш ли какво търсиш тук, по дяволите?

— Мислех да те питам същото. — Круглов бавно заобиколи Мичъл, без да сваля поглед от кутията в ръката му. — След онова, което се случи в Австрия, започнах да се съмнявам в твоята лоялност. Затова реших лично да се погрижа за нещата.

— Казах на Леонид, че ще му занеса меча — сопна се Мичъл. — Той ми вярва — как така ти не можеш?

— Исусе! — прошепна шокираната Нина в ухото на Чейс. Всичките й страхове се потвърждаваха.

— Защото работата ми не е да вярвам на хората — каза Круглов. — Особено на хора, които се опитват… как се казваше? Да ни извозят. — Той присви очи. — Ние разчетохме записките на германеца. Можеше просто да ни дадеш счупения меч в Австрия. Щяхме сами да намерим Екскалибур, а жената от АСН нямаше да намери нищо. Вместо това ти го задържа и някои от моите хора са мъртви. Дори изгубихме един хеликоптер! А те хич не са евтини.

— Трябваше да запазя прикритието си — настоя Мичъл. — Щях да дам меча на твоя човек още там, в замъка, ако той не се беше показал като пълен некадърник и не се остави на Чейс да го премахне.

— Трябваше да ни оставиш да убием Чейс и жената — гневно рече Дина. Преминаващите наблизо мъж и жена я изгледаха странно.

Круглов каза нещо на руски, заповядвайки й да говори по-тихо.

— Но тя е права — обърна се после към Мичъл. — Щом се добра до Екскалибур, вече нямаше нужда да оставяш Уайлд жива.

— Както вече казах — започна ядосано Мичъл, — трябваше да запазя прикритието си. Ако някой в DARPA дори заподозре, че предавам информация, веднага ще ме отрежат и ще започне разследване. Но това, че се стараех на всяка цена да я предпазя, ме постави извън всякакво подозрение.

Круглов се намръщи, обмисляйки аргументите му. Най-накрая кимна с глава.

. — И сега какво? — попита той, като кимна към кутията. — Готов ли си да ни дадеш меча?

— Затова съм тук. Що се отнася до DARPA, те ще получат един меч — но не този, който си мислят. Погрижил съм се за документацията. Официално този меч — той вдигна кутията, — вече не съществува. Готов съм да го занеса на Леонид.

— Какво ще правим сега? — изсъска Нина. — Не можем да им позволим да го вземат!

Чейс погледна назад към входа, откъдето бяха влезли в парка.

— Ей сега се връщам.

— Какво? Къде… Еди! — Тя го проследи с невярващ поглед, докато той бързо се отдалечаваше от нея, след което се обърна към сцената, която се разиграваше пред очите й.

Устата на Круглов се беше изкривила така, сякаш току-що беше сдъвкал кисел лимон.

— Искаш да го занесеш на Леонид?

— Такава беше сделката — настоя Мичъл. — Казах, че лично ще му го занеса и той се съгласи.

— Не ти вярвам.

— Въобще не ме интересува вярваш ли ми или не. Важното е, че Леонид ми вярва. Казах му, че ще му занеса Екскалибур. Е, мечът е при мен и аз съм готов да му го занеса. Той го очаква, Алексей. А ти знаеш много добре, че изобщо не обича да чака.

От другия край на Лестър скуеър се разнесоха викове; някой известен беше стъпил на червения килим. Нина се огледа и видя как Чейс бърза към нея, наведен ниско, за да се прикрие от руснаците зад дърветата. Той носеше нещо.

— За бога, какво е това?

— Само до Биг Бен успях да се добера — каза Чейс и й показа доста некадърно направена миниатюрна фигурка на прочутата часовникова кула, която беше купил от сергията. — Чакай тук.

— Какво правиш?

— Просто ме изчакай тук, Нина. И, моля те, недей да спориш — добави той, след като тя се накани да възрази. — Ще се оправя с това.

Той излезе иззад дървото с наведена глава и тръгна през тълпата към групата. Круглов беше обърнат с гръб към него, а вниманието на Дина и Максимов беше съсредоточено върху Мичъл.

Най-накрая Круглов кимна.

— Добре. Ще занесем меча на Леонид… заедно.

— Ще го преживея — каза Мичъл и се усмихна. — А сега нека…

Чейс застана зад гърба на Круглов и го мушна със статуйката в гърба с надеждата руснакът да повярва, че това е пистолет.

— Здрасти. Как е?

— Еди! — възкликна Мичъл.

— Пътешествие ли планирате? Не мърдай — предупреди той Дина, която посегна да бръкне под палтото си. — А си направила нещо, а Жабешкото лице тук е получил осем милиметров сърдечен удар. — Тя отпусна ръка.

— Ще ме застреляш в гърба? — попита спокойно Круглов. — При всичките полицаи наоколо?

— Бих ти пръснал шибаната физиономия заради онова, което причини на Мици — изръмжа Чейс. — Джак, остави кутията. Не мога да повярвам, че след всичко, което преживяхме, ти през цялото време си работил за тия копелета.

Мичъл остави дългата метална кутия на земята.

— Еди, ако наистина имаш здрав разум, както се убедих напоследък, веднага ще си тръгнеш от тук.

Чейс побутна Круглов напред.

— Май си сбъркал. Добре, всички назад. — Продължавайки да побутва Круглов, той проследи с поглед Мичъл, Максимов и Дина, които внимателно отстъпиха назад. Той смушка руснака в гърба с „пистолета“ си. — Добре, задник. Вдигни кутията. Много бавно.

— Значи ти си Чейс? — попита Круглов, без капчица тревога в гласа, след като се наведе и вдигна кутията за дръжката. — Чух, че си много смел — и глупав.

— Може би, но не аз стоя с пистолет, опрян в гърба, нали?

— Ти не, но Нина да — каза Мичъл.

Чейс се усмихна безрадостно.

— Добър опит.

Но изражението на злобно удоволствие, което се появи на лицето на Дина, му подсказа, че Мичъл може би не блъфира. Той рискува и погледна през рамо…

И видя последния от гангстерите на Круглов, мъжът с качулката, който стоеше зад ужасената Нина.

И беше опрял в гърба й не пистолет, а нож — онзи същия, който беше използвал, за да убие Клоуи Лам.

[1] „Юниън Джак“ е традиционното неформално име на националното знаме на Великобритания, (вместо официалното Юниън Флаг — Знаме на Съюза) — Б.пр. ↑

22

Никой не помръдваше; групата представляваше странна неподвижна картина насред оживлението на Лестър скуеър.

Нина заговори първа.

— Съжалявам, Еди. Не го видях кога се приближи.

— Свали пистолета, Чейс — каза Круглов. — Или тя ще умре.

Чейс заби острието на фигурката още по-силно в гърба му. Круглов изръмжа.

— Само да шавне и ще те гръмна.

— Няма да го направи, Алексей — каза Мичъл. — Твърде много я обича.

— Млъквай, двулично копеле…

— Той вече се обвинява за смъртта на една приятелка — продължи Мичъл. — Няма да позволи това да се случи и на Нина. Дори ако се наложи да те пусне заради това. Еди, получавате втори шанс. Просто си вървете.

Чейс гневно блъсна кутията с коляно.

— Заради това нещо умряха хора. Наистина ли вярваш, че ще позволя да го предадеш на тия гадове?

— Нямаш друг избор — каза Круглов. — Йорги, когато преброя до три, убий я. Едно.

— Еди, той няма да се поколебае — каза Мичъл. — Просто…

— Две.

— … се махнете от тук. Веднага.

Чейс отстъпи назад и изпусна металната фигурка, която издрънча на плочките в краката на Круглов.

Руснакът я погледна и се захили, след което се обърна към Чейс и разтегна в усмивка жабешката си уста.

— Три.

— Не! — извика Чейс. Зад гърба на Нина Йорги се размърда и се приготви да забие ножа в гърба й…

Лицето му се взриви.

Мичъл беше измъкнал пистолет със заглушител и беше стрелял почти право в Нина, като куршумът свирна толкова близо до лицето й, че леко й опърли косата. Мъртвият руснак падна по гръб, по земята се пръснаха кръв и късчета от начупения му череп.

— Махайте се от тук! — изкрещя Мичъл…

Круглов го блъсна към паметника на Нютон. Пистолетът излетя от ръката му. Чейс се завъртя с лице към Круглов, но руснакът заби кутията в стомаха му и го събори на земята. Руснакът излая някаква заповед и хукна към парка.

Един минувач забеляза сгърченото тяло и се разкрещя, паниката бързо обхвана всички на площада.

Нина се отърси от шока в мига, когато Круглов профуча край нея с кутията в ръка. Тя видя Чейс, който се изправи на колене, замаян, но не и наранен. Тя се спря, колебаейки се между двата порива… след което хукна след руснака. Ако той се измъкнеше заедно с Екскалибур, всичко, което беше преживяла, всичката смърт, на която беше станала свидетел, щяха да бъдат напразни.

Чейс се изправи и осъзна, че Нина вече не е там.

— Мамка му! — Понечи да я последва, но до ушите му достигна металическо изщракване, което прозвуча ясно като музикална нота въпреки шума на тълпата. Дина беше извадила и заредила пистолета си, прицелвайки се в него…

Вик отдясно: двама полицаи тичаха към тях. Дина ги стрелна с поглед, след което се обърна и стреля — но Чейс вече се беше отдръпнал и куршумът рикошира в тротоара. Тя се обърна и побягна.

Полицаите се устремиха след нея — но Максимов подхвърли Мичъл с всичка сила като човешка баскетболна топка към тях. Тримата мъже се строполиха на земята, а руснакът изрева триумфално и се понесе през площада, разблъсквайки хората по пътя си.

Чейс беше готов да хукне след Нина, но нов изстрел го накара да се обърне. Някой беше решил да се представи като герой и се беше опитал да спре Дина — но накрая беше получил куршум в червата. Убийцата със зелената коса тичаше на юг през площада, оставяйки след себе си все повече пищящи хора. Чейс грабна пистолета на Мичъл. Той искаше да намери Круглов и Нина — но Дина беше по-опасната цел. Трябваше да я спре, преди да нарани още някой.

Освен това той имаше лични сметки за разчистване с нея.

Круглов стигна до северната част на парка, разблъсквайки хората по пътя си. Нина го приближаваше, защото кутията със странна форма ограничаваше движенията му. Тълпата пред „Емпайър“ отново се развика, започнаха да бляскат светкавици и поредната лимузина изсипа звездния си товар.

Нина забеляза Круглов, който се оглеждаше за път за бягство. Кордонът се простираше по ширина през Лестър скуеър, отрязвайки напълно северната му част, а останалите улици, които излизаха от него, бяха претъпкани с народ. Той погледна назад и я видя да тича след него. Бръкна със свободната си ръка под палтото и я извади със…

— Пистолет! — изкрещя Нина с надеждата полицията — и минувачите, които се намираха наблизо — да я чуят и да реагират. — Той има пистолет!

Круглов стреля по нея. Нина се хвърли на тревата зад пейката, а минувачите се разпръснаха като уплашени гълъби.

Тълпата пред киното продължаваше да ликува, без да обръща внимание на случващото се зад гърба им. Круглов забеляза полицаите, които се приближаваха и от двете му страни и се вряза в тълпата, размахвайки кутията и пистолета, пробивайки си път към бариерата. Нина скочи на крака и хукна след него.

Дина се затича по пътя, който извеждаше от площада. Чейс я последва; един бърз поглед към табелата му подсказа, че се намира на улица „Св. Мартин“. Знаеше, че се придвижват към Трафалгар скуеър, но дотам нямаше пряк маршрут; пътят на Дина беше блокиран от сгради.

Наоколо нямаше много хора. Той вдигна пистолета си, рюгер със заглушител, и се осмели да стреля в краката на жената. Не улучи и куршумът рикошира в асфалта. Дина отвърна със стрелба през рамо. Тя нямаше никакви шансове да го улучи, но двата изстрела все пак принудиха Чейс да се наведе и да отскочи встрани, и го забавиха.

Тя стигна до кръстовището и сви вляво. Чейс също зави след нея и я видя да се устремява към стъклените врати на огромната сграда, която се издигаше на юг.

Националната галерия.

Дина стреля още веднъж, точно преди да стигне до тях, и се шмугна вътре, без да даде възможност на Чейс да се прицели. Не, че той въобще щеше да стреля: през отворената врата се виждаха хората вътре, група деца — тя беше влязла в образователния център на галерията. За миг той си помисли, че е решила да ги вземе за заложници, но когато се приближи към вратите, я забеляза да тича нагоре по стълбите.

Отвори вратата с ритник и с насочен пистолет хукна след нея, но тя бързо зави зад ъгъла. Някои от децата бяха забелязали пистолета на Дина и появата му само влоши нещата.

— Всички на пода! — опита се Чейс да надвика писъците им, докато тичаше към стълбите. Погледна нагоре. Дина се целеше в него…

Чейс бързо отскочи назад и три изстрела отекнаха в залата, пробивайки дупки в стената зад гърба му. Той се приеми по гръб и стреля три пъти в нея. Тя се хвърли на пода, за да се прикрие, а куршумите му натрошиха дървените перила. Дина бързо се изправи и се устреми нагоре по стълбите.

— Опразнете сградата! — извика Чейс на хората от персонала, които се опитваха да помогнат на ужасените деца. — Изкарайте всички навън! — Той хукна нагоре по стълбите с насочен пистолет. Когато стигна до върха, видя Дина да тича по коридора наляво.

Какви ги вършеше тя, по дяволите? Като че ли тичаше напосоки, в паника — но Чейс не вярваше, че Круглов и хората му са се съгласили да се срещнат с Мичъл на претъпкания площад, без да имат някакъв план за бягство.

Нещо не беше наред.

Той свърна в коридора и я последва към галериите.

Круглов стигна края на кордона, като все по-яростно разблъскваше тълпата. Един ядосан мъж се опита да го хване; Круглов го удари в лицето с дръжката на пистолета и му счупи челюстта. Мъжът падна назад, облян в кръв, а руснакът прескочи бариерата. Стоящият наблизо охранител забеляза суматохата и се втурна да се разправи с нарушителя…

Круглов го простреля. В гърдите му зейна дупка и кръвта му оплиска тълпата. Хората се разпищяха, забавлението премина в страх. Настъпи хаос, хората се тъпчеха един друг в отчаяните си опити да се измъкнат. Нина се втурна в тълпата с вдигнати ръце, за да предпази лицето си, паникьосаните хора я удряха и блъскаха от всички страни.

Още един изстрел. Сред хаоса тя забеляза свлечената на земята фигура с жълт елек: един полицай беше улучен в рамото.

Нина продължи да си пробива път напред и изведнъж се откъсна от бягащата тълпа, която се блъскаше в загражденията. Круглов тичаше към най-близката лимузина с вдигнат пистолет. Въпреки заплахата, фотоапаратите продължаваха да щракат, папараци и публика бяха обединени в стремежа си да запечатат смъртоносния спектакъл, пред очите им на живо се разиграваше екшън сцена на премиерата на холивудски филм. Руснакът наведе глава в безсмислен опит да избегне фотографирането, насочи пистолета си към шофьора на лимузината и му изкрещя нещо. Шофьорът нямаше нужда да знае руски, за да разбере заповедите и трескаво се изнесе от колата.

Нина прескочи загражденията и хукна към лимузината. Круглов изрита шофьора и скочи в колата, хвърляйки кутията и пистолета на пасажерската седалка. Запали двигателя и вдигна глава, преди да даде газ…

Забеляза Нина да тича срещу него.

Дългата лимузина завъртя гуми, разкъсвайки червения килим и блъскайки един фотограф. Круглов насочи тритонното возило право към Нина.

Тя нямаше накъде да бяга…

Жената се хвърли напред, приземи се по корем върху дългия преден капак на лимузината и се плъзна към предното стъкло. Лимузината набираше скорост. Помете една бариера и запрати металните тръби в тълпата, преди Круглов да успее да я овладее.

Нина се вкопчи в едната чистачка и погледна в лимузината, срещайки погледа на руснака. Опита се да се изправи на крака, а той бръкна под якето за пистолета си…

Тя се хвърли върху покрива, а той стреля зад нея и предното стъкло се пръсна на хиляди парченца. Нина се плъзна върху гладката повърхност, но успя да се вкопчи с едната си ръка в ръба на покрива.

Лежейки по корем, тя се опита да се захване и с другата ръка…

Между протегнатите й ръце цъфнаха дупки от куршуми — Круглов стреляше през покрива. С всеки изстрел той се приближаваше към главата й…

Стрелбата спря. Руснакът беше свършил патроните. Нина усещаше миризмата на пушек от последната дупка, която се намираше на педя от лицето й.

Лимузината набра скорост, приближавайки се към края на кордона. Насред улицата беше поставена една подвижна бариера, която пропускаше автомобилите и същевременно пречеше на пешеходците да навлизат в зоната.

Но този път никой не искаше да влиза, всички отскачаха от пътя на лимузината…

Нина успя да се захване и с другата ръка, миг преди колата да се вреже в бариерата и да продължи по Чаринг крос. Тичащите по улицата хора бяха накарали преминаващите коли да спрат, но когато Круглов зави рязко надясно и се понесе към Трафалгар скуеър, предната броня на лимузината успя да закачи една кола.

Нина продължаваше да лежи на покрива, вкопчена здраво в краищата му, а тялото й се плъзгаше наляво-надясно. Лимузината подскочи, тасът от едната й гума излетя и се затъркаля по тротоара. Хромираната лайстна под пръстите на Нина започна да се изплъзва изпод пръстите й…

Гумите изсвириха, лимузината се люшна встрани и бързо се изправи. Нина се плъзна по покрива й. Двигателят изрева и тя усети вятъра в косите си, когато Круглов полетя по лондонските улици.

Стените на Националната галерия бяха покрити с безценни картини, но Чейс дори за миг не ги погледна, погълнат от преследването на Дина, която криволичеше из свързаните зали и коридори. Стреснатите посетители отскачаха от пътя им, смутени от рязкото прекъсване на вглъбеното им съзерцание.

Персоналът на Образователния център най-после включи алармата и в сградата зазвъняха противопожарните звънци. Това поне щеше да накара туристите да излязат навън. Но той трябваше да се справи с Дина и онова, което беше планирала. Тя определено се беше насочила нанякъде.

Жената достигна поредното кръстовище, зави зад ъгъла и събори зад гърба си кошчето с отпадъци. Чейс го прескочи, без да се замисли. Той не искаше да използва пистолета си, ако наблизо има цивилни, но нямаше да се поколебае при удобен случай…

Забеляза един голям плакат в дъното и осъзна накъде се е запътила тя.

Галерията представяше изложба с творби на Рембранд. Чейс не разбираше особено много от изкуство, но дори той беше чувал за холандския художник и знаеше, че творбите му струват милиони… а Дина се канеше да профучи през изложбената зала с пистолет в ръка.

Тя не възнамеряваше да взема хора за заложници, за да си осигури път за бягство. Смяташе да се измъкне, като използва национални богатства.

За миг Чейс почувства как го заля вълна от облекчение. Планът на Дина можеше и да мине при Нина, но той си оставаше груб войник, независимо от всички усилия на годеницата му да го облагороди. Ако убийцата на Мици смяташе, че като го заплаши с прострелването на някое безценно произведение на изкуството, това ще я спаси, то тя беше на път да направи смъртоносна грешка.

С ударение върху смъртоносна.

Рускинята влетя през сводестия вход на галерията. Хората се разбягаха, щом зърнаха пистолета й. Чейс я последва.

— Всички на пода! — изрева той.

Дина спря до другия изход на галерията. Тя насочи пистолета към една от картините, на която беше изобразено разпятието. На Чейс не му пукаше. Той се прицели в нея…

Тя стреля. Но не в картината.

Вместо това улучи рамката. Резбованото дърво се пръсна на трески и цялата картина се разклати.

Към звъненето на противопожарната аларма се включи воят на сирени — сигнал, че някой е посегнал на някоя от най-ценните творби. Пронизителният вой, чиято цел беше да обезкуражи потенциалните крадци, стресна Чейс и го накара да примигне, като за миг го дезориентира…

Което беше достатъчно за Дина да се измъкне.

Тя се шмугна под арката, миг преди защитната решетка да падне със скоростта на гилотина и да спре достъпа до залата. Зад нея се спусна допълнителна бариера.

Чейс се съвзе и стреля, но куршумът отскочи от решетката. Дина се прикри зад стената. Той хукна към изхода; решетката представляваше по-дебела версия на онези, които спускаха пред витрините на магазините — хоризонтални пръчки, свързани с вериги. Той се опита да я повдигне, но тя не помръдна от мястото си. Другият изход също беше затворен.

— Мамка му! — Той погледна между решетките, но Дина вече не се виждаше.

От самото начало беше следвала плана си за бягство. И накрая той падна в капана й, а тя успя да се измъкне.

Чейс се обърна и видя няколко от посетителите, които също бяха останали заключени в галерията и го гледаха с ужасени лица. Той се ухили простодушно:

— Тя е… модерен художник, по косата си личи. Въобще не харесва картините на старите художници.

Опитът му да се пошегува не промени израженията им. Чейс въздъхна и се облегна на решетката с надеждата, че с Нина всичко е наред.

Но при Нина нищо не беше наред.

— Ох, господи! — извика тя, когато лимузината се засили към един едва пъплещ двуетажен автобус и сви в последния момент, промушвайки се между него и насрещно движещата се кола.

Вратата на лимузината одра дясната страна на автобуса и се разхвърчаха искри. Тънката лайстна се огъна в ръката й и тя се изпусна. Круглов зави рязко и се озова пред автобуса. Нина се плъзна безпомощно по покрива, като едва не падна под колелата на идващите срещу тях автомобили…

Внезапно показалецът й попадна в една от дупките от куршуми.

Нина го сви рязко, разкъсаният метал болезнено се вряза в плътта й, но тя успя да се издърпа върху покрива.

В далечината пред тях се чуха сирени. Тя видя примигващи светлини в края на Трафалгар скуеър — една полицейска кола, придружавана от бус, се придвижваха с намерението да блокират пътя. Лимузината току-що беше подминала последната отбивка вляво…

Круглов рязко зави надясно, като завъртя лимузината към павираната улица пред Националната галерия. Хората отскачаха от пътя му, а двама нещастни туристи, които не успяха да се отместят навреме, полетяха във въздуха с хрущене на счупени кости.

Нина се вкопчи в покрива, ужасена от касапницата, но не можеше да направи нищо, за да я спре. Оставаше й само да се държи здраво за покрива и да се надява, че полицията ще успее да спре Круглов в другия край на площада.

Руснакът отново зави — и колата заподскача надолу по широките мраморни стълби към самия Трафалгар.

След миг се озова във въздуха и се стовари върху предницата си, като цялото шаси се разтресе. Нина се изпусна и се плъзна върху предния капак. Двигателят изрева — Круглов не сваляше крака си от педала за газта. Тя забеляза как един от фонтаните на площада се приближаваше устремно към нея…

Лимузината се блъсна в мраморната му основа и изхвърли Нина напред. Тя се приземи в басейна, водата едва успя да омекоти силата на удара и тя се блъсна в дъното, преди да се плъзне напред като скутер. Стената се приближи ужасно бързо; главата й изпука при удара в нея.

Замаяна от болката, тя остана да лежи неподвижно в студената вода. Над нея се издигаше осветената колона на Нелсън, като блестящо копие, устремено към тъмното небе. Някой я хвана за ръката и тя се огледа уплашено при мисълта, че това може би е Круглов, идващ да я довърши. Но се оказа просто някакъв човек, който се беше притекъл на помощ.

Круглов…

Нина се опита да се изправи, краката й се подгъваха, от дрехите й се стичаше вода. Лимузината беше спряла до другия край на фонтана и шофьорската врата зееше отворена.

От руснака нямаше и следа. Нито от металната кутия.

Екскалибур беше в ръцете му.

— Къде отиде той? — едва успя да попита тя, докато се опитваше да се измъкне от басейна. Мъжът, който й помагаше, я погледна озадачено, сякаш му говореше на чужд език. Тя го отблъсна и се огледа за Круглов. Забеляза една тичаща фигура, която се промъкваше между тълпата; в ръката й проблесна алуминиевата кутия.

Тя се опита да побегне след него, но се свлече на колене — краката отказаха да я слушат. Болката надделя над студа.

— Добре — проплака жаловито тя, — явно никъде няма да ходя.

Зад гърба й се разнесоха викове. Тя се обърна и видя няколко полицаи, които тичаха към нея.

— Той избяга натам — опита се да им обясни, като посочи след Круглов, но само след миг се озова по лице на земята, а ръцете й бяха оковани в белезници. Единият от полицаите изкрещя нещо, но пулсиращата болка в главата й превърна думите му в глухо гъргорене. След това грубо я изправиха на крака.

— О, боже, пак ли! — промърмори тя, докато я отвеждаха.

— Каква изненада — възкликна Питър Олдърли, едва сдържайки смеха си. — Накрая се оказа в затвора. Отново!

— Олдърли, какво търсиш тук, по дяволите? — изръмжа Чейс, докато полицаят го извеждаше от килията. След като го арестуваха, първо го отведоха в полицейското управление на улица „Ейгър“, която се намираше на четвърт миля от галерията, а след това, късно през нощта, го прехвърлиха в Скотланд ярд. Беше спал само два часа и самодоволството на Олдърли въобще не намаляваше раздразнението му. — Поисках да дойде Мак, а не някакъв си фукльо от МИ-6.

— Никаква благодарност — въздъхна Олдърли, подсмихвайки се под мустак. — Дойдох тук, за да направя услуга на Мак. Повикаха го в централата, за да разберат защо някой, за когото е гарантирал, накрая се е озовал в затвора.

— Това нямаше да е проблем, ако тъпите ченгета бяха арестували правилните хора! — сопна се Чейс, като погледна раздразнено към полицая. — По дяволите, толкова ли е трудно да се забележи жена със зелена коса?

— Е, нали вече си вън. Аз лично бих те оставил вътре, но нямаше да е честно спрямо Нина, тъй като двамата явно вървите комплект.

— Къде е тя? — попита Чейс. — Добре ли е?

— Добре е. Малко е понатъртена, но не е чак толкова зле.

Олдърли го поведе към приемната зала. Чейс видя Нина да го чака на пейката и забърза към нея. Щом я зърна отблизо обаче, изражението му се промени.

— Не започвай пак — каза тя, като вдигна предупредително пръст. Не си беше измила косата и тя висеше на клечки. Дрехите й бяха станали на петна от силните химикали във фонтана.

— Просто се радвам, че си добре — каза Чейс и я прегърна. Подуши косата й. — Да плуваш ли си ходила?

— Казах ти да не започваш пак!

— Вижте какво, всичко това е много романтично — рече Олдърли с пренебрежителна въздишка, — но имаме среща в американското посолство. Не знам за какво е цялата тая суматоха, но янките искат да я обсъдят с вас.

— О, добре, и аз искам да си поговоря с тях — изръмжа Чейс. — За това, че онзи тип, когото сложиха начело на операцията, се оказа шибан предател!

— Все още не мога да го повярвам — каза Нина и поклати глава. — През цялото време е работил за Васюкович? Как е възможно в DARPA да проспят такова нещо?

— Да се моли те да го намерят преди мен — изръмжа Чейс и сви юмруци. — Защото така ми се ще да си поприказваме с него, че…

Олдърли ги откара до посолството и мина през страничния вход на сградата, където беше посрещнат от Пийч.

— И така, довиждане — каза весело агентът от МИ-6. — Ако за в бъдеще имате нужда от помощта на SIS за нещо, моля… не ни търсете. Между другото, Нина, определихте ли вече датата за сватбата? Все още очаквам поканата си.

— Сбогом, Питър — рече твърдо Нина, излизайки от колата. — Здравейте, господин Пийч.

— Добро утро, доктор Уайлд. — Пийч изглеждаше по-смутен от всякога. — Господин Чейс. Радвам се, че и двамата сте добре.

— Да, ние също се радваме. Какво става?

— Моля, последвайте ме.

Тримата влязоха в сградата на посолството и тръгнаха към кабинета с изглед към Гросвенър скуеър. Сърцето на Нина замря; първото нещо, което видя след като Пийч отвори вратата, беше купчината вестници върху масата.

— Пак ли! — За втори път тази седмица се виждаше на първата страница на пресата. На едната снимка скачаше върху капака на двигателя на лимузината, а на другата се плъзгаше по покрива, докато колата се отдалечаваше от киното.

В стаята ги очакваха няколко мъже с костюми, а Хектор Амороз пристъпи напред, за да ги посрещне.

— Нина! Боже колко се радвам, че си добре. Ти също, Еди.

— Мислех, че вече си се върнал в Щатите! — възкликна Нина, изненадана да го види.

— Така беше. И после се върнах обратно тук. Призоваха ме да се явя пред парламентарната комисия, за да отговарям на въпроси, свързани с онова, което се случи вчера. Което може да отнеме известно време. Операцията не се разви така, както очаквахме.

— Изявлението на годината — рече Нина и замръзна на място, когато забеляза кой стои сред групичката мъже.

Мичъл.

С насинено лице, с превръзка на бузата… но не като арестант.

— Какво прави той тук, по дяволите? — извика тя.

Реакцията на Чейс беше далеч по-спонтанна и не се ограничи до словесни нападки. Той се хвърли към Мичъл, готов да го разкъса с голи ръце. Нужни бяха усилията на трима души, за да го удържат по-далеч от него.

— Хей! Боклук! Ще те убия!

— Да, очаквах да реагираш по този начин — каза Мичъл раздразнено. — Хектор?

Амороз прочисти гърлото си.

— Нина, Еди, има нещо, което трябва да знаете. Еди, престани. — В обикновено учтивия му глас се промъкна командирска нотка. Чейс неохотно спря да се дърпа и се отърси от мъжете. — Да, Джак щеше да занесе меча на Васюкович… но DARPA знаеше за това.

— DARPA го одобри — додаде Мичъл. — Васюкович ме смяташе за двоен агент. А аз не съм. Аз съм троен агент — през цялото време работех за DARPA. Кой, мислехте, че е „сигурният източник“ в организацията на Васюкович? Аз бях!

— Да не искаш да кажеш, че всичко е било постановка? — ахна Нина.

— Да. Мисията ми беше да обезвредя оръжието на Васюкович. Щях да отнеса Екскалибур в Русия, да го използвам като доказателство за своята лоялност, за да ме отведе до съоръжението за усвояване на земната енергия и после бум! — Той погледна към вестниците. — Само че вие прецакахте всичко по възможно най-публичния начин, Екскалибур е при Васюкович, а аз трябваше да съсипя прикритието си, за да ви опазя живи!

Нина се ядоса.

— А ти защо не ни предупреди, по дяволите? Заради твоя план загинаха хора!

— Ако ви бях казал, имаше голяма вероятност да ме разкриете. Не че имаше голямо значение, както се оказа по-късно!

— Тогава защо просто не ги остави сами да си намерят меча? — озъби му се Чейс. — Никой нямаше да пострада.

— Убеден ли си в това? Те убиха един свещеник в Сицилия, за да се доберат до първото парче от Калибърн, убиха Бернд Руст, може би щяха да убият Щаумберг и иконома му в Австрия. Тези хора не са бойскаути. Трябваше и аз да се включа в това, защото Круглов не ми вярваше — ако не връча лично Екскалибур на Васюкович, нямаше никакъв шанс той да ме отведе до съоръжението си. Което означаваше, че за да го намеря, трябваше да замеся и Нина. — Той погледна твърдо Чейс. — Съжалявам, но трябваше да го направя — не можехме да позволим на руснаците сами да намерят Екскалибур.

— Ако ми беше обяснил как стоят нещата, никога нямаше да замеся Мици — горчиво отвърна Чейс.

— Щом Васюкович е смятал, че ти ще му отнесеш меча, защо, по дяволите, беше пратил Круглов и хората му също да го търсят? — попита Нина.

— Както вече казах, Круглов не ми вярваше.

— И сега какво? — попита Чейс. Той махна с ръка към вестниците. — Круглов е на всички първи страници; няма как да отрече участието си в това. Боже, едно от ченгетата ви каза, че той е убил някакъв нещастник пред очите на пет хиляди свидетели.

— Наистина ли смятате, че руснаците ще ни го предадат? — попита Мичъл. — Като се има предвид какви са ни отношенията в момента заради спора върху изкопаемите в полярните области? Той е дясната ръка на един от най-могъщите мъже в цялата страна, който по случайност е и личен приятел на руския президент. Никога няма да го предадат, независимо какъв политически натиск ще им бъде оказан.

— Значи просто ще му се размине? — попита недоверчиво Чейс. — Той убива хора, след което бяга да се скрие в Русия и ни се присмива оттам?

— Дори не се крие. Господин Кълъм? — Мичъл се обърна към един от другите хора в стаята, белокос мъж, когото Нина и Чейс бяха видели на приема в посолството предишната вечер, и взе от него една снимка. Тя беше направена с телеобектив и показваше Круглов на задната седалка на един джип, който минаваше през портал, вграден във висока стена. Фигурата до него не се различаваше добре, но като че ли беше Дина.

— Тази снимка е направена преди около два часа — каза Мичъл. — Това е имението на Васюкович, югозападно от Москва. Щом разбрахме, че Круглов е напуснал Англия, веднага наредихме на разузнавателните ни единици там да започнат да го търсят.

— Как се е измъкнал от страната, по дяволите? — попита Нина.

— Човекът е бил шпионин. Знае всички номера и зад гърба му са милиардите на Васюкович. Имаш ли пари, граничният контрол нищо не значи.

— Значи твоите шпиони знаят къде отива, но не са успели да го спипат преди да отиде там? — попита Чейс. — Господи, а пък аз си мислех, че МИ-6 са безполезни!

— Нямаше време да сформираме екип за залавянето му — защити се Мичъл. — А и ЦРУ въобще не бяха доволни, че провеждахме наша собствена разузнавателна операция зад гърба им.

Чейс изсумтя презрително.

— И сега мечът е във Васюкович? Най-вероятно вече се е запътил към своята база, готов да взриви света!

— Наникъде не се е запътил — каза Мичъл. — Поне не до утре.

— От къде знаеш? — попита Нина.

— Тази вечер организира прием в имението си. От онези, които не би му се искало да проваля — продължи той, изпреварвайки задаването на очевидния въпрос. — Планира го от месеци, това е неговият начин да затвърди влиянието си — целият нов руски елит ще бъде там.

— Сигурен ли си? — попита Чейс. Нина го погледна; веднага разбра, че той подготвя своя план.

— Всъщност и аз бях поканен — отвърна Мичъл. — Въпреки че вече не съм толкова сигурен, че името ми фигурира в списъка с гостите. Но няма начин приемът да бъде отменен, независимо че Екскалибур е вече в ръцете му. Всъщност, доколкото познавам Леонид, той умира от желание да се похвали с него.

— Значи си сигурен къде ще бъде той тази вечер и знаеш къде ще бъде и мечът тази вечер?

— Да, защо?

Чейс му се усмихна безрадостно.

— Защото щом ще прави купон… ние сме длъжни да му го развалим.

23

Москва

Въпреки че се намираше само на няколко градуса по на север от Лондон, руската столица беше значително по-студена. Дори за краткото време, през което притича от самолета на Държавния департамент до очакващия ги линкълн навигатор, Нина усети, че измръзва до кости.

— Трябва да дойдеш тук през зимата — каза Чейс, докато се придвижваха към града. — Мислиш си, че в Ню Йорк е ветровито? В сравнение с това място там е като оазис на безветрието.

— Бил ли си тук и преди?

— Два пъти. По работа.

— Тогава ли се запозна с приятеля си, на когото се обади от самолета?

Чейс изсумтя.

— Той не ми е приятел, а един извратен дребен паразит, който заслужава да бъде сритан отзад.

— О, значи той е мъж? — възкликна Нина, като повдигна изненадано вежди. — Да не искаш да кажеш, че на този свят съществува държава, в която не те очаква някоя млада жена, готова да се отзове на обаждането ти? — В мига, в който го каза, се сети, че всъщност вече има една такава държава — Швейцария, — и тъкмо се канеше да му се извини, че е проявила такава нетактичност, когато Чейс й се усмихна тъжно и тя разбра, че й е простено.

— Всъщност имам позната и в Русия — каза той след като мигът на неудобство отмина, — ала тя няма да е подходяща за тази работа. Но този тип е.

— Кой е той? — попита Мичъл. — Като че ли не му вярваш особено.

— Вярвам му дотолкова, че щом го видя, да го тръшна на земята. А последният път, когато се срещнахме, той беше толкова надебелял, че с голям зор успях да го повдигна. Но щом се заговори за пари, човек до голяма степен може да му се довери. Така че се надявам да носиш портфейла си. Той е от хората, които не правят нищо даром.

— Как се казва? — попита Нина. — И с какво се занимава?

— Казва се Павел Приковски и наистина е голям задник — отвърна Чейс. — Някога беше офицер в ГРУ, руското военно разузнаване. Сблъсквали сме се на два пъти, докато работихме за враждуващи страни, а по-късно той започна да работи на частно, като наемен охранител.

— Също като теб — каза Мичъл.

— Въобще не е така! — отвърна обиден Чейс. — Задачата ми беше да се грижа за хората, а неговата — да се „погрижи“ за тях, ако ме разбирате. Но всъщност така започна, по-късно се захвана с други неща, когато се усети, че може да изкара повече пари от същите хора, без да рискува главата си. Сега урежда забавления за партитата на богатите си клиенти.

Нина сви устни.

— Под забавления едва ли имаш предвид смешни шапки и балони.

Той се ухили сардонично.

— Не съвсем.

Те продължиха да се движат по магистралата, като задръстванията се увеличаваха с приближаването им към центъра на Москва. Нина никога не беше идвала в Русия и с интерес наблюдаваше заобикалящия я град. В по-голямата си част изглеждаше точно така, както си беше представяла един построен от комунистите метрополис — сивите, ъгловати и безрадостни огромни жилищни блокове доминираха в пейзажа.

Но сред еднообразието изпъкваха някои изненади: църкви с богато украсени заострени върхове и луковицообразни куполи от злато и оксидирана позеленяла мед; гигантски съветски бюрократични монолити, създадени да сплашват народа и да го убеждават в неговата незначителност пред силата на държавата; и техните модерни еквиваленти, блестящите корпоративни небостъргачи и извисяващи се жилищни комплекси на новите руски милионери и милиардери. Само за няколко години Москва се беше измъкнала от беднотата, за да се превърне в един от най-богатите градове в света, но все пак си личеше, че голяма част от богатството му е съсредоточено в ръцете на малцината избрани. Нина предположи, че Ленин сигурно се върти толкова ядосано в гроба си, че ако към него беше прикрепен генератор, с неговото електричество щеше да се захранва половината столица.

Стигнаха до сърцето на града, пред тях се издигнаха високите стени на Кремъл, те преминаха през моста над Москва река и се отправиха на юг. За нейно огромно съжаление, тя успя само да зърне в далечината пъстроцветните куполи на катедралата „Св. Василий“, които бързо се скриха от погледа й.

Но тя не беше дошла тук, за да разглежда забележителностите на града. Те продължиха да се движат на юг и накрая спряха пред един склад, чиито малък двор беше ограден от висока стена с бодлива тел отгоре й. Обективите на охранителните камери се взираха бдително надолу, покривайки всеки сантиметър от терена.

— Това е мястото — каза Чейс. — Изчакайте тук.

Той излезе от колата и се доближи до портала, като вдигна лице към безизразните очи на камерите. Приковски беше уведомен за пристигането му, но със сигурност щеше да го накара да чака, в недодялан опит да покаже кой всъщност командва тук. На една стоманена колона край портала беше монтиран интерком; той натисна бутона. Най-накрая се разнесе женски глас, който заговори на руски.

— Аз съм Еди Чейс — нетърпеливо изстреля той. — Знам, че си тук, Павел, затова спри да се мотаеш и ме пусни.

Последва кратка пауза, след което се разнесе жужене. Чейс бутна вратата, тя се отвори и той махна с ръка на джипа да влезе. След това се запъти към вратата на склада.

Шофьорът остана в линкълна, но Нина и Мичъл, последният с голямо куфарче в ръка, слязоха от колата и забързаха към Чейс, който тропаше с юмрук по вратата. Тя се отвори и на прага застана един дебеловрат мъж с перманентно сключени вежди. За ужас на Нина той държеше в ръка малък автоматичен пистолет.

— Добре де, прибери го вече — каза Чейс, без да се впечатли. — И ни заведи при шефа.

Мъжът изсумтя, след което отстъпи и ги пусна вътре. Поведе ги във вътрешността, а Нина се огледа с любопитство. Покрай стените бяха наредени няколко реда кашони с изписани върху тях известни западни марки: плазмени телевизори, компютри, маркови облекла, уиски, пури, часовници… истински богаташки търговски център.

— Обзалагам се, че няма фактура за нито едно от тях — подхвърли неодобрително Чейс, докато се приближаваха към стаята в другия край на претъпканата площадка.

Там ги очакваше Павел Приковски, придружаван от две зашеметяващо красиви блондинки с къси, прилепнали рокли, съвсем неподходящи за студа в халето. Малко по-нисък от Чейс, той беше значително по-едър, най-вече в кръста. Фигурата му изглеждаше още по-сплескана заради обемистото кожено палто, което беше облякъл. Между разтегнатите му в усмивка устни висеше дебела кубинска пура, а тоновете златни бижута, с които се беше накичил, напомниха на Нина за Мистър Ти[1].

— Еди Чейс! — избоботи той. — Дай да те целуна!

— Не може ли да се размине само с ръкостискане? — отвърна Чейс.        Приковски се изхили, след което протегна ръка, която беше толкова космата, че се сливаше с маншета на кожуха му. Чейс я разтърси далеч не толкова ентусиазирано.

— И така, какво ще искаш? — попита руснакът. — Пура? Коняк? — Той намигна към жените. — Компания?

Чейс прегърна Нина през раменете.

— Не, благодаря. Вече съм се уредил.

— Да, ти никога не си имал проблеми с жените, нали? Без пари и с тази физиономия — как го постигаш, по дяволите? — Той отново се изхили. — И на всичкото отгоре е знаменитост! Доктор Нина Уайлд, нали така? Добре дошли в Москва! Знам всичко за вашите открития — Атлантида и Херкулес. Но вие направихте грешка.

— Така ли? — погледна го подозрително Нина. Въпреки че руснакът изглеждаше приятелски настроен, цялото й същество крещеше да се маха от тук.

— Да. Отидохте и разказахте всичко на американското правителство, вместо да запазите тайната за себе си. Само си помислете колко пари щяхте да изкарате от продажбата на всички тези съкровища!

— Никога не е ставало въпрос за пари — отвърна ледено тя.

— Накрая всичко се оказва въпрос на пари. — Той извади пурата от устата си и се вторачи в куфарчето на Мичъл. — Като например колко е готов да плати вашият приятел тук, за да ви помогна. За кого работите, значи? ЦРУ? Военното разузнаване?

— Всъщност за DARPA — отвърна Мичъл.

Приковски го погледна с недоверие и лицето му се изкриви гротескно.

— Наистина ли? Бях готов да се обзаложа, че сте от разузнаването. Обикновено разпознавам себеподобните си.

— Себеподобните ти се крият в миши дупки, Павел — каза Чейс. Приковски като че ли не се обиди; напротив, дори изглежда се забавляваше. — Ще вършим ли работа или какво?

— О, аз винаги съм бил по работата. — Той щракна с пръсти и произнесе една-единствена дума на руски, при което двете блондинки се връцнаха на високите си токчета и излязоха от стаята, като затвориха вратата зад гърба си. — Каза, че искаш да поговорим за Леонид Васюкович.

— Точно така. Тази вечер той организира прием в своето имение. Искам да присъствам.

— Очакваш да ти уредя среща с един от най-богатите мъже в Русия? — попита Приковски с преувеличена изненада в гласа. Чейс просто го погледна. — Ха, разбира се, че мога да го направя! — изпъчи се той след миг. — Моите момичета ще бъдат там довечера, както и много други. Когато някой в Москва иска да празнува — естествено някой, който значи нещо — той идва при мен. Павел Приковски винаги разполага с онова, от което се нуждаят! Мога да ви уредя покана, никакъв проблем.

— Нямам предвид като гост — каза Чейс. — Искам да вляза, без някой да разбере за това.

Приковски изведнъж се стегна.

— Добре, това вече не е чак толкова лесно.

— Запознат съм с разположението на стаите в сградата и охранителната система — каза Мичъл. — Бил съм там. Трябва ни само някой, който да изключи охранителните камери за няколко секунди, за да може Еди да прекоси поляната. Максимум трийсет секунди.

— Моите момичета не са шпионки — възрази Приковски.

— Мога да им казвам какво да правят по микрофон в ушите…

— Не, не, не! Имаш ли представа какво ще им се случи, ако ги хванат? Васюкович е безжалостен тип, но неговият лейтенант, Круглов, е направо психопат! Той ще ги изкорми!

— Да, срещали сме се с Круглов — каза Чейс. — И нямам нищо против отново да се срещнем. Очи в очи.

— Тогава иди до парадния вход и питай за него! Но аз няма да хвърля моите момичета в устата на тигъра. Прекалено е опасно — и то не само за тях. Знаеш ли какво ще се случи с мен, ако разберат, че съм ти помогнал?

Чейс му се усмихна студено.

— Само каквото заслужаваш.

Този път Приковски не изглеждаше развеселен.

— Приех да се видя с теб само от професионална учтивост, Чейс. Но това не е нещо, за което бих приел да ти помогна, независимо с колко пари разполага приятелят ти.

— Тогава изпратете мен — каза Нина.

Чейс не беше сигурен, че я е чул правилно.

— Какво?

— Аз ще отида — каза тя, а Мичъл и Приковски я погледнаха изненадано. — Всичко стана по моя вина — ако не се бях усъмнила в Джак в Лондон, дори нямаше да сме тук.

— Не — каза твърдо Чейс. — В никакъв случай.

— Еди, и аз не искам да го правя, но това е единственият начин да те вкараме вътре. Освен ако Джак не знае някой друг начин за изключването на охранителните камери? — Мичъл поклати глава. — Мога да вляза заедно с другите… момичета на Павел, да се престоря за една от тях. Щом вляза вътре, Джак може да ме упъти къде да отида и след това просто ще се скрия, докато той не дойде да ни вземе с хеликоптера.

— Смятате да използвате хеликоптер? — възкликна Приковски. — Скъпо, опасно, много рисковано — веднага мога да кажа, че това е американска операция!

Чейс не му обърна никакво внимание.

— Да не си се побъркала? Няма да ти позволя да го направиш!

— Нямаме друг избор — настоя Нина. — Ако вътре нямаме свой човек, ти няма да успееш да влезеш без да те видят — и ще бъдеш убит!

— По-добре мен, отколкото теб.

— Не, Еди, не е така. Не искаш да пострадам, нали? Е, аз не искам ти да пострадаш. — Тя го хвана за ръката и го погледна в очите. — Еди, ние ще се женим, ще правим всичко заедно — което означава, че ще споделяме и рисковете. Или и двамата, или никой от двамата. Ако не го направим, Васюкович ще спечели и всички хора, които загинаха, опитвайки се да го спрат, ще са загинали за нищо. А аз знам, че ти няма да позволиш това да стане. Е, аз също.

Тя разбираше, че той е ядосан — но освен това обмисляше думите й. Мичъл се накани да каже нещо, но тя го стрелна предупредително с поглед. Чейс трябваше сам да реши.

Най-накрая той погледна към Приковски.

— Ако го направим — само ако — смяташ ли, че можеш да я вкараш вътре?

— Да, това мога — каза руснакът. — Виж, изкарването й навън ще бъде трудно!

— Ами ти, Джак? Ще успееш ли да я упътиш до точното място? — Мичъл кимна. — И след това да я изведеш оттам?

Този път главата на Мичъл не помръдна.

— Не мога да ти дам никакви гаранции, Еди. Но Нина е права — това е единственият начин да си върнем… — той погледна към Приковски — предмета обратно, преди Васюкович да го е отнесъл на мястото.

— А оттам няма никакъв начин да си го вземем обратно?

— Никакъв. Това е стара подводничарска база — но се намира във все още затворена военна зона, а Васюкович има много добри връзки с руските военни. Единствената възможност е да се изпрати отряд тюлени с подводница, но ако ги заловят, при сегашните отношения между САЩ и Русия…

— Мамка му — промърмори Чейс. Той погледна към Нина. — Не ми се иска да го правиш.

— И на мен не ми се иска, но се налага. Защото няма кой друг да го направи.

— В такъв случай просто трябва да те пусна, нали? — Той изпусна дълга, нещастна въздишка. — Гръм и мълнии.

— Знам — отвърна Нина и го стисна за ръката.

— Ако я заловят, ще кажа на Васюкович, че не знам нищо за това — избъбри Приковски. — Или че сте ме заплашили с пистолет. Това ще го повярва, сигурен съм. А между другото — обърна се той към Мичъл, — искам да ми платите предварително. Цялата сума.

— Колко искаш? — попита Мичъл.

— Току-що ти казах — цялата сума! Всичко, което си донесъл — в куфарчето и в джипа. Всъщност и джипа искам! Кажи на шофьора си да повика такси.

Мичъл изглеждаше изненадващо необезпокоен от исканията на Приковски. Той остави куфарчето на бюрото и го отвори, разкривайки чинно подредени пачки от стодоларови банкноти. Нина успя да хвърли един бърз поглед, преди Приковски да обърне куфарчето към себе си и да зарови ръце в съдържанието му — вътре може би имаше поне половин милион долара.

Половин милион от парите на американските данъкоплатци. Предадени в ръцете на човек, който не беше нищо повече от сводник на лъскави проститутки. Като се имаха предвид и всички други средства, погълнати от мисията… както и хората, които загинаха заради нея….

— Дано да си заслужава — каза тихо тя, като само Чейс я чу.

Приковски затвори куфарчето; усмивката му подсказваше, че е повече от доволен от съдържанието му.

— Добре тогава. Разполагаме с няколко часа, преди момичетата да отидат на приема, така че имаме достатъчно време да ви подготвим, доктор Уайлд.

— Да ме подготвите? — изненада се тя.

— Нали не смятате наистина да отидете там в този вид? — Той погледна презрително към тежкото й палто, дънките и маратонките „Рийбок“. — Моите момичета изглеждат превъзходно — като супермодели! Вие трябва да изглеждате по същия начин.

— О! — каза Нина. — Знаете ли, това може да се окаже проблем. Аз н-не съм точно супермоделски тип…

Приковски се ухили — или озъби, въпреки че нямаше как да се определи със сигурност с тази пура между зъбите му.

— Няма защо да се притеснявате. Малко грим, подходящо облекло… Марио е невероятен.

— Марио? — подсвирна Чейс. — На това му викам истинско руско име.

— Той е стилистът на моите момичета — обясни Приковски, докато прибираше куфарчето в сейфа. — Сега ще отидем при него. — Той отново се ухили. — С новия ми, красив джип!

— Млъкни — изсъска Нина, преди Чейс да успее да си отвори устата.

Но въпреки това той я отвори — от изненада.

— Исусе Христе… — най-накрая успя да каже той. — Изглеждаш… леле! Павел беше прав — Марио наистина е невероятен!

Нина прекара двата часа в пищен салон, косата й беше измита и фризирана, на лицето й беше положен грим. Тя не беше единствената жена там — десетина други бяха насядали пред осветените огледала, обслужвани от по две жени. Марио — който въпреки името си беше толкова италианец, колкото Йосиф Сталин — ситнеше напред-назад между столовете, разресваше, скубеше с пинсети и пудреше, довеждайки всяко преобразяване до перфекционизъм.

И въпреки че облеклото беше далеч от всичко, което Нина би избрала да облече, тя трябваше да признае, че наистина изглежда невероятно. Беше прекарала доста време наведена напред. Когато най-накрая седна изправена, в първия момент изпита странно чувство на раздвоение на личността — сякаш съвсем различен човек я гледаше от огледалото. Някоя жена, която беше модел… въпреки че не посмя да се определи като супермодел. Марио не беше чак толкова добър.

Но гневът й беше породен не от тежкия, тъмен грим или яркочервените изкуствени нокти, нито от силно напръсканата с лак за коса фризура. Ядоса се на тоалета, който Приковски беше избрал за нея — и който накара Чейс и останалите мъже да се ококорят, щом тя се появи пред тях.

— Приличам на проститутка — проплака тя. Бяха я уверили, че късата черна лачена рокля без ръкави е дело на изключително скъп и прочут дизайнер от Лондон — но това не можеше да промени факта, че беше изключително впита и разкриваше щедро прелестите й. Тя имаше ужасяващото чувство, че ако направи една малко по-широка крачка и полата ще се сцепи до хълбоците й.

— Ами нали за такава се представяш — напомни й Чейс.

— Хей! — възкликна Приковски. — Моите момичета не са проститутки. Те са… — Той се замисли за миг. — Компаньонки? Не, куртизанки. Куртизанките на Павел Приковски, така звучи по-добре. Като заглавие на някоя велика руска епопея.

— Или на някой скапан американски роман, „Безсрамието на Нина Уайлд“ — изпъшка Нина. — Може би все пак това не е чак толкова добра идея.

— Не, не — отвърна Чейс, подсмихвайки се под мустак, — според мен е страхотна! Нали ще се обличаш така и след като се оженим?

— Край, махам се от тук. — Нина се врътна на високите си токчета и, олюлявайки се, се опита да се върне в салона, но установи, че пътят й е препречен от Марио, който изръкопляска одобрително и отново я върна в приемната. Протегна ръце и се опита да свали медальона й, но тя енергично разтърси глава. Той изпъшка с досада и каза нещо на руски на Приковски, който се разсмя. Марио се поклони и се върна в салона.

— Какво ти каза той? — попита Нина.

— Каза, че медальонът ти изглежда евтин — каза Приковски. Нина проследи стилиста със злобен поглед. — Но пък е много доволен как изглеждаш, предвид малкото време, с което разполагаше, за да работи върху теб. А, да, и имайки предвид възрастта ти.

— Възрастта ми ли? — изпищя тя. — Но аз съм само на трийсет!

Приковски сви рамене.

— Повечето от момичетата ми са на по двайсет и две, двайсет и три години! Трябва да се гордееш със себе си. Изглеждаш… неразпознаваема.

— И това е добре?

— В този случай, да — каза Мичъл, който се забавляваше със сценката. — Честно казано, ако не знаех, че това си ти, въобще нямаше да те позная, когато излезе от салона. Така че се надявам и другите да не те разпознаят. — Той се изправи и извади една кутия от джоба си. — Така, време е да ти сложим микрофона.

— Какво е това? — попита Нина, като погледна към предмета в кутията. Приличаше на мъничък златен куршум.

— Слушалка. Никога ли не си гледала сериала „24“? Същата използва и Джак Бауър. Двупосочна е — ти ще можеш да чуваш мен и Еди, и ние ще можем да чуваме теб и всичко, което се случва около теб. Трябва само да шепнеш.

Чейс се приближи, за да наблюдава как Мичъл внимателно пъха „бръмбарчето“ в лявото ухо на Нина.

— Какъв обхват има?

— Само около двеста метра. Но това няма никакво значение, защото ти ще имаш предавател, така че ще мога да те чувам, а щом прескочиш външната стена, вече ще си в обхват. — След като постави уредчето в ухото й, той отстъпи назад, като хвърли един възхитен поглед върху блестящите й къдрици.

— Видях те! — извика тя.

— Свиквай — каза й Приковски. — Тази вечер ще привлечеш доста повече внимание. — Той се намръщи, внезапно сетил се за нещо. — Говориш ли руски?

— Нет.

— Хм. Нищо, не е проблем. Момичетата не отиват там, за да водят разговори. — Нина едва успя да потисне едно отвратено потреперване. — Добре, ти си американска студентка, която е дошла тук да учи руски — и се занимаваш с това, защото ти трябват пари да си купиш речници. Ха! — Той замахна с ръка, сякаш се канеше да я шляпне по дупето, но веднага се спря, щом забеляза каменното изражение на лицето на Чейс.

— Добре — каза Мичъл с командирски тон. — Аз ще чакам в хеликоптера. Ще стигна до имението за четири минути, така че с толкова време ще разполагате да стигнете до мястото за излитане, щом се сдобиете с предмета. На западната стена има един балкон — не е достатъчно голям, за да се приземя върху него, но има достатъчно пространство да се снижа достатъчно, за да можете да се изкачите на борда. Ако успеете да не задействате алармата, има голяма вероятност да се измъкнем, преди някой да заподозре нещо.

— А ако включим алармата? — попита Нина.

Чейс бръкна под коженото си яке и измъкна голям сребрист пистолет.

— Докато те разкрасяваха, Джак ми направи едно малко подаръче — рече той с блясък в очите. — „Дезърт игъл“, с 50 мм куршуми екшън експрес. Бих предпочел един „Уайлди“, но и така не се оплаквам.

Мичъл поклати глава.

— Голям, тежък, малък пълнител, голям откат…

— Напълно ме устройва. Когото улуча с това — край с него. — Усмивката му изчезна. — А ако видя Круглов…

— Да се надяваме, че няма да ти потрябва — каза му Нина, като внимателно натисна надолу вирнатото дуло на пистолета.

— Добре — каза Мичъл. — Време е за купон.

[1] Псевдоним на американския актьор Лорънс Тюро, главен герой от екшън сериала от 80-те „А-отборът“ (The А-Team). — Б.пр. ↑

24

Момичетата напуснаха салона с малък конвой от микробуси, управлявани от хората на Приковски. Нина се намираше в последната кола заедно с три други млади жени, също така грижливо гримирани и провокативно облечени като нея. Нито една от тях не говореше английски, но изглеждаха развълнувани — по един такъв пресметлив начин — от предстоящата вечер.

Развълнувана обаче не беше точно думата, която Нина би използвала, за да опише собствените си чувства. Напрегната би било по-точно. Или пък отвратена.

В лявото й ухо се разнесе глас. Чейс.

— Нина, ако ме чуваш, изкашляй се. — Тя го направи. — Добре, аз се движа на малко разстояние след теб. — Тя погледна назад и видя фаровете на колата. — Ще ти се обадя пак, когато стигна до изходната точка.

Светлините изостанаха и изчезнаха. В ухото й се чу леко изпукване, сякаш някой се беше включил в линията отново, но след това настъпи пълна тишина. Беше излязла от обхват.

Беше останала съвсем сама.

Миниванът спря пред портал, обграден с високи стени — същата стена, която беше видяла на шпионската снимка с Круглов.

Имението на Васюкович. Леговището на дракона.

Охраната отвори вратите и насочи ярки фенерчета в лицата на пътниците. Нина беше проверена последна. Тя усети, че настръхва и то не само от хладния нощен въздух. Ами ако я разпознаят, ако се окаже, че я няма в списъка с гостите, ако Приковски я е предал…

Светлината пробяга по краката й, спря се за миг — и изчезна. Пазачът се ухили и затвори вратата. Миниванът продължи навътре в двора.

Домът на Васюкович се издигаше точно пред тях, в края на дългата алея, обградена от поляни. Нина се наведе напред, за да го разгледа по-добре, като неохотно призна възхищението си от ярко осветената сграда. Тя беше огромна, както и предполагаше, но елегантна, без очакваната новобогаташка простащина — идеално възстановена сграда в неокласически стил от началото на деветнайсети век, с високи извити прозорци, през които струеше светлина.

За сметка на това автомобилите, които бяха подредени отвън, напълно отговаряха на очакванията й. Поредица от скъпи, крещящи и безвкусни дълги лимузини и суперколи. Стопаните им слизаха от тях и ги оставяха в ръцете на униформените прислужници, които ги откарваха зад ъгъла на сградата. Нина предположи, че ако някоя от тях бъдеше одраскана, това щеше да струва на виновника много повече от годишната му заплата.

Микробусите се придвижиха напред. На предните стъпала излязоха още въоръжени охранители и се приближиха към тях. Момичетата излязоха от колите и бяха посрещнати от един мъж, облечен в бял смокинг. Той размени по няколко думи с всяка една от тях, преди да им посочи вратата. Накрая се приближи до Нина.

— Ъъъ, аз… Не говоря много добре руски — рече тя в отговор на инструкциите му.

Той се намръщи.

— Не говориш руски? Ой! Павел взе да се измързеливя; трябва да те изпратя обратно. Откъде си ти, от Америка? — Нина кимна. Той задъвка долната си устна. — Добре, вътре има няколко янки. Лесно ще ги намериш — ония, дето не си държат чашите. Остани при тях. Как се казваш?

— Нина.

— Нина, добре. Аз съм Димитри; ако ти трябва стая, намери ме. На горния етаж нямаш работа. Хайде, къш!

Въпреки че беше облечена с палто, Нина умираше от студ и с благодарност се устреми към входа, когато внезапен силен шум я накара да се спре насред крачка. Тя вдигна глава и видя един хеликоптер да се снижава над къщата, да се завърта и да каца на поляната. Но това не беше обикновен хеликоптер; по всичко си личеше, че е военен. Черен като нощта и с две роторни перки, монтирани една над друга върху една ос — това беше най-странната и зловеща машина, която беше виждала през живота си.

— Какво е това? — попита тя.

Димитри изглеждаше раздразнен.

— Това е новият заместник-министър на отбраната Феникс Мишин, фука се и съсипва тревата! Хайде, влизай, аз ще го посрещна, тук нямаш работа! — Той се обърна към хеликоптера и зачака двигателят му да угасне.

Нина затрака с токчета по стълбите и влезе в сградата, където беше посрещната от друг мъж с бял смокинг, който й взе палтото. В мраморното преддверие имаше няколко групички хора, които разговаряха оживено — всичките бяха мъже и всички обърнаха глави към нея, докато минаваше край тях, облечена в прилепналата си блестяща рокля. Тя се чувстваше ужасно притеснена и уплашена, но въпреки това не забрави ролята си и им се усмихна учтиво, преди да мине през двойната врата и да влезе в съседната зала.

Тя нямаше как да знае дали това беше бална зала или просто много голям коридор, но очевидно партито на Васюкович се провеждаше тук. В единия ъгъл се издигаше платформа, върху която някакъв диджей надуваше здраво техно, но дори силната музика беше заглушавана от боботенето на стотиците гласове на говорещи едновременно хора.

В залата беше ужасно задимено и като че ли всички държаха питиета в ръцете си. Мъжете бяха облечени със смокинги или с плейбойски дизайнерски костюми. По-възрастните жени бяха облечени официално, по-младите стояха като блестящи трофеи до богатите си съпрузи… или може би бяха там просто за забавление, тъй като момичетата на Приковски вече се бяха смесили с тълпата.

Нина направи няколко стъпки и изведнъж на пътя й се изстъпи червендалест мъж, облечен с прилепнал смокинг, който й се усмихна мазно и каза нещо на руски, заваляйки думите.

— Здрасти — отвърна тя с фалшива усмивка, като едва не се задави от острата миризма на афтършейв, която я удари в носа. — Съжалявам, но не говоря руски… Ъъъ, нет руски? Американка съм.

— А, американка! — избумтя дебелакът. — Памела Андерсън, да? — Той сви ръце в шепи пред гърдите си така, сякаш държи две волейболни топки, и се разсмя.

— Да — отвърна Нина, без да е особено впечатлена. — Между другото, поздравявам ви за вашите гърди — почти достигат на големина нейните. Извинете ме. Ох! — Тя подскочи, когато усети една ръка да се плъзга по десния й хълбок и да го стиска. Обърна се, в очакване да види друг пиян мъж и примигна изненадано, когато откри пияна жена.

— Значи си американка? — попита жената. Изглеждаше около петдесетгодишна, с остро лице и слаба, но съдейки по прическата и облеклото й очевидно смяташе, че може да мине като двайсетина години по-млада. — Как намираш страната ни?

— Просто минавам през Полша и ха, ето я!

Жената се засмя пискливо. Кокалестата й ръка стисна китката на Нина като менгеме и рускинята я повлече след себе си през тълпата. — Ела, ела, да те запозная с приятелите ми.

— Аз, ъъъ, трябва да отида при г-н Васюкович — отчаяно се опита да се отърве Нина.

Жената отново се засмя.

— Значи извади късмет — той е от моите приятели!

— О, така ли? О, мамка му — добави шепнешком тя.

Жената я поведе през залата. Нина се огледа, опитвайки се да събере информация за вътрешното разположение в къщата. В дъното на коридора забеляза някакви стъпала от полиран мрамор, покрити с червена пътека. Димитри беше казал, че горният етаж е забранена зона; най-вероятно там държаха Екскалибур.

Тя чу жужене в лявото си ухо.

— … ваш ли ме? Нина? — гласът на Чейс прекъсваше от смущенията, тъй като се намираше почти на ръба на обхвата.

— Ммм-хм? — изхъмка тя със стиснати устни.

— Явно не можеш да говориш. Аз съм на позиция. Хеликоптер ли се приземи в градината?

— Ммм-хм.

— Богатите негодници винаги трябва да се изфукат, а? Добре, щом ти се удаде удобен случай намери си някое тихо местенце и се свържи с Джак, за да ти каже какво да правиш.

— Добре — измърмори тя.

Жената се обърна към нея.

— Какво?

— А, нищо, само се прокашлях. Малко съм жадна.

— Ще кажа на сервитьора да ти донесе нещо за пиене. Ела, стигнахме. — Тя поведе Нина към група хора…

И тя се озова лице в лице с Алексей Круглов.

Той се устреми към нея с мрачно лице. Приближи се на три крачки от нея, две, погледна я…

И отмина, леко отърквайки ръкав в ръката й, но не можа да я познае, не направи връзка между зърнатата за миг съблазнително облечена компаньонка и мръсната, уплашена археоложка, която беше видял в Англия. Но тя не можа да се сдържи и се обърна след него в случай, че изведнъж заподозре нещо, че намери някаква прилика между двете червенокоси жени и реши да се върне, за да погледне отблизо…

Той продължи да върви и се изгуби в тълпата. Тя въздъхна с облекчение.

Жената внезапно спря и Нина едва не се блъсна в нея. Тя каза нещо на руски на един слаб, непретенциозно облечен мъж с телени правоъгълни очила върху студеното, интелигентно лице, в когото Нина с трепет разпозна Леонид Васюкович.

Мъжът, замислил цялата конспирация. Мъжът, отговорен за убийствата на Бернд Руст, Мици Фонтана, Клоуи Лам и много други, чиито имена дори не знаеше, косвени жертви на неговия поход за завладяване мощта на Екскалибур. Той се намираше на една ръка разстояние от нея, неподозиращ нищо, беззащитен.

Но тя не можеше да направи нищо. Дори и да имаше куража да дръпне спусъка, прилепналата й латексова рокля не предлагаше никакво местенце, където да може да се скрие оръжие. Чейс би могъл да го направи — но него го нямаше. Единственото, което й оставаше, беше да се усмихва, за да прикрие страха си.

Васюкович отвърна на придружителката й с учтив престорен интерес и кимна, преди да погледне към Нина. Огледа силно гримираното й лице, мазохистичното й облекло, разголените крака и високите токчета и се обърна незаинтересувано към жената.

Нина се почувства леко засегната, преди да осъзнае, че отношението на Васюкович не касае лично нея. Той щеше да реагира по същия начин на всяко едно от момичетата на Приковски. Това беше реакцията на видял всичко човек, отегчението на милиардер, който отдавна е задоволил и най-щурите си фантазии. Въпреки че беше домакин на приема, той въобще не изглеждаше ентусиазиран от присъствието си тук.

Васюкович каза нещо на жената; тя му отговори и се усмихна на Нина.

— Нали каза, че искаш да се видиш с Леонид Васюкович? Ето ти го.

— Васюкович ли? — чу се гласът на Чейс в ухото й. — Господи, там ли е? Можеш ли да го намушкаш с нещо?

Васюкович отново се обърна към Нина.

— Розалина казва, че не говориш руски — рече той. Английският му беше отличен. — Жалко. Надявам се бързо да го научиш… — Той я погледна въпросително, в очакване да чуе името й.

— Не му казвай истинското си… — започна Чейс.

— Нина — отвърна тя машинално.

— Ох!

— Радвам се да се запознаем… Нина — каза Васюкович. Той я погледна озадачено, сякаш се опитваше да си спомни дали не са се виждали по-рано.

— Чувствата ни са взаимни, г-н Васюкович. — Настъпи неловко мълчание.

След миг, за нейна изненада, Васюкович се усмихна и ъгълчето на устата му потрепна в израз на неподправено забавление.

— Смея да заявя, че определено не приличаш на повечето млади жени, които познавам.

— Наистина ли? — попита Нина, без да е сигурна накъде отива разговорът.

— Да. Друга до сега да е направила поне три опита да се вмъкне в леглото ми — или в портфейла ми. Но у теб има нещо различно, веднага го усетих. Ти не си от косатките. Нещо различно, за разнообразие. — За миг в очите му проблесна меланхолия. — Красивите жени винаги ми се натискат, но всъщност изобщо не ме виждат — мержелеят им се само парите ми. А това отдавна престана да ме забавлява. — Той въздъхна и сви рамене. — Както и да е. Надявам се да си прекараш добре. — Той каза още нещо на Розалина, преди да забележи някой зад Нина. За пръв път на лицето му се изписа някакъв ентусиазъм.

— А, господин Мишин!

Нина се огледа, но побърза да се обърне, защото забеляза, че Круглов се връща. С него вървеше мъж около четирийсетте, със зализана назад коса, облечен в тъмносин италиански костюм. Тя си спомни името — това беше човекът, дошъл с военния хеликоптер.

Очевидно Розалина също го познаваше, защото го целуна по двете бузи. Нина просто стоеше встрани, чувствайки се оголена и пренебрегната. Но тъкмо когато й хрумна, че това е шансът й да се измъкне, тя осъзна, че всъщност е темата на техния разговор. Успя да различи думата „американка“ сред словесния поток, който се изливаше от устата на Васюкович.

— Американка ли? — Мишин погледна към Нина, след което прошепна на английски със силен акцент: — Може би е шпионка, която е тук, за да спи с мен и да научи всичките ми тайни! — Той се засмя на собствената си шега, последван от Розалина.

Васюкович се усмихна учтиво.

— Нямам усещането да е тук за това. — Той продължи на руски, като определено изглеждаше възбуден от темата.

— Нина — неочаквано се обади Мичъл в ухото й, гласът му се чуваше дори по-слабо и от Чейсовия. — Той говори за новата си „придобивка“. Сигурно има предвид Екскалибур. Мисля, че се готви да го покаже на Мишин, което означава, че мечът със сигурност е в сградата. Зарежи тая кучка и намери място, където да можем да поговорим — трябва да се добереш до охранителната система, за да може Еди да влезе.

— Добре — каза Нина, замаскирайки думата с кашляне. Тя изви глава, за да прикрие лицето си от Круглов и забеляза един келнер, който се провираше между тълпата, носейки в ръка поднос с чаши шампанско. — Искаш ли да ти донеса питие? — попита тя Розалина. По-възрастната жена изглежда се разкъсваше между новото си откритие и могъщите си приятели, като накрая изглежда се спря върху второто. Нина се отдалечи с облекчение в търсене на сервитьор, докато най-накрая се скри от погледа им и се отправи към един сравнително изпразнен от народ район от едната страна на стълбищата.

— Как се справяш? — попита Чейс.

— Ще оцелея — прошепна тя — Въпреки че едва не получих сърдечен удар, когато видях Круглов. О, имам и отпечатък на длан върху задника си.

— Чий? Ако е на Васюкович, ще се наложи да съживя копелето, след като го убия, за да мога да го очистя отново.

— Не, женски е.

— Наистина ли? — В гласа на Чейс се усети интерес. — Тройка, а?

Нина усети, че се усмихва, въпреки положението, в което се намираше.

— Според мен не е твоят тип, Еди. И определено не е моят.

— Не може ли да се съсредоточим върху мисията? — попита нетърпеливо Мичъл. — Нина, къде се намираш сега?

— До стълбището в големия коридор. — Тя вдигна поглед нагоре и забеляза пазачите, които стояха на горната площадка. Предаде на Мичъл думите на Димитри за това, че вторият етаж на къщата е забранена зона. — По дяволите, Васюкович идва.

Тя се наведе, преструвайки се, че затяга каишката на единия си сандал. Васюкович, Круглов и Мишин се изкачиха по стълбите, пазачите отстъпиха встрани, за да ги пропуснат.

— Ако отиват на втория етаж — каза Мичъл, след като Нина му предаде какво става, — значи имам доста добра представа къде може би държат Екскалибур. Добре, Нина, трябва да отидеш в задната част на къщата. Има ли някакви врати, които да не са охранявани?

Тя се огледа.

— В центъра на западната стена. Двойни врати.

— Ще свършат работа. Излез през тях.

Нина тръгна през залата, опитвайки се да не привлича вниманието — което при нейното облекло беше доста трудна задача. Нямаше нужда да знае руски, за да разбере, че предизвиква многобройни мръснишки коментари. Но вече почти беше стигнала до вратата…

Внезапно усети, как нечия ръка се залепва за задника й и го стисва, мократа длан изскърцва върху латекса. Нина преглътна една обидна тирада и се обърна. Зад нея стоеше дебелакът, с когото се беше сблъскала по-рано вечерта, който крепеше две чаши шампанско в свободната си ръка и се хилеше очаквателно.

— О, здрасти — каза тя със стиснати зъби. — Пак ли ти.

— Здрасти, Памела! — провлече той с пиянски глас, преди да премине изцяло на руски, плъзгайки ръка от хълбоците й към гърдите. Опита се да тикне едната чаша в ръката й.

Тя неохотно я прие, осъзнавайки, че ако продължи все така упорито да й я пробутва, най-накрая съдържанието й ще се озове в пазвата й.

— Благодаря. Хей! По-леко, тигре — добави тя, отблъсквайки мазната му ръка.

— Какво става? — попита Чейс, а гласът му подсказваше, че ако беше при нея, вече да е размахал юмруци.

— Нищо, само един твърде приятелски настроен мъж… — Изведнъж се сети, че може да се възползва от пияния дебелак. Тя чукна чашата му със своята и посочи към вратата. — Искаш ли да отидем някъде насаме? — Той се вторачи в нея недоумяващо. — Насаме? Мамка му. Шшт — каза тя, притискайки кокетно пръст към устните си и отново поглеждайки към вратата. Посланието най-после успя да проникне в съзнанието му и той се ухили под мустак, хвана я за ръка и я поведе към съседната стая.

Балната зала беше само за правостоящи; това беше голям салон, в който гостите отдъхваха върху модерни кожени фотьойли, разположени около стъклени маси. Върху една от тях Нина забеляза белите следи от употреба на кокаин. Облаците цигарен дим тук бяха още по-гъсти. Като се опитваше да не кашля, тя се взря през дима и видя вратата в дъното на стаята. Един сервитьор, който носеше табла с празни чаши, се изгуби зад нея. Тя побутна спътника си натам.

Зад вратата се разкри ярко осветен коридор, а поредният пазач, облечен в смокинг, се изстъпи пред тях и с учтиво изражение на лицето им препречи пътя. Дебелакът се разсърди и започна някаква тирада, която най-вероятно съдържаше изречения от вида „Не знаеш ли кой съм аз?“.

Нина му изшътка.

— Димитри каза окей — обърна се тя към пазача с надеждата, че той ще разбере поне две от трите думи. — Да вземем шампанско? — С жестове му показа как взима бутилка и й маха тапата. — Бум! — Пазачът я изгледа подозрително. — Димитри каза окей — повтори тя.

Най-накрая пазачът отстъпи встрани и каза нещо на пияния мъж, който отвърна с презрително „да, да“. Изглежда, само вторият етаж беше строго забранена зона. Нина забеляза друг сервитьор да се връща с пълна табла. Тя хвана дебелака за ръката и го поведе в същата посока.

Миризмата на храна замени дима. Намираха се в кухнята и сервизните помещения, където пищността преминаваше в най-обикновена елегантност. Стаята от едната им страна се оказа хладилно помещение, край стените й бяха подредени хладилни витрини, пълни със стотици бутилки шампанско, а край вратата бяха струпани още каси, пълни с „Дом Периньон“ и „Крут“, които чакаха да бъдат изстудени. В дъното имаше друга врата; тя зееше широко отворена, а зад нея цареше тъмнина.

Нина се изплъзна от мъжа и влезе в склада. Взе бутилка шампанско от едната витрина и подканващо прокара ръка по гърлото й. Мъжът изсумтя и на един дъх пресуши съдържанието на чашата си. Тя посочи тъмната стаичка. Той се запрепъва натам, а тя го последва навътре…

Разнесе се тъп звук, когато бутилката с шампанско се стовари върху тила му. Руснакът залитна напред и се стовари върху някакви кашони. Нина бързо провери пулса му, установи, че е стабилен, след това остави бутилката шампанско на пода до него.

— Удоволствието беше изцяло ваше — каза тя, излизайки от стаята. — Добре, Джак, вече съм сама. Най-после. Къде трябва да отида?

Гласът му се разнесе в ухото й.

— Намери входа към кухнята, но не влизай вътре — просто го подмини. След първия десен завой има една врата вляво.

— Ясно. — Тя хукна по коридора, по който вървяха сервитьори с табли в ръце, но те не направиха нищо, за да я спрат. Поклащащи се двойни врати и миризма на готвено месо й подсказаха, че това е входа към кухнята. Тя продължи напред, докато не стигна до десния завой. — Добре, стигнах до вратата.

— Влез вътре. — Тя го направи и се озова в малка и студена стая, с тежка дървена врата на противоположната стена. Някакъв метален шкаф издрънча зловещо. — Трябва да има разпределителна кутия.

— Намерих я. Но дали няма да бъде заключена?

— Защо? — попита Чейс. — Това е собствената му къща.

Тя опита дръжката и кутията наистина се отвори без проблем.

— Ха. Добре, виждам хиляди електрически жици и джаджи.

— Трябва да намериш превключвателя, който е свързан с охранителните камери — каза Мичъл. — Да не те притеснява, че надписите са на кирилица, просто потърси числото 201. Само че не го натискай още.

— Откъде знаеш всичко това? — попита Нина, докато преглеждаше безбройните превключватели и бушони.

— Компанията, която инсталира системата, изпрати плановете на един подизпълнител по електронната поща. Ние прихванахме писмото. Не забравяй, че DARPA създаде интернет.

— Значи трябва да внимавам какви сайтове посещавам, когато Нина я няма — каза Чейс. Тя не беше съвсем сигурна, дали той се шегува, но забрави за думите му в мига, в който намери нужния превключвател.

— Две-нула-едно, намерих го — каза тя. — Сега какво?

— Така, ето какво ще направиш — каза Мичъл. — Натискането на този бутон ще прекъсне захранването на част от охранителната мрежа. Но системата не е глупава — ако има срив, тя пуска диагностична програма и се опитва да рестартира поразените сектори. Ако не се възстановят до трийсет секунди, включва се аларма. Така че Еди разполага с двайсет и девет секунди да прескочи оградата, да прекоси поляната и да влезе в къщата — без да бъде забелязан от пазачите, — преди ти да натиснеш отново бутона.

— Двеста метра за двайсет и девет секунди? — попита Чейс. — Фасулска работа.

Нина не беше чак толкова уверена в това.

— Еди, сигурен ли си, че ще успееш?

— Трябва, нали? — отвърна той сериозно. — Няма да те оставя самичка там.

— Знаеш ли маршрута на охраната в двора? — попита Мичъл.

— С какво мислиш се занимавах през последните десет минути? Не съм гледал филмчета на айпода си. Топките ми замръзнаха на това дърво!

— Тогава се приготви да ги стоплиш. Еди, щом си готов за тръгване, започни да броиш обратно от три. Нина, щом той стигне до нула, натисни превключвателя. Аз ще отброявам секундите. Твой ред е, Еди.

Нина нервно вдигна пръст към бутона, а Чейс заговори.

— Виждам вратата, а най-близкият пазач се приближава към ъгъла. — Тя чу шумолене когато той смени позицията си. — Добре, приготви се. Три, две, едно… давай!

Тя натисна превключвателя.

Чейс скочи от клона. Стената беше покрита с бодлива тел; единият му крак се озова не върху тухла, а върху една от подпорките, върху които бяха прикрепени бодливите спирали. Тя се изкриви под тежестта му, телта изсъска металически, но само след миг той вече се беше озовал във въздуха със свити крака.

Скочи на земята… и залитна напред.

Теренът беше неравен, което нямаше как да се види на слабата светлина. Чейс едва не се строполи по лице, но успя навреме да протегне ръце. Пръстите му докоснаха студената земя и всяка тяхна ставичка беше пронизана от болка, защото поеха цялата тежест на тялото му. След това се надигна в поза на спринтьор на стартовата линия, като постепенно възвръщаше баланса си. Колко ли време беше изгубил?

— Двайсет и четири, двайсет и три…

Гласът на Мичъл го изстреля напред като куршум. Трябваше да преодолее повече от сто и осемдесет метра, нямаше място за грешки.

Чейс спринтира като луд, размахвайки ръце като бутала. Нина беше отворила задната врата и го чакаше, през процепа проникваше тънък лъч светлина. Поляната се простираше пред него. Поглед вдясно. Няма охрана. Вляво…

Мамка му!

Забеляза една фигура на ъгъла на сградата. Засега не гледаше към него — но докога?

— Петнайсет, четиринайсет…

А дори не беше преминал и половината разстояние. Сто метра за дванайсет секунди. Ще успее ли да се справи?

На теория, да, но това не беше лекоатлетическа писта…

Пазачът продължаваше да гледа към поляната пред къщата. Въпреки студа Чейс усещаше как го залива гореща вълна от напрежение, адреналин и страх.

— Седем…

Петдесет метра, четиридесет, тревата се сливаше пред погледа му. Той увеличи скоростта си, дробовете му изгаряха.

— Три…

Ляво. Пазачът се обръщаше, готов да поеме по маршрута си покрай къщата.

Към него…

— Едно…

Нямаше време да спира. Вместо това Чейс се хвърли през вратата, приземи се върху твърдия теракот на пода и в този миг Нина включи прекъсвача. Той се плъзна в стаята и се блъсна в отсрещната стена.

— Нула — каза Мичъл. — Успя ли? Еди, Нина — отговорете, по дяволите!

— Той е тук, тук е! — ахна Нина. — Еди, добре ли си?

— Затвори вратата — изпъшка той, като едва успя да махне с ръка. Нина я затвори. — Дявол да го вземе, май губя форма. Никога не съм пробягвал двеста метра за толкова много време.

— Видяха ли те? — попита тя и се свлече на колене, за да му помогне. Сърцето му препускаше като лудо, тя усещаше тупкането му дори през дебелия кат дрехи.

— Да изчакаме пет секунди и ще разберем. — Той измъкна пистолета си и с трепереща ръка го насочи към вратата.

Изминаха пет секунди. Десет. Нищо не се случи.

Той въздъхна дълбоко с облекчение.

— Като че ли всичко е наред. Боже! — Той се отблъсна от земята и се изправи с помощта на Нина.

Тя го целуна.

— Боже, колко се радвам да те видя!

— Радвам се, че съм тук. О, ти си… — Забеляза червените й устни. — Малко си си размазала червилото. Но въпреки това подхожда на прикритието ти — сякаш току-що си правила свирка на някого.

Нина реши да не му споменава, че той има също толкова размазано червило и по своите устни.

— Джак, мисля, че Еди е добре — каза сухо тя. — Сега какво да правим?

— За теб е най-добре да се скриеш на най-очевидното място — върни се на партито. Еди, аз ще ти давам инструкции как да стигнеш до горния етаж.

Нина надникна в коридора. Не се забелязваше никой.

— Добре, чисто е. — Тя се обърна към Чейс. — Успех.

Минавайки край нея, Чейс я потупа по ръката.

— До скоро.

25

Упътванията на Мичъл отведоха Чейс до една тясна стълбичка в задната част на къщата. Той бързо се изкачи по нея.

Щом горният етаж на къщата беше забранена зона, то там със сигурност трябваше да има охрана. Въпросът беше как ще реагират пазачите, щом видят неочаквания посетител. Все пак на партито присъстваха най-богатите и могъщи хора в Русия; грубото отношение на някой гангстер едва ли щеше да бъде толерирано.

Ако пазачите бяха получили заповед да се държат учтиво, но твърдо, това щеше да му даде предимство. Едва ли щяха да очакват някой взломаджия точно в този момент…

— Добре, влизам. Ще ти се обадя след малко — прошепна той в микрофона си, преди да го махне и да го пъхне в джоба. Слушалки и микрофон определено щяха да възбудят подозрението дори на най-тъпия пазач.

Той си пое дълбоко дъх и отвори вратата.

Както и очакваше, в коридора имаше пазач, който бързо скочи от табуретката, на която седеше. Чейс го изгледа с мътен поглед, като се престори на пиян и объркан. Пазачът се приближи — и неочаквано се ухили.

Чейс се напрегна, без да знае какво е предизвикало тази реакция. Да не би пазачът да го беше разпознал? Тогава човекът притисна показалец към устните си. Чейс направи същото и откри, че пръстът му е покрит с лепкаво яркочервено червило. Нищо чудно, че пазачът така се забавляваше. Той сигурно приличаше на гейша.

Чейс му се усмихна в отговор — след което удари пазача в стомаха. Мъжът се преви на две, хриптейки. Чейс измъкна пистолета си и го удари с дръжката по врата. Пазачът се стовари по лице върху табуретката с такава сила, че главата му проби ратановата седалка. Той се свлече на пода с нанизан около врата стол, който наподобяваше конски хамут с особена квадратна форма.

Чейс завлече изпадналия в безсъзнание човек до стълбата, затвори вратата и отново си сложи слушалката и микрофона.

— Вътре съм.

— Имаше ли охрана? — попита Мичъл.

— Да, но вече няма. Сега на къде?

— Според охранителните планове там трябва да има стая с допълнителни системи, в която най-вероятно се намира сейфът.

— Чакай малко, сейф ли трябва да разбивам?

— Не и ако Васюкович вече го е отворил. Тръгни към предната част на къщата.

Чейс се огледа и продължи напред по коридора.

— Еди — чу се гласът на Нина, — онази кучка, която уби Бернд и Мици, е тук. Както и онзи големият, Булдозера.

— Разбраха ли, че си там?

— Надявам се, че не! Гледам да стоя колкото се може по-далеч от тях.

— Някаква следа от Васюкович? — попита Мичъл.

— Не, но все пак избягвам да се оглеждам много.

— Значи може би е още на втория етаж — каза Мичъл с надежда в гласа. — Което означава, Еди, че имаш някакъв шанс да го заловиш. — Американецът му даде още няколко инструкции. Чейс ги изпълни и се озова пред една чупка в коридора. Надникна внимателно зад ъгъла. На няколко метра пред себе си видя полуотворена двойна врата, пред която стоеше друг охранител. Вниманието му беше насочено повече върху гласовете, които се носеха отвътре, отколкото върху коридора — явно любопитството му беше надделяло над дълга.

Чейс излезе иззад ъгъла с насочен към главата на пазача пистолет. Мъжът реагира със закъснение — първо, защото беше изненадан и второ, защото неволно замръзна от страх пред дулото на грамадното оръжие, което сочеше право към лицето му. Докато успее да преодолее парализата си, двата килограма твърда стомана се стовариха върху черепа му и го повалиха върху килима със същия успех, както ако беше поел някой от куршумите на пистолета.

С бърза крачка Чейс прескочи тялото и ритна вратата.

Озова се пред трима изненадани мъже: Круглов, Васюкович и още един, когото не познаваше. За сметка на това веднага разпозна предмета, който лежеше на масата.

Екскалибур.

— Здрасти — каза Чейс и насочи пистолета към Круглов. — Помниш ли ме?

— Чейс! — изсъска Круглов и присви очи. — Онова гадно копеле Мичъл. Той те доведе тук, нали?

— Постара се. Мечът е тук — каза той на Мичъл, преди да насочи пистолета към Васюкович. — Здрасти. Ти не ме познаваш, но аз те знам. Уби един човек, който значеше много за мен, както и още много други хора.

— Никого не съм убил — каза Васюкович и очите му проблеснаха зад очилата.

— Може да не си дръпнал спусъка, но всички те щяха да са живи, ако не беше заповядал на тоя задник да ти донесе меча. Що се отнася до мен… — Той щракна с ударника на пистолета, за да подчертае думите си. — Аз сам си дърпам спусъка. Ако ще убивам някого, поне имам куража да си понеса отговорността за това.

Както и очакваше Круглов въобще не реагира на чисто психологическия ефект от щракването на ударника. Васюкович примигна, но остана спокоен. Третият мъж, обаче, първо изпъна лице от страх, след което се опита да го прикрие със заплахи:

— Кой си ти? — озъби се той на Чейс. — И как смееш да ме заплашваш? Аз съм Мишин, заместник-министър на отбраната, и ще…

— Въобще не ме интересува, ако ще да си Юри Гагарин! — прекъсна го Чейс, след което насочи пистолета към него; Мишин стреснато отстъпи назад. — Сядай и си затваряй устата.

— Вече съм във въздуха — чу се гласът на Мичъл в слушалката, думите му едва се разбираха през воя на хеликоптера. — При вас съм след четири минути.

— А Нина как е? — попита Круглов. Чейс насочи пистолета към него. В очите на Васюкович проблесна разбиране, но Чейс беше насочил вниманието си към бившия кагебеец и не забеляза нищо.

— По-добре, отколкото ще се чувстваш ти след няколко минути — изръмжа той.

По устните на Круглов пробяга пресметлива усмивка.

— Какво още чакаш, Чейс? Защо не ме убиеш още сега?

— Какво си се разбързал толкова?

— Не съм, но имаш нас, имаш и Екскалибур. Няма причина да чакаш… освен ако пътят ти за бягство още не е разчистен — заключи той с широка усмивка на лицето. — Хайде, стреляй. — Мишин избъбри нещо на руски. — Той няма да стреля — каза Круглов на английски, за да може Чейс да го разбере. — Всички в сградата ще чуят изстрела. Той няма да успее да се измъкне от къщата, камо ли да прекоси двора.

— Продължавай да си го повтаряш. Междувременно… — Чейс пристъпи към масата, като даде знак с ръка на Васюкович и Круглов да отстъпят към отворения сейф в една от стените. — Аз ще прибера това. — Той взе Екскалибур.

— Правиш голяма грешка — каза Васюкович. — Каквото и да ти е казал Джак за мотивите ми да се сдобия с този меч, то е лъжа.

— Честно да си кажа, от опита, който съм насъбрал при контактите ми с разни милиардери в миналото, съм се научил да не вярвам на нито една тяхна дума. — Чейс отстъпи назад, в него започваше да се заражда безпокойство. Мичъл беше все още на три минути път от тях, а докато Екскалибур беше в него, той щеше да бъде принуден да стреля с тежкия дезърт ийгъл с една ръка, което щеше да намали точността му. А за да презареди, щеше да се наложи да пусне меча на земята.

Освен това се засилваше усещането, че нещо не е както трябва. Докато Мишин, който вече седеше на един стол, трепереше от страх, Васюкович и Круглов се държаха все по-самоуверено. Той погледна към вратата. Не се виждаше никой, освен падналия на земята пазач. Но…

— Джак — каза той с необичайна настойчивост в гласа. — Онези допълнителни охранителни системи — те само със сензорите ли са свързани? Или има и нещо друго?

— Не съм съвсем сигурен. — Гласът на Джак едва се чуваше през шума на хеликоптера. — Сигурно има и някои цифрови връзки за преноса на данните.

— Данни ли? Тоест към някой компютър? — Той погледна отблизо към отворения сейф. — Или към някоя камера? — В горната част на рамката се забелязваше малка кръгла дупка, която се виждаше само, ако вратата беше отворена.

Наблюдаваха го.

Хората, които се грижеха за сигурността в къщата, бяха видели всичко — и за да защитят шефа си бяха на редили на останалите да се придвижват максимално тихо.

Чейс погледна през вратата. Върху тялото на изпадналия в безсъзнание пазач падаше съвсем лека сянка — някой се беше притиснал към стената отвън…

Той измъкна пистолета си и стреля през рамката на вратата. Шумът беше оглушителен, откатът отхвърли ръката му нагоре и назад, а в стената цъфна огромна дупка, последвана от тъп удар — криещият се мъж беше отхвърлен назад и се блъсна в отсрещната стена.

Но той едва ли беше сам…

Чейс стреля и към другата стена. Някой се строполи на пода, кръв опръска килима.

С периферното си зрение той улови някакво движение…

Завъртя се към руснаците, които беше изправил до сейфа и видя Круглов да се хвърля към шефа си и да го събаря на земята зад стола на Мишин. Министърът изпищя и вдигна ръце в жалък опит да се прикрие от куршумите на Чейс.

Но той не стреля. В никакъв случай не можеше да си позволи да нарани руския заместник-министър на отбраната — дори за да убие Круглов или дори за да спре Васюкович. Вместо това той хукна към вратата, зад която се разнесе шум. Стисна здраво пистолета в едната си ръка, а с другата залюля Екскалибур…

Дори и без да блести с призрачната си светлина, мечът бе достатъчно остър, за да отсече ръката на охранителя, който се канеше да го простреля. Преди мъжът да успее да изкрещи, Чейс го зашемети с дръжката на тежкия пистолет и го повали на пода.

В коридора нямаше никой друг, но останалите сигурно идваха насам. Нина и Мичъл говореха един през друг, като крясъците на единия заглушаваха трескавия шепот на другия.

— Еди! Какво стана, какво правиш?

— Ако успееш да съкратиш времето за полет с три минути, ще бъде страхотно! — отвърна Чейс. — Как да се измъкна от тук?

— От там, откъдето влезе, само че подмини стълбите и свий вляво.

Чейс вече тичаше натам.

— Мамка му! А Нина как ще стигне до хеликоптера?

Шумът, който се чуваше от залата, се беше променил — усещаше се объркването от стрелбата.

— Еди, Еди! — каза Нина толкова силно, колкото смееше. — Дина току-що хукна нагоре по стълбите! Какво да правя?

— Нина — рече Мичъл, — след около две минути цялото място ще бъде обхванато от паника. Точно тогава трябва да излезеш оттам — или намери другите момичета на Приковски или просто открадни някоя кола и отивай директно в американското посолство.

— Но аз не знам къде се намира! — възпротиви се Нина.

Чейс почти беше стигнал до стълбите.

— Ще се върна за нея!

— Не! — Микрофоните в ушите им изпукаха от силния вик на Мичъл. — Ако се върнеш, ще умреш, а Васюкович ще си върне Екскалибур!

Чейс достигна стълбищата, спря се за миг, след което продължи напред.

— Мамка му! — Неохотно се съгласи, че Мичъл е прав. Стигна до чупката в коридора и сви вляво. — Нина, иди колкото се може по-близо до входната врата — щом хората започнат да бягат навън, тръгни с тях!

Зад гърба му с трясък се отвори врата. Той се обърна и стреля по охранителя, който се появи иззад ъгъла. Куршумът пропусна целта и се заби в стената, но въпреки това постигна желания ефект — мъжът отскочи встрани в търсене на прикритие.

Мичъл го упъти към терасата. Чейс отвори вратата с ритник, изстреля още един куршум назад по коридора и излетя навън. Преследващият го охранител се строполи на пода. Зад него стоеше Дина, облечена в черна официална рокля и боядисана в лимонено жълто коса.

Чейс се прицели и стреля. Тя го видя и се хвърли на земята към падналия пистолет на охранителя, а куршумът профуча над нея. Преди Чейс да успее да се съвземе от отката, тя пусна четири бързи изстрела. Той отскочи встрани сред дъжд от трески.

Озова се в библиотека. Стаята беше тъмна, но през сводестите френски прозорци влизаше достатъчно светлина от външните лампи, така че той успя да види терасата зад тях. Мичъл беше напълно прав, когато им каза, че ще има достатъчно терен, за да може хеликоптерът да се снижи достатъчно, но не и да кацне, така че щеше да е доста трудно.

Нямаше време да се чуди как се отварят прозорците. Вместо това просто замахна и хвърли Екскалибур с всичка сила. Мечът премина през тях с лекота и падна на терасата сред парчета счупени стъкла и дърво. Чейс прикри лицето си с ръце и скочи през образувания отвор. Едно щръкнало стъкло го поряза странично по главата, но всъщност коженото му яке пострада повече. Той се отърси от стъкълцата, грабна меча и насочи пистолета си към вратата на библиотеката.

Нямаше никаква следа от хеликоптера. Той погледна през парапета. Под терасата бяха паркирани десетки скъпи коли. А на задната поляна, почти скрита зад къщата, се забелязваше лъскавата черна опашка на хеликоптер.

Край вратата се мярна сянка. В мига, в който Чейс стреля, един от охранителите на Васюкович се втурна в стаята. Куршумът се заби в рамото му и го отхвърли назад.

Зад него се появи Дина и дулото на пистолета й проблесна. Останалите здрави прозорци се пръснаха на парчета. Чейс се хвърли на земята и тромаво се претърколи, а куршумите зачаткаха по каменната стена зад него. Той стреля напосоки. Рускинята също се претърколи, много по-грациозно от него, хвърли празния си пистолет и сграбчи оръжието на ранения охранител с едно-единствено плавно движение.

В пистолета на Чейс оставаха само два патрона. Може би все пак Мичъл щеше да се окаже прав за избора му на оръжие…

Внезапно над главата му изрева двигателят на хеликоптер. Мощен вихър разпръсна стъкълцата по терасата и машината заби нос надолу в спираща дъха маневра. Тя се завъртя около оста си, обърна се странично към къщата и се плъзна към нея.

Дина се беше изгубила в тъмната библиотека. Но Чейс знаеше, че тя се крие някъде и очаква удобния момент, в който да нанесе своя удар.

Хеликоптерът, малък MD-400 със заоблен, почти яйцевиден корпус, се приближи още повече. Ярката светлина от навигационните му фарове заля терасата. Чейс видя Мичъл на пилотското място, погледът му прескачаше между него и боядисаните в жълто краища на роторните перки, преценявайки разстоянието до стената на къщата. Петнайсет фута, десет, перките застрашително се приближаваха към стената…

Внезапно движение: край счупеното стъкло прелетя една лимонено жълта мълния…

Чейс изстреля предпоследния си патрон, докато Дина притича през библиотеката обсипвайки терасата с куршуми.

Но всъщност тя не се целеше в него.

Алуминиевият корпус на хеликоптера зазвъня, когато куршумите започнаха да дълбаят малки кратерчета в тънкия метал, а плексигласовите му стъкла се напукаха. Машината се наклони. Чейс помисли, че Мичъл е улучен, но той бързо се съвзе. Американецът му извика нещо, но гласът му се изгуби в рева на двигателя. Чейс прочете по устните му: „Хайде!“

Отново погледна към библиотеката. Дина се криеше край прозорците. Оставаше му само един куршум. А й нейната цел беше много по-голяма.

Хеликоптерът се олюля като пиян, борейки се с обратното течение и пораженията, които му беше нанесла Дина. Започна леко да се отдалечава от терасата, независимо от опитите на пилота му да го удържи.

Времето му свършваше…

Чейс се метна върху каменния парапет и скочи.

Стиснал здраво Екскалибур в лявата си ръка, той се блъсна в шината за кацане, преметна ръка през нея и увисна на сгъвката на лакътя си. Пистолетът му полетя надолу и се стовари като чук върху предното стъкло на паркираното отдолу ламборгини. Целият хеликоптер се разтресе от сблъсъка, Мичъл се опитваше да компенсира допълнителното тегло, което го накланяше на една страна.

Дина изскочи от библиотеката и изпразни пълнителя си по кабината на хеликоптера.

Един куршум се заби в бедрото на Мичъл. Той извика от болка и кракът му машинално натисна спирачния педал. Хеликоптерът се завъртя срещу часовниковата стрелка и за минута кабината се оказа точно срещу терасата, превръщайки го в идеална мишена…

Но изстрел така и не последва. Дина беше свършила патроните. Малкият хеликоптер продължи да се върти, докато Мичъл не успя да превъзмогне болката и да си върне контрола върху задното витло, спирайки въртенето на машината. Хеликоптерът се завъртя обратно и увисна с дясната си страна към терасата, само на няколко фута от ръба на парапета.

Чейс продължаваше да виси от шината. Той видя как Дина обръща глава към него. Тя захвърли безполезния пистолет и скочи от терасата.

Хвана се за дясната шина с двете си ръце, залюля се на нея като гимнастичка и ритна Чейс в гърдите.

Останал без въздух, той се залюля назад, ръката му се откачи от шината и той полетя надолу, като в последния момент успя да вкопчи пръсти в металната тръба. Слушалката и микрофонът му се откачиха и полетяха след пистолета му към земята. Той се опитваше да възстанови дишането си и се люлееше безпомощно, стиснал здраво меча в другата си ръка.

Дина се изтегли нагоре и обхвана с крака шината за кацане на хеликоптера, който най-после се беше стабилизирал и бавно започна да се издига нагоре.

От земята се разнесоха изстрели. Не пистолетни, а от автоматично оръжие. Два куршума се забиха в корема на хеликоптера, преди стрелбата внезапно да спре — явно бяха забелязали Дина. Чейс се осмели да погледне надолу. Иззад ъгъла на сградата прииждаха охранители; забеляза сред тях Круглов, който сочеше с пръст към него.

Хеликоптерът продължи да се издига, като постепенно завиваше на една страна, за да прелети над сградата. В далечината Чейс видя светлините на Москва. Борейки се с въздушната струя на роторите, той се опита да се издърпа нагоре, без да сваля поглед от Дина, която бръкна между краката си и извади нож с блестящо острие от канията, привързана към бедрото й.

Нина стоеше във фоайето сред тълпа от хора. Няколко секунди по-рано шумът от хеликоптера в слушалката й внезапно беше прекъснал, последван от стрелба.

Беше ли улучен Чейс? Нямаше как да разбере. Малко преди това Васюкович, Круглов и Максимов си бяха пробили път през изнервената тълпа, като домакинът явно успокояваше хората и им казваше да си останат в сградата. В началото гостите се бяха подчинили на думите му, но след това някои решиха, че искат да се махнат по най-бързия начин от това място. Неколцина мъже край входната врата явно бяха постигнали съгласие по въпроса и бързо отвориха вратата.

Онова, което последва, можеше да се сравни с отпушването на вана: всички хукнаха към изхода, като се блъскаха и удряха преди да се изсипят навън. Блъскана от всички страни, Нина се опитваше да запази равновесие. В залата нахлу студен въздух, който прогони цигарения дим. Тя беше изтласкана през вратата…

Нечия ръка я стисна здраво за лакътя и я издърпа настрани. Максимов се втренчи в нея, сбърчил вежди. Той я повлече по стълбите покрай тичащите навън гости.

Васюкович я очакваше, обграден от охранители.

— Здравей отново, Нина — каза студено той. — Нина Уайлд. Знаех си, че има нещо познато в теб — но тази вечер изглеждаш много по-различно от снимката в списание „Тайм“.

Круглов изтича нагоре по стъпалата. Той се взря в Нина, позна я и повдигна изненадано вежди, след което се обърна към Васюкович.

— Мечът е у Чейс — той скочи в хеликоптера. Сигурен съм, че Мичъл го управляваше. И, Леонид! Дина тръгна след него! В момента виси на шината!

Васюкович погледна към поляната и военния хеликоптер, който чакаше на тревата.

— Къде е онзи идиот Мишин, по дяволите! Веднага ми го доведете!

Круглов изкрещя нещо на охранителите и петнайсетина секунди по-късно Мишин се появи пред групата, придружаван от още пазачи. Нина забеляза, че пригладената му с гел коса сега е разрошена и че големи мокри петна се стичат от чатала по двата му крака. Той се потеше и гледаше Васюкович с ококорени очи.

— Онова английско копеле успя да се измъкне с хеликоптер! — извика му Васюкович. — Трябва да си върна меча! На всяка цена.

— И какво очакваш да направя? — попита смутено Мишин. Васюкович завъртя очи, след което посочи към хеликоптера. — Сериозно ли говориш?

— Въоръжен ли е?

— Ами… така мисля.

— Тогава заповядай на пилота си да вдигне проклетото нещо във въздуха! Веднага! — Мишин се обърна и тръгна към хеликоптера; обърна се само, за да чуе как Васюкович му вика: — И го принудете да кацне, недейте да го сваляте, освен ако не се налага — не искам да изгубя меча, освен това един от хората ми е на борда. А ако с нея се случи нещо… — Той не довърши изречението. — Просто кажи на човека си, че връщането на меча е по-важно от всичко. Тръгвай!

Мишин кимна и хукна през поляната. Пилотът вече седеше на мястото си — беше хукнал към хеликоптера още при първите изстрели, готов за излитане. Той изслуша заповедите, които Мишин му изкрещя, кимна потвърдително и затвори вратата на кабината, като веднага набра комбинацията бутони за аварийно излитане. Хеликоптерът се съживи и перките на двигателите му се задвижиха.

Те се въртяха в противоположни посоки, което елиминираше необходимостта от опашна перка и правеше хеликоптера по-бърз и по-маневрен. По-смъртоносен. Това не беше транспортен вертолет, а боен кораб, високотехнологичен Ка 52 „Алигатор“, създаден да проследява и унищожава всяка цел.

Включително други хеликоптери.

Нина ужасено наблюдаваше как бойната машина се издигна над земята, за миг увисна зловещо над нея като блестящ гигантски черен скакалец, след което се обърна и набра скорост след другия хеликоптер.

След Чейс.

26

Малкият MD-500 прогърмя над предградията на Москва. Осветените среднощни улици се виеха под него, жилищните блокове просветваха като кутии с бижута в тъмното. Чейс може би щеше да се възхити на гледката, ако не я гледаше увиснал от шината на хеликоптера.

Машината не следваше стабилен курс, а криволичеше непрекъснато. Той не знаеше дали причината за това се крие в двигателя или в пилота. Без микрофона и слушалката единственият му начин да комуникира с Мичъл беше да се изкачи върху шината и да почука по прозореца.

А Дина нямаше да му позволи да го направи.

Дясната ръка, с която се държеше за шината, все повече отслабваше, в лявата стискаше меча, а въздушните струи от роторите го подмятаха насам-натам, докато хеликоптерът се носеше над града. За да се качи обратно горе, той трябваше да се залюлее и да преметне крак върху шината — а тогава щеше да попадне в обсега на Дина. Достатъчно беше тя да протегне ръка и да забие ножа в някоя артерия, да разсече някое сухожилие и той щеше да полети надолу.

Но Чейс нямаше друг избор. Ако продължаваше да виси така, и без друго щеше да падне…

Той се залюля, като същевременно замахна и с Екскалибур, за да се засили по-добре. Кракът му почти успя да достигне шината, но се изплъзна. Чейс опита отново, като този път се засили повече, но отново не успя.

Дина го наблюдаваше, като също променяше позицията си. Готвеше се да го нападне.

Чейс отново се засили. Ръката му се изплъзна леко от шината. Този път кракът му успя да я достигне, но не и да се захване. Чейс се плъзна по тръбата, изпотената му ръка губеше сили. Плъзна се още по-надолу. Опита се да се захване по-здраво, но нямаше на какво да се подпре.

Тогава забеляза нова опасност, която се приближаваше отзад. Друг хеликоптер. Дори на фона на тъмното небе се различаваха двете му перки — витлата оформяха призрачни кръгове при всеки проблясък на навигационните светлини.

Той знаеше много добре, че единствените хора, които летяха на такива хеликоптери, са от руската армия. Бяха изпратили след него боен хеликоптер!

След меча, всъщност. Хеликоптерът не се опитваше да го спре, а да го проследи. Накъдето и да се отправеше мечът, той щеше да го следва.

А пострадалият MD-500 нямаше да издържи вечно.

Ръката му отново се изплъзна. Ако в следващите няколко секунди не успееше да се покатери върху шината, никога нямаше да успее.

Залюля се отново, металът почти се изплъзна от пръстите му…

Десният му крак се закачи на шината. С последни сили Чейс изрева и изтласка нагоре и другия си крак. В мига, когато успя да го прехвърли през шината, пръстите му поддадоха.

Той летеше над Москва с главата надолу, а коженото яке плющеше с всичка сила около раменете му. Празният кобур и тежкият резервен пълнител го удряха по гърдите. Той изпъна ръце и стегна мускулите на корема си, за да се набере нагоре.

Мечът се удари в шината. Чейс се протегна, за да се хване за стълбичката на пилота — така щеше да му е по-лесно да се издърпа. С няколко резки движения успя да седне върху шината, прегърна здраво стълбичката и въздъхна с облекчение…

В този миг ножът на Дина се заби в мишницата му.

Чейс се изпусна, вятърът заподмята ранената му дясна ръка. Той погледна към Дина. Тя се държеше за тръбата, която свързваше шината с корпуса, и замахваше с ръка, за да го прободе отново. Той се отмести встрани и ножът леко порна якето на рамото му. Последва ново замахване, което го пропусна на милиметри.

Тя съсредоточи вниманието си върху меча. Чейс едва успяваше да запази равновесие и не смееше да прави по-резки движения, докато не се хване отново за стълбичката с дясната си ръка. Което нямаше как да стане, докато ножът беше у Дина.

И тя беше наясно с това. Върху напрегнатото й лице за пръв път се изписа някакво подобие на усмивка. Тя замахна с ножа към меча, метал се сблъска с метала и лявата ръка на Чейс изтръпна.

Звън. Нов удар. Последван от още един. Дръжката започна да се изплъзва от дланта му.

Ако изпуснеше меча, бойният хеликоптер сигурно щеше да го последва. Ако Дина успееше да го грабне, Васюкович пак щеше да получи своята плячка. И в двата случая Чейс щеше да падне.

Звън… Звън… Мечът подскачаше в ръката му. В един миг усети, че малкият му пръст вече се свива в нищото. Дина разхлаби захвата на краката си, за да успее да се протегне още по-напред. Звън. Чейс усети как дръжката му се изплъзва.

Рускинята замахна, за да нанесе последния удар…

А Чейс измъкна резервния пълнител от кобура и го запрати в лицето й.

При все че в него имаше само седем патрона, петдесеткалибровият пълнител тежеше повече от двеста грама. Металната кутия с остри ръбове се заби в основата на носа й.

От ноздрите й шурна кръв. Дина се сви от болка и краката й се изплъзнаха от шината. Тя изпищя и политна назад, като инстинктивно протегна ръка и успя да се хване. Вятърът я блъскаше силно, и тъй като беше по-лека от Чейс, тя се справяше доста по-трудно. Докато се опитваше да достигне до шината с лявата си ръка, тя изпусна ножа и той полетя към земята.

Чейс протегна дясната си ръка и се вкопчи в стълбичката. Издърпа се нагоре и най-после успя да намери стабилност. Погледна към Дина.

Тя продължаваше да виси на една ръка, като отчаяно се опитваше да достигне до шината с другата…

Звън…

Блестящото острие на Екскалибур стърчеше на сантиметри от пръстите й.

Тя обърна глава към Чейс. Той се навеждаше също като нея преди, но неговото острие беше много по-дълго от нейното. Очите й се изпълниха със страх щом осъзна, какво се кани да направи той.

— Нет! НЕТ!

Той я изгледа със студен, безмилостен поглед, докато плавно издигаше меча нагоре. Наведе се по-близко към нея, за да може да го чуе.

— Това е за Мици!

Острието проблесна.

Отрязаните пръсти на Дина полетяха надолу, последвани от крещящата си собственичка, която се пръсна върху безмилостния асфалт на московските улици.

Но това не сложи край на проблемите на Чейс.

След миг го засипа дъжд от куршуми — военният хеликоптер го обстрелваше с 30 милиметровата си картечница. След като Дина вече не беше между живите, нямаше какво да възпира пилота.

Но той не се опитваше да свали малкия MD-500. Ако това беше целта му, досега да го беше направил. Той се целеше само в Чейс.

— Мамка му! — изпъшка той. Досега го беше спасявало единствено криволиченето на хеликоптера. Достатъчно беше куршумите да улучат която и да е част от тялото му — тя щеше да се превърне в кървава пихтия и Екскалибур щеше да падне.

Хеликоптерът рязко залитна встрани, като едва не изхвърли Чейс от шината. Мичъл беше видял трасиращите куршуми и беше опитал отбягваща маневра, спускайки се рязко надолу.

Бойният хеликоптер го последва. Малкият MD-500 беше много подвижен — но много по-големият Алигатор успяваше да следва всяко негово движение.

Чейс знаеше много добре какво възнамерява да направи Мичъл: ако успееше да се снижи ниско над улицата, той можеше да лети между блоковете и да ги използва за прикритие. Това щеше да накара и пилота на Алигатора да свали пръста си от спусъка, стига да не беше някой психопат.

Но първо трябваше да стигнат блоковете…

Хеликоптерът продължи да се спуска бързо, обсипван с дъжд от куршуми. Чейс се опитваше да се задържи върху шината, обвил здраво с ръце свързващата подпора. Изведнъж осъзна, че се намира точно под вратата на кабината, дръжката й го изкушаваше да се протегне…

В този миг хеликоптерът рязко се наклони напред, гравитацията притисна Чейс към шината. Прелетяха край един жилищен блок, който се извисяваше над тях. Мичъл вече летеше над една улица, криволичейки наляво и надясно, за да затрудни преследвача си, като едва успяваше да избегне стълбовете на уличното осветление. Бойният хеликоптер продължаваше да го преследва, но на по-голяма височина, готов за нападение.

Чейс се придърпа нагоре и успя да надникне през големия прозорец на овалната врата. Мичъл седеше на отсрещната седалка, бедрото му беше подгизнало в кръв, а очите — вперени напред.

Пилотът на алигатора се беше отказал да стреля, но продължаваше да ги следва неотстъпно. Ако решаха да се снижат, за да може Чейс да скочи на земята, той щеше да ги атакува.

Мичъл рязко зави в съседната улица. Движението запрати Чейс към вратата. Мичъл обърна глава, привлечен от неочаквания шум, и разшири очи от изненада, щом го забеляза. Алигаторът продължаваше да ги преследва, въпреки рязката промяна в курса на мишената му.

Мичъл можеше да се протегне и да отвори вратата, но за да лети, му трябваха и двете ръце. Чейс прехвърли Екскалибур в дясната си ръка. Борейки се с вятъра, той протегна лявата към дръжката на вратата…

И се вкопчи в нея. Вратата зейна широко и вятърът я блъсна в рамката. Чейс се хвана за седалката и вкара главата и раменете си в кабината.

— Еди! — извика Мичъл. — Къде е мечът?

— В мен!

— Скачай вътре тогава!

— Не! Първо трябва да свалим тоя хеликоптер!

— Да не си полудял? — изкрещя Мичъл, като направи поредния остър завой. Вратата отново се отвори, след което рязко се върна назад, нанасяйки болезнен удар върху раменете на Чейс. — Онова е боен хеликоптер! А това нещо не е!

— Ще трябва да импровизираш! — Чейс погледна напред и видя една висока, нова сграда, която се извисяваше над жилищните блокове. Уличните лампи осветяваха скелета на висок строителен кран, който стърчеше до нея — там се строеше друга кула. — Онзи кран! Спусни ме на върха му!

— Какво?

— Това е единствения начин да се отървем от тях! Действай! — Чейс се спусна отново върху шината и затвори вратата, пресичайки протестите на Мичъл.

Алигаторът продължаваше да ги преследва, дори беше скъсил разстоянието, за да може да види какво прави Чейс. Той се зачуди какви ли изводи ще си направи пилота от това, че нарочно беше останал навън.

Реши да му остави още нещо, върху което да размишлява.

— Хей! — изкрещя той и размаха меча към хеликоптера, който отново се издигаше. — Това ли искаш? Тогава ела и си го вземи, задник такъв!

На носа на бойния хеликоптер светна прожектор и лъчът се фокусира върху Чейс. Мечът проблесна на ярката синкава светлина.

Боядисаното в оранжево рамо на крана премина край тях, малкият MD-500 се опитваше да се задържи успоредно на него. Чейс погледна надолу. Намираше се поне на 200 фута височина, земята в основата на крана беше покрита с греди, бетонени блокове и всякакви други подобни неща, които въобще не гарантираха меко приземяване.

— Какво правя тук, по дяволите? — запита се той, докато се навеждаше напред…

И скочи.

Хеликоптерът се намираше само на пет фута над стрелата на крана, но силата на удара в тръбната метална рамка можеше да се сравни с удара на бейзболна бухалка в гърдите. Единият му крак се подхлъзна. Чейс започна да се плъзга надолу като пожарникар по стълба, докато не се спря с болезнен удар в по-ниската хоризонтална греда.

С изкривено от болка лице той се издърпа нагоре. Хеликоптерът на Мичъл се беше отдалечил, но Алигаторът беше забелязал скока на Чейс и сега правеше остър въздушен пирует, за да се върне обратно при него.

Той застана изправен върху хоризонталната греда и се хвана здраво за горната. Върхът на високата отвесна кула се намираше на около трийсет фута. Той започна да се изкачва нагоре, а Екскалибур се удряше в оранжевия метал.

Духаше топъл вятър, с мирис на изгорял бензин. Алигаторът се появи от другата страна на крановата греда и заслепяващия му лъч освети лицето на Чейс. Той наведе глава и продължи да се изкачва. Въпреки силната светлина той успя да види пилота в кабината — и картечницата, монтирана върху късото дясно крило. Един изстрел щеше да бъде достатъчен.

До върха оставаха само още десет фута, но мерникът на картечницата беше насочен към гърдите му и пилотът се усмихваше триумфално…

В този миг Мичъл изскочи над Алигатора, зависна над ротора му и буквално натисна малкия хеликоптер надолу. Шините му докоснаха свистящия кръг и мигновено се разхвърчаха на парчета в облак от искри, но перките на големия хеликоптер също се натрошиха и парче от тях профуча като бойна брадва край главата на Чейс. Изгубил баланса си, армейският хеликоптер започна да се върти и опашката му застрашително започна да се приближава към крана.

Чейс ужасено се вкопчи в гредата на крана и изпусна Екскалибур, който полетя надолу. Но той веднага забрави за него и се хвърли към кулата…

Хеликоптерът се удари в крана.

Той се разтресе от сблъсъка с деветте тона метал и стрелата му се завъртя около оста си много по-бързо, отколкото скърцащите зъбни колела можеха да понесат. От двигателя на хеликоптера блъвнаха пламъци, последвани след по-малко от секунда от мощен взрив. Пилотът катапултира, оставяйки след себе си следа от ракетното гориво.

Хеликоптерът полетя към земята, въртеливото му движение го отдалечаваше от основата на крана, докато най-накрая се разби в купчина греди и избухна в пламъци. Дори увисналият на ръба на кулата Чейс усети горещината от експлозията.

Целият кран се разтресе от удара. Стълбата за изкачване стигаше до основата на крана, която беше обвита в дима от горящия хеликоптер. Чейс се опита да намери нещо по-стабилно, върху което да стъпи, след което се промуши през рамката и стъпи върху стълбата. Дишането на пушека едва ли беше здравословно, но това беше единствения начин да стигне до земята…

Над него се разнесе гръм като от ловджийска пушка. Той вдигна глава и видя, че един от напречните пръти в гредата се е отчупил в единия край, заварката просто не беше издържала на напрежението.

След миг се отчупи още един прът, после още един. Цялата греда затрепери и се огъна под собствената си тежест. Последва верижна реакция, всеки отчупен прът засилваше тежестта върху останалите.

Чейс ги наблюдаваше ужасено, след което издърпа ръкавите на коженото яке върху дланите си и се вкопчи в рамката на стълбата. Кранът щеше да поддаде всеки момент…

С оглушителното скърцане на разкъсващ се метал, гредата се прегъна като хартия на мястото, където хеликоптерът се беше блъснал в нея и се устреми към земята. Кулата се наклони, масивните бетонени тежести, прикрепени към кабината на оператора, я теглеха към земята.

Като гигантска секвоя, отсечена от дървосекач, масивният кран бавно, но неумолимо започна да пада.

Покрил дланите си с кожените ръкави, Чейс стисна здраво рамката, отстъпи от стъпалата и се плъзна надолу.

Използвайки краката си за спирачки върху вертикалните оси, той летеше надолу по тресящия се кран.

Падащата кула започна да се накланя все по-бързо. Той вече не се плъзгаше вертикално — кранът се наклони на пет градуса, след това на десет, хоризонтът се издигаше над нивото на погледа му, а земята неумолимо се приближаваше.

Кожата, която защитаваше ръцете му, вече започваше да се прокъсва, но той не можеше да си позволи да се пусне — намираше се твърде високо и нямаше да оцелее след падането.

Двайсет градуса, трийсет, металът край него се кривеше и се разкъсваше…

С оглушителния трясък на разцепващ се бетон, кулата се откъсна от основата си.

Чейс все още се плъзгаше надолу по стълбата. Навлезе в мазния пушек, отвори парещите си очи и видя калната земя да се приближава към него с нарастваща скорост. Стисна релсите с всички сили. Усещаше горещината от триенето да прониква през кожата, която се накъсваше и прогаряше, но все пак успя да забави падането си. Но дали не беше твърде късно…

Кранът рухна.

Първи паднаха бетонните тежести и разтърсиха сриващата се конструкция из основи. Чейс отскочи от стълбата и се блъсна в рамката за гърба си, после отново бе запратен срещу стъпалата, след което разбитият кран утихна.

Той лежеше без да мърда, проснат върху счупената стълба. Върху него се сипеше бетонен прах. Ехото от удара заглъхваше, за няколко секунди единственият звук, който се чуваше, беше пропукването на останките от горящия хеликоптер.

След това Чейс се разкашля.

— Мамка… му… и огън! — изхриптя той, като изпълзя изпод наклонената рамка и се просна в калта. Лежеше на не повече от двайсет фута от основата на крана. Падането му се беше забавило със срутването на кулата, но въпреки това той се беше стоварил на земята по лице от десет фута височина, а това не можеше да не му причини болка.

Но дори само фактът, че беше успял да изпълзи изпод крана, му подсказа, че няма нищо счупено, макар че в лявата си ръка, пострадала година по-рано, усещаше тежко, неприятно пулсиране. Главата също адски го болеше; той разтърка челото си и осъзна, че кърви. Към раната, която беше получил при изскачането през прозореца в къщата на Васюкович, се беше прибавила още една.

Мисълта за руснака си проби път в замъгленото му от болката съзнание. Чейс се надигна и седна. Нямаше представа какво се е случило с Нина. А колкото до Мичъл и Екскалибур…

След няколко секунди вече имаше отговор на втория си въпрос. Над главата му се разнесе бръмчене и малкият хеликоптер започна да се снижава, а парчетата от счупените му шини стърчаха като пречупени крака на насекомо. Докато наблюдаваше кацането на хеликоптера върху строителната площадка, той забеляза Екскалибур да стърчи от калта до основата на крана като блестящ надгробен кръст. В какъвто едва не се беше превърнал за Чейс.

Все още дишайки тежко, той закуцука към меча. Не му бяха нужни много усилия, за да го измъкне от земята.

Екскалибур беше в ръцете му.

Но болката беше твърде силна, за да ликува. Той се обърна изморено и видя хеликоптера, който кръжеше нестабилно над голяма купчина пясък. Преди Чейс да успее да си зададе въпроса какво, по дяволите, прави Мичъл, хеликоптерът рязко падна върху меката купчина. Перките му продължиха да се въртят и го заровиха още по-дълбоко в пясъка, но Мичъл вече беше изключил двигателя и изскочи от кабината, като хукна с всички сили към ранения Чейс. Зад гърба му хеликоптерът изхълца и най-после се спря окончателно да се върти, а перките му се забиха в пясъка.

— Дявол те взел, копеле откачено! — кресна Чейс. — Голям късмет извади, нали? Можеше да станеш на кайма!

— Не можех да чакам повече — каза мрачно Мичъл и извади телефона си. — Нямаше как иначе да се приземя, освен това полицията и пожарната пътуват насам, видях ги отгоре. Трябва да се махаме от тук, преди да са дошли. Цял ли си?

Чейс посочи разкъсаните си дрехи и окървавена кожа.

— В страхотна форма съм! Ами Нина?

— Не знам. Ти имаше предавател — аз изгубих контакт с нея в мига, когато излязохме извън обхват. Да вървим. — Докато излизаха през портала на строителната площадка, той се обади по телефона и бързо даде някакви заповеди. Чейс вървеше след него с меча в ръка.

* * *

Час по-късно вече бяха в тайната квартира, невзрачен апартамент в също толкова невзрачен жилищен блок на няколко мили от строителната площадка. Успяха да се махнат оттам тъкмо навреме, преди да се появи полицията — промъкнаха се през разни тъмни улички, докато най-накрая не ги прибра същият шофьор, който ги беше откарал до склада на Приковски, само че лъскавият му джип беше заменен от далеч по-дискретен старичък фолксваген голф.

— Знаеш ли как е Нина? — попита Чейс, след като Мичъл приключи поредния разговор. Самият той се беше обадил на Приковски и беше научил, че момичетата му са си тръгнали от имението, но Нина не е била с тях. Това би могло да означава, че някой друг я е откарал в Москва, но въпреки това тревогата му растеше.

— Още не — отвърна рязко Мичъл. — Но Васюкович е в движение — частният му самолет току-що е излетял от летището във Внуково. Обзалагам се, че и той е на борда му.

— Може би не иска да е наблизо, когато руснаците започнат да разпитват защо лъскавият им новичък боен хеликоптер се е разбил в центъра на Москва. На бас, че на онзи тип Мишин му се иска въобще да не е приемал длъжността. Доста трудничко ще му бъде да обясни случилото се.

Мичъл се накани да каже нещо, но телефонът му завибрира.

— Да — каза той и докато слушаше думите на човека отсреща, очите му се разшириха. — Да, дай му телефона. Обажда се Васюкович — каза той на Чейс.

— Пусни го през високоговорителя — отвърна Чейс. Мичъл се намръщи, но го направи.

Чу се щракване при прехвърлянето на връзката и след това от говорителя се разнесе глас. Васюкович.

— Там ли си, Джак?

— Тук съм, Леонид — отвърна Мичъл. Бученето, което се чуваше като фон подсказваше, че милионерът наистина се намира в самолета.

— Ти открадна нещо от мен. Ти и Чейс. Предполагам, че той е с теб сега.

— Да, тук съм — рече Чейс. — Ако се чудиш къде е Дина, да знаеш, че я изпуснах по пътя. Между другото, съжалявам, че ти развалих купона. Стори ми се доста забавен.

— Такъв си беше — отвърна Васюкович, като под привидно спокойния глас се усещаше гневът му. — Но това няма значение. Правя си ново парти, тук, на самолета. И имам един много специален гост.

Чейс беше обзет от страх. Знаеше кого има предвид Васюкович.

— Ако посмееш да я нараниш… — започна той, но Мичъл му даде знак да замълчи.

— Добре ли е тя, Леонид? — попита американецът.

— Засега. В теб има нещо, което искам, аз имам нещо, което ти искаш… или поне което Чейс иска.

— Дай да говоря с нея — поиска Чейс. Той погледна Мичъл предизвикателно, очаквайки от него знак да замълчи, но агентът на DARPA стоеше със замислено, почти пресметливо изражение на лицето.

Но Чейс въобще забрави за него и за мислите му в мига, когато чу гласа на Нина.

— Еди? Ох, слава богу, че си добре! Не знаех, какво се е случило, само чух нещо за катастрофа на хеликоптер.

— Да, просто обичайният работен ден за АСН. Ти добре ли си?

— Да. Съжалявам, заловиха ме, когато се опитвах да изляза от къщата.

— Това е причината истинските тайни агенти да не участват в токшоута — обади се саркастично Круглов някъде отзад.

— Разпознах я — каза Васюкович, — но не достатъчно бързо, за съжаление. Маскировката й беше много ефектна. Въпреки това — продължи той с твърд тон, — вече е в ръцете ми. Искам меча, Джак. Отнеси го в дома ми до един час и аз ще освободя доктор Уайлд. В противен случай ще се наложи да я… изпусна.

— Защо в дома ти, Леонид? — попита Мичъл, протягай ръка, за да предотврати яростното избухване на Чейс. — Предполагам, че си се запътил към базата в Туманная. Защо да не ти спестим време и да не донесем Екскалибур направо там?

Васюкович се засмя подигравателно.

— Да, Джак, сигурно много ти се иска да видиш съоръжението в Туманная. Това е била целта ти през цялото време, нали? Добре, че Алексей така й не преодоля недоверието си към теб.

— Никъде няма да отида. Дина ме простреля в крака.

— Добре ли си? — намеси се Нина.

— Този път не е нещо дребно — излъга Мичъл, като се усмихна леко на Чейс. — Според мен Еди ще е по-подходящият човек в случая. Той не знае нищо за земната енергия, нито го интересува… Освен това съм повече от сигурен, че ако се опитам да му попреча да си върне Нина, той ще ме убие. — Още една усмивка. Чейс се ухили в отговор.

— Защо да ти вярвам? — попита Васюкович.

— Няма значение, защото мен няма да ме има. Еди ще бъде там. А както ти каза, при теб има нещо, което той иска. Така ще получиш онова, което ти трябва, за да заработи системата ти там, на място.

Круглов промърмори нещо на руски, явно не му вярваше, но след минута Васюкович отново заговори.

— Имаш ли самолет?

— Да.

— Тогава ще уредя да ти разчистят писта. Но знай: ако самолетът се отклони от курса, ще бъде свален. Ако на борда има други хора, освен Чейс и пилотът, те ще умрат, заедно с доктор Уайлд. Ако Екскалибур не е на борда, всички ще умрат. Ако усетя някаква измама, всички ще умрат. Ти също, Джак. Не си помисляй, че ще се измъкнеш от ръцете ми, дори и в Америка. Ясно ли е?

— Кристално — отвърна Чейс навъсено.

— Ще уредя свободен коридор за самолета ти — каза Васюкович. — Чейс?

— Какво?

— Може и да не ти се вярва, но аз държа на думата си. Ако ми донесеш Екскалибур, ще можеш да се ожениш за Нина. Когато си решите. Но ако ме измамиш… ще умрете и двамата. — Чу се изщракване и линията прекъсна.

— Смяташ ли, че можем да му се доверим? — попита Чейс.

Мичъл изсумтя.

— Едва ли. Но това няма значение — аз също го излъгах. Ще бъда на самолета с теб.

— Чакай малко — ако те усетят, ще избият всички ни.

— Не се тревожи! — Той се усмихна загадъчно. — Ще бъда на борда, когато излетим, но няма да бъда при приземяването. — Той потупа Чейс по рамото. — Хайде. Да вървим да спасим годеницата ти.

27

Самолетът, който отведе Чейс и Мичъл на север от Москва, не беше същият, с който долетяха в Русия, а един по-малък бизнес джет „Чесна Сайтейшън“, върху който подозрително липсваха каквито и да е корпоративни маркировки. Чейс заподозря, че обикновено се използва за дискретни, тайни пътувания на агентите от американските разузнавателни служби.

Към които Мичъл несъмнено принадлежеше.

— И така — каза Чейс, докато Мичъл отваряше един от няколкото пластмасови куфара, оставени в пътническата кабина, — значи ти през цялото време си бил шпионин?

— Това проблем ли е?

— Зависи от шпионина. Цялата тая научна работа само за прикритие ли беше?

. — Не, по дяволите — отсече твърдо Мичъл. — Наистина имам докторат по високоенергийна физика. Без него никога нямаше да успея да убедя Васюкович, че ще съм му от полза.

— И откога DARPA провежда собствени разузнавателни операции зад гърба на всички останали?

— От известно време. По-добре е никой да не знае за това. Ние правим всичко необходимо Америка да има решаващо технологично превъзходство пред всички останали държави — и това да не се променя.

— И го постигате със сила.

— Ако се наложи. — Мичъл извади от единия куфар автомат — оръжие, каквото Чейс не беше виждал дотогава. Той го подхвърли на англичанина. — Какъвто е настоящият случай. Виж за какво става въпрос.

Чейс завъртя футуристичното оръжие в ръце. Един бърз оглед му показа, че то има два пълнителя, единият плосък, отгоре, а другият скрит в приклада. Спусъкът се намираше пред двата пълнителя в „бълпъп“ конфигурация.

— Сякаш е взет от „Съдията Дред“.

— Това е автомат ХМ-201, една от новите играчки на DARPA. — От другия куфар Мичъл измъкна същото оръжие и за себе си. — Пълнителят в приклада съдържа двеста безгилзови патрона с голяма мощност, а монтираният отгоре спираловиден пълнител съдържа пет касети за сто допълнителни патрона 14-ти калибър. — Той превключи предпазителя на своя автомат. — Стандартни медни гилзи, волфрамов връх, с барутен заряд или газови, несмъртоносни. Обикновено се зарежда с четиридесет стандартни патрона и по двайсет от другите два вида, въпреки че според мен при тази операция използването на газовите е безсмислено.

— Патрони 14-ти калибър? — колебливо произнесе Чейс. — Те не могат да нанесат кой знае какви поражения.

— Ще те изненадат — въпреки че не сме ги тествали върху човешки цели. Все още. — Той погледна многозначително Чейс. — Освен това има 25 мм гранатомет с три гнезда, свързан с компютъризиран лазерен далекомер. Достатъчно е да намериш целта си, да я уловиш с лазера и далекомерът ще ти съобщи когато стигнеш подходящия за стрелба ъгъл. Визьор с нощно виждане, вградена система за разпознаване „приятел или враг“, която намалява опасността от приятелски огън…

— Вие, янките, точно от тази джаджа имате нужда — присмя му се Чейс.

Мичъл го изгледа кисело и продължи:

— Дръж го готов за стрелба. — Чейс вдигна оръжието си и изключи предпазителя. Мичъл набра нещо върху малката клавиатура зад мерника. Зелен индикатор се включи с пиукане. — Така. Сега е настроен към биометричните данни на твоите ръце. Само упълномощените хора могат да стрелят с него. Ако попадне във вражески ръце, се включва механизъм за самоунищожение, който стопява цялата електроника, за да попречи на копирането й. Готино, нали?

Чейс свали оръжието.

— Не съвсем.

Мичъл изглеждаше изненадан, дори леко обиден.

— Това професионалното ти мнение ли е?

— Да. Всичките тези джаджи имат нужда от акумулатор за захранване, което означава допълнителен товар, разните измислени електроники са първото нещо, което се чупи на бойното поле; пълнителят в приклада го прави твърде тежък, наличието на превключвател между пълнителите означава опасност от счупване, спусъкът е много напред и се обзалагам, че това нещо е адски скъпо. Направили сте автомат, който прави два пъти повече неща от М-16… за десет пъти повече пари. — Той се ухили. — Типична американска играчка.

Мичъл му се ухили в отговор.

— Хей, че как иначе ще успяваме да вдигаме стойността на акциите на нашите военнопромишлени комплекси на всеки четири месеца? Както и да е, едва ли ще влезе на въоръжение по-рано от пет години, дори десет. Нали знаеш висшите офицери колко мразят промяната. Дори да е към по-добро.

Чейс сви рамене и остави автомата.

— Благодаря, но мисля, че ще се придържам към добрата стара школа.

Мичъл поклати глава.

— Не и в тази мисия. Има и една друга причина да поискам тези неща. Когато системата за геоенергия на Васюкович заработи — което ще стане в мига, в който получи Екскалибур, — тя ще генерира огромно магнитно поле. Ако влезеш там със стоманен пистолет, той ще излети от ръцете ти. — Той потупа с ръка по корпуса на ХМ-201. — Това бебче е направено от полимери и керамика, нищо магнитно. Дори електрониката е защитена. Когато машината на Васюкович заработи, само един вид оръжия ще могат да функционират там. И те ще бъдат в нашите ръце.

— В твоите, искаш да кажеш — поправи го Чейс. — Не мога да си представя как Круглов ще ми позволи да отида там, въоръжен с това. Което ме кара да се чудя ти как се каниш да влезеш там?

Мичъл посочи към друг куфар.

— Още една от играчките на DARPA. — Той погледна към часовника си. — Всъщност… Трябва да започна да я подготвям, затова имам нужда от помощта ти.

В куфара имаше нещо, което приличаше на голяма твърда раница. Мичъл пъхна автоматите в някакво вътрешно отделение, след което навлече един черен костюм за летене и дръпна ципа. После, с помощта на Чейс, метна голямата раница на гърба си.

— Последното нещо, което създадохме за въздушни спецоперации — каза Мичъл, докато закопчаваше уреда за електронно управление на китката си. — И то влиза на въоръжение в армията догодина. Това е глайдуинг — искахме да го наречем Батуинг, но сигурно щяхме да имаме проблеми при патентоването. Може да носи един морски тюлен и цялата му екипировка. Щом премина в свободно падане, крилата се разтварят — те са направени от карбонови нишки, — и аз мога да измина, плъзгайки се, много по-голямо разстояние, отколкото с обикновен парашут. — После продължи с мазния глас на рекламен говорител. — Почакайте, има още!

— А това двигатели ли са? — попита Чейс, забелязвайки цилиндричните подутини от двете страни на раницата.

— Да. Мини турбоджетове, издържат до 140 килограма товар. Горивото стига за около 15 минути полет, но аз мога да ги включвам на етапи, за да набирам височина и да се плъзгам. А когато реша да се приземя, просто отварям парашута. Добрият пилот може да се приземи върху петдесетфутова цел от разстояние над сто мили.

— А ти добър пилот ли си?

— Горе-долу. Управлението е много интуитивно — просто си представи, че си Супермен. — Той се усмихна, след което отново стана сериозен. — След като скоча от самолета, мога да се приземя до съоръжението на Васюкович, без никой да разбере. След това ще намеря теб и Нина.

— А как стои въпросът с изтеглянето? Как ще се махнем от там? — Едно от исканията на Васюкович беше самолетът да излети обратно към Москва веднага, след като остави Чейс и бъде претърсен за неканени гости.

— Всичко е обмислено. Довери ми се.

Чейс не обичаше да бъде оставян в неведение — особено когато на карта бяха заложени неговия живот и този на Нина — но сега беше ясно, че Мичъл няма намерение да му казва предварително каквото и да било. Евентуално навлизане на американски самолет във въздушното пространство на Русия би обяснило потайността му — Чейс не би могъл да разкрие нещо, за което не знае.

Мичъл приключи със затягането на каишите, след което извади един шлем за глава.

— Така, преди да скоча, ще изхвърля куфарите, за да не се чуди никой какво е имало в тях — а ти ще трябва да затвориш вратата след мен. Гледай да не паднеш!

— А ти гледай да дръпнеш въженцето на парашута преди да достигнеш земята — отвърна му ухиленият Чейс. — Знаеш ли, за моряк не си чак такъв задник.

— Напротив, задник съм — отвърна Мичъл — Просто служа на правилната страна. — Той тупна Чейс по рамото, след което си сложи шлема, а пилотът обяви една минута до скока. — И така, започваме!

Той се приближи към люка, а Чейс отнесе празните куфари и се привърза към стената.

— Трийсет секунди! — извика пилотът.

— Ще се видим долу — каза Чейс и дръпна ръчката за отваряне.

Шумът и вятърът бяха ужасяващи — въпреки че забавяше скоростта си и се снижаваше, Чесната все пак летеше със скорост от над двеста възела на височина от девет хиляди фута. Вкопчен в рамката на вратата, Мичъл избута куфарите навън, след което се хвърли в тъмнината. Попътната струя го повлече, като едва не го блъсна в крилото на самолета.

Настръхнал от ледения вятър, Чейс дръпна ръчката и затвори люка. Треперещ от студ, той се върна при седалката си, надявайки се, че Мичъл знае какво прави.

Десет минути по-късно самолетът вече беше на земята.

Васюкович не поемаше никакви рискове; преди да позволи на Чейс да слезе, трима въоръжени мъже се качиха на борда и претърсиха самолета. Намериха само пилота, Чейс и алуминиевото куфарче в скута му. След като щателно го претърсиха за скрити оръжия, те му махнаха да излиза, без да свалят оръжията си.

Въпреки че тук вятърът не беше толкова силен, студът го порази. Туманная се намираше на ръба на Полярния кръг, до Баренцово море, в покрайнините на блатистата тундра, на около сто и осемдесет мили от най-близкия град Архангелск. По време на Студената война селището е било военноморска база, едно от укритията за въоръжените с балистични ракети ядрени подводници на Съветския съюз. Този конфликт отдавна беше приключил и тайните на базата лежаха на показ пред всеки с интернет връзка и Гугъл Ърт, а самата тя беше преминала в ръцете на един от новите руски олигарси.

Щом Чейс стъпи на пистата, той видя студеното море на север и стръмната скала, надвиснала над криволичещия бряг на изток. Дълъг, Г-образен кей навлизаше на около миля навътре в морето. Той предположи, че укритието за подводници се намира някъде под скалата. Зад нея, върху малък хълм, се издигаше ярко осветена сграда, но тя се намираше твърде далеч, за да може да отрази нещо друго освен размерите й, които бяха значителни.

Дойдоха още от хората на Васюкович, които заобиколиха самолета с насочени оръжия. Круглов стоеше в подножието на стълбата заедно с Максимов.

— Това мечът ли е? — попита Круглов, сочейки към куфарчето.

Фактът, че Круглов не го застреля още щом го зърна може би означаваше, че Васюкович възнамерява да спази поне тази част от уговорката. Чейс отвори куфарчето, разкривайки Екскалибур, който лежеше в гнездо от стиропор.

— Къде е Нина?

Круглов погледна към сградата в далечината, след което махна с ръка към двата черни джипа „Мерцедес GL“.

— Влизай вътре.

Притиснат на седалката между Максимов и един от охранителите, Чейс наблюдаваше през прозореца, докато мерцедесът се придвижваше по крайбрежния път. Изгледът потвърди предположението му: кеят наистина водеше до укритието за подводници, широк бетонен свод излят пред надвисналата скала, с ярко осветена вътрешност. Кеят достигаше до далечния край на укритието, където стърчеше стар, ръждясал кран.

За голяма изненада на Чейс докът не беше празен.

Малкият конвой продължи по пътя към базата в подножието на скалата и навлезе в самото укритие. Пред очите му се разкри гледката на гигантския морски съд във вътрешността му. Това беше подводница клас „Тайфун“, най-голямата от своя вид, създавана някога. Съветският съюз беше построил само шест от големите колкото самолетоносач от Втората световна война тайфуни — от тях само една беше останала на активна служба, за останалите се смяташе, че или са били нарязани за скрап, или държани в резерв. Сега Чейс знаеше местонахождението поне на една от тях.

Все пак подводницата не беше тук с бойна цел. Морският съд не ставаше за плаване: голяма част от палубата на кърмата беше премахната и разкриваше вътрешността му, през отвора излизаха десетки електрически кабели, които стигаха до един пилон, който стърчеше до входа на тунела в противоположната страна на дока. Подводницата не бързаше за никъде — не и ако искаше да остане на повърхността.

Джиповете преминаха през моста, заобиколиха подводницата и спряха при тунела.

— Какво е това? — попита Чейс, щом слязоха от мерцедеса. След това се ококори като Шон Конъри от „Ловът на Червения октомври“ и изимитира характерния му говор: — Към ишторията ли ше каните да отплавате?

Круглов не му обърна никакво внимание, а просто го поведе към тунела и спирката за монорелсовата линия, която навлизаше във вътрешността на мрачната бетонна пещера. Пътят беше стръмен — спускаше се надолу под ъгъл от четиридесет градуса. До единия вход ги очакваше ъгловата вагонетка.

Всички се качиха в нея с насочени към Чейс пистолети и вагонетката плавно започна да се издига нагоре. Щом излязоха от тунела и започнаха да се спускат, той погледна назад към хълма. Следваше ги втора вагонетка, двете бяха свързани с кабели и се уравновесяваха взаимно. Монорелсовата линия криволичеше на зигзаг, понякога се издигаше над хребета, понякога се спускаше под него. От двете страни хълмът беше покрит с нещо, което на пръв поглед му заприлича на дървета без листа…

— Господи! — ахна той, когато разбра какво всъщност представляват. — Сигурно сигналът ви е много слаб, щом се нуждаете от всичко това, за да получите свястна картина.

„Гората“ всъщност беше човешко творение, от метал: внушителен брой антени, които покриваха целия хълм и навлизаха навътре в тундрата. Чейс осъзна, че това е приемникът на станцията на Васюкович, също като американския HAARP, който Мичъл беше описал, но в много по-голям мащаб.

Щом се приближиха още, той успя добре да разгледа голямата сграда върху хълма. Тя имаше кръгла форма, с куполообразен покрив, който напомняше обсерватория. От всички страни стърчаха електрически кабели, които се свързваха с антените.

Монорелсовата линия стигна до горната си спирка. Там ги очакваха други два джипа, които откараха групата до сградата. Вътре Чейс бе поведен по един пуст коридор и вкаран в стая, която наподобяваше залите за наблюдение по аерогарите. По стените висяха предупредителни табели на руски; той нямаше представа какво пише на тях, но стилизираните символи, които ги придружаваха, предполагаха, че това са предупреждения за опасност едновременно от токови удари и магнетизъм. Подът беше очертан с плътна раирана линия в жълто и червено.

Станцията се поддържаше от двама мъже в оранжеви работни комбинезони. Когато Круглов се приближи към тях, единият прокара сензор по тялото му, докато другият наблюдаваше резултатите на екрана. Машината изпиука няколко пъти. С изражение на раздразнение и досада Круглов изпразни джобовете си, като остави всички метални предмети, включително пистолета си, в една пластмасова табла. Първият мъж отново прекара палката по тялото му. Удовлетворен от резултата, той прибра таблата в близкото шкафче и махна на Круглов да премине през линията.

Процедурата беше повторена при всички членове на групата. След тях напред пристъпи Чейс, който трябваше да остави часовника си, ключовете, телефона и — за голямо негово неудоволствие — коженото яке. Зъбците на ципа му бяха от стомана, поддаваща се на магнитното привличане. Титаниевите гвоздеи в лявата му ръка първоначално предизвикаха смайване и ужас, но щом се разбра, че не са магнитни, той беше пуснат да мине. Предположи, че плочката в черепа на Максимов също не беше магнитна; в противен случай той щеше да залепне за машината в мига, в който я включеха.

Екскалибур беше единственият предмет, който активира алармата, но въпреки това беше допуснат вътре. С куфарчето в ръка Чейс мина през вратата и се озова в друга стая, където се намираше контролният център на съоръжението.

Там го чакаше Нина.

Гримът и лъскавата рокля бяха изчезнали; тя изглеждаше бледа и уязвима, облечена в гащеризон, който не й беше по мярка.

— Еди! — извика тя с облекчение, но и с тревога в гласа. Васюкович, който стоеше до нея, вече напълно владееше положението.

— Здрасти, скъпа — отвърна Чейс. Той също се зарадва, че я вижда, но се постара да не разкрива чувствата си. — Добре ли си?

Нина изсумтя саркастично.

— О, страхотно! Като се изключи затворническото облекло. — Тя дръпна торбестия оранжев работен комбинезон.

— Да, кожената рокля отпреди определено печели първо място. — Той се обърна към Васюкович. — Донесох ти меча. Сега я пусни.

— Покажи ми — каза руснакът. Чейс отвори куфара. Васюкович погледна към Екскалибур с нещо средно между възхищение и алчност, след което внимателно го извади и вдигна лъскавия метал към светлината. — Не бях сигурен, че наистина ще го направиш. Освен това не вярвах, че Джак ще ти позволи. — През лицето му премина сянка на подозрение. — Да видим дали наистина е така.

Той щракна с пръсти и един от техниците в контролната зала се приближи бързо с някакъв електронен уред в ръка. Васюкович внимателно постави меча на масата; техникът прикрепи два електрода към него и включи уреда. Няколко секунди наблюдава дисплея му, след което кимна на шефа си.

— Наистина е Екскалибур — каза Васюкович, като почти изглеждаше изненадан от това. После отново взе оръжието в ръце. — Истински високотемпературен свръхпроводник.

— Когато обещая да направя нещо, го правя — каза Чейс.

— Аз също. Ще си върнеш Нина, Чейс — след като тествам системата си.

— Не си спомням това да е било включено в уговорката ни — каза Чейс с леден глас.

— Мисля, че се подразбираше. — Васюкович се усмихна леко, след което подаде Екскалибур на един друг техник, който слезе по една стълба през отвор в пода. — Погледнете — рече той с гордост в гласа, като се приближи към стъклената стена и разпери ръце, сякаш за да обхване много по-голямата зала, която се виждаше от другата страна. — На това съм посветил живота си. Това е… бъдещето.

Контролната зала се намираше на ръба на огромна кръгла яма с бетонни стени, сто фута в диаметър и два пъти по-дълбока, която се стесняваше към дъното. Над нея се издигаше куполът, а кабелите, които Чейс беше видял да излизат от него, се спускаха към голямата машина, която се намираше на дъното. Една шестоъгълна рамка, която стигаше до дъното на ямата, поддържаше поредица масивни пръстени от електромагнити, окачени върху електроизолатори. От външната страна на рамката се спускаха три мостчета — едното стигаше до контролната зала, другото някъде до средата на структурата, а третото близо до дъното на съоръжението. Малка асансьорна платформа се спускаше във вътрешността на рамката, а на нея стоеше техникът, който отнасяше Екскалибур на най-ниското ниво. Това определено беше някакъв вид генератор, но с невероятно огромни размери.

Но Чейс въобще не беше впечатлен.

— Да. Бъдещето на войната.

Васюкович поклати глава.

— Знаеш ли каква е истинската цел на войната, Чейс? Истинската цел? Тя няма нещо общо с идеологията или морала. Става въпрос за ресурси. В настоящия етап целта е петрола. Но в бъдеще ще има войни за други ресурси — газ, уран, дори вода. Контролираш ли източниците на ресурси, контролираш цели нации.

— Но ти вече ги контролираш — каза Нина, като се приближи до Чейс и го улови за ръката. — Контролираш голяма част от петролните и газови резерви на Русия. Вече разполагаш с подобна власт.

— Петролът и газът не са вечни — отвърна Васюкович. — Знам какво казват правителствата, дори тук, в Русия: че върховата точка в добива на петрол е все още далеч. Но аз знам каква е истината — вече сме минали тази точка. От сега нататък цената му само ще расте. Мислите си, че цена от сто долара за барел е скъпо? Скоро ще стане двеста долара. После триста.

— И ти ще печелиш от това — каза язвително Нина.

За нейна голяма изненада Васюкович отвърна гневно:

— Не! Каква полза от парите, ако Русия мръзне и гладува? Това е моята страна — моята родина! Няма да позволя това да се случи! — Той погледна към генератора и се поуспокои. На дъното на ямата техникът внимателно поставяше Екскалибур в някаква машина. — Това ще промени всичко. Ще промени света — и Русия ще заеме полагаемото й се място като световен лидер.

— Като заплаши да взриви всичко живо с това нещо? — попита Чейс.

Васюкович отново се ядоса и се обърна към него.

— Това не е оръжие! Каквото и да ти е казал Джак, излъгал те е! Това е генератор, електростанция — която превръща природната енергия на земята в електричество. Тя е чиста и безопасна, освен това е и безкрайна. Като построя такива станции на всички места, където енергийните линии се пресичат, ще мога да захранвам цяла Русия безплатно. Продуктивно вложение на милиардите ми — моят дар за родината.

— Което въобще няма да окаже вредно влияние върху политическите ти амбиции — осъзна Нина.

Васюкович се усмихна триумфиращо.

— Че кой не би гласувал за човека, който въздигна Русия до някогашното й величие? Това е война, която Русия вече е спечелила. Всеки, който поиска тази технология, ще трябва да дойде при мен — защото аз съм единственият човек, който разполага с нея. — Той погледна през прозореца. След като беше поставил Екскалибур в машината, техникът отново се изкачваше нагоре. — И сега вече мога да я реализирам.

Той заповяда нещо на руски. Техниците застанаха пред конзолите си и активизираха системата. Вниманието на Васюкович беше съсредоточено върху машините; Чейс се оглеждаше скришно за някаква възможност да избяга. Забеляза, че Круглов и Максимов го наблюдават. Ъгълчето на широко разтеглената в усмивка уста на Круглов потрепваше присмехулно — руснакът направо четеше мислите му. Той разтвори якето си и му показа нож с черно острие от карбонови нишки. Неметално. Устните на Чейс оформиха едно „майната ти“ след което той отново насочи вниманието си към Васюкович.

Далечното електрическо жужене се засили. Остър мирис на озон изпълни контролната стая, въздухът се усещаше странно гъделичкащ, буквално наелектризиран. Нина примигна при внезапния проблясък над главите им — между два електрически кабела, които висяха от купола, се беше извила волтова дъга. Със засилването на мощността се появяваха все повече мълнии.

Васюкович посочи към един цифров индикатор. На дисплея пишеше 0.34, като стойността непрекъснато се увеличаваше.

— Този уред отчита мощността на системата — обясни той. — В момента цялата мощност идва от ядрените реактори на подводницата.

— За това ли ти е била необходима? — попита недоверчиво Чейс. — Притежаваш най-голямата ядрена подводница в света и я използваш като генератор за електричество?

— Тя произвежда близо 200 мегавата. Но дори да използваме цялото електричество на Русия, то пак няма да е достатъчно. Затова ни е необходим свръхпроводникът. — Той отново погледна към уреда, който вече достигаше 0.47. — Най-високото ниво, което е достигала, е 0.72. Ако се вдигне над тази стойност, значи свръхпроводникът действа — канализирал е земната енергия в генератора. Но въпреки това ще продължава да консумира повече енергия, отколкото произвежда… докато уредът не отчете 1. Тогава процесът ще се превърне в самоиздържащ се.

— И тогава какво? — попита Чейс.

— Тогава… можете да си тръгвате.

Нина го погледна подозрително.

— Наистина ли ще ни пуснеш да си идем?

— Твоят годеник ми даде дума, че ще ми донесе Екскалибур. Аз му обещах, че в замяна на това ще ви пусна. Получих каквото ми трябваше — няма нужда от повече насилие.

— Може би трябваше да помислиш за това, преди да изпратиш малката си банда психопати да го търсят — изръмжа Чейс и хвърли изпълнен с омраза поглед към Круглов.

— Ако Джак не работеше срещу мен, нямаше да се наложи. Голяма част от вината за това е негова. Аз също не обичам да отнемам живот.

— Нима смяташ, че едно извинение ще оправи всичко? — попита горчиво Нина. — Лицемерно копеле такова! Само защото пращаш други хора да ти вършат мръсната работа не значи, че ръцете ти са чисти!

Но Васюкович вече не я слушаше, вниманието му беше изцяло съсредоточено върху уреда. 0.68… 0.69… Голямата камера се освети от нови електрически дъги, жуженето от машината се засили. 0.71… 0.72…

— Работи! — извика въодушевено Васюкович. Уредът вече отчиташе 0.73 и продължаваше да се покачва. Той изтича до една от конзолите, като говореше бързо и развълнувано на руски. Въпреки нежеланието си, Нина усети как я обзема въодушевление и желание да види как нивото се увеличава. На екрана се изписа 0.90, 0.91. Васюкович се върна обратно и се облегна на конзолата, променящите се цифри се отразяваха в очилата му. 0.96, 0.97…

Изведнъж спря.

Уредът се застопори на 0.97. На лицето на Васюкович се изписа объркване, след това гняв. Той изкрещя някаква заповед на техниците, като подканващо размахваше ръце. Единият от мъжете поклати глава.

— Какво стана? — попита Нина.

— Не знам. — Васюкович притичваше от конзола на конзола, избутваше техниците встрани и сам превключваше бутоните, но промяна в резултата нямаше. — Трябва да работи. Свръхпроводникът канализира земната енергия в системата — защо не се получава?

— Аз знам защо — разнесе се глас над главите им.

Всички погледнаха нагоре и видяха Мичъл да стои върху рамката на генератора. Беше се спуснал по въже през един от отворите за вентилация на купола. Той насочи пистолета си към Васюкович и стреля.

28

Стъклото на прозореца се пръсна на парчета. От дясното бедро на Васюкович плисна кръв. Олигархът се строполи на земята с писък.

Чейс вече буташе Нина към стълбата.

— Бягай! — изкрещя той, въпреки че не беше сигурен дали от камерата има друг изход. За да стигне до вратата на контролната стая, тя трябваше да мине край Круглов и Максимов, а той искаше да осигури чисто поле за стрелба на Мичъл.

Нов залп от куршуми повали двама от техниците, които стояха до конзолите си. Мичъл се спускаше по въжето. Чейс хукна към него, за да го издърпа навътре през счупения прозорец.

Нина започна да слиза бързо по стълбата. Круглов я забеляза, измъкна ножа с черно острие и хукна след нея. Тя скочи на мостчето и се огледа. На няколко метра пред нея имаше разклонение, което водеше към коридор в бетонената стена. Щом Круглов скочи на мостчето зад гърба й, тя се устреми към тунела.

Чейс придърпа Мичъл в контролната стая. Американецът стреля отново с футуристичното си оръжие, поваляйки още един техник и убивайки трима от охранителите. Под дъжд от куршуми Максимов потърси прикритие зад близката конзола.

— Липсвах ли ти? — попита Мичъл. После кимна към рамото си: на него висеше втория автомат. — Донесох ти нещо. По дяволите, внимавай!

— Мамка му! — Конзолата, зад която се беше скрил Максимов, летеше към тях. Чейс се хвърли на една страна, Мичъл на другата, конзолата профуча през прозореца и се разби на дъното на ямата. Грамадният руснак се устреми към тях. Мичъл успя да стреля веднъж и куршумът се заби в рамото на Максимов.

Това въобще не го забави. Вместо това той се ухили и сграбчи Мичъл с огромните си ръце, запращайки го на пода.

Чейс скочи. Максимов беше приковал Мичъл към пода, затискайки и двете пушки.

А имаше още един охранител, с когото трябваше да се справят.

Оцелелите техници тичаха към изхода, но охранителят се засили към Чейс с намерението да го изхвърли през счупения прозорец. Чейс не мръдна от мястото си. Изчака руснакът да се приближи, след което финтира вляво. Охранителят инстинктивно се отмести, за да го пресрещне.

Вместо това Чейс скочи вдясно и нанесе силен удар в челюстта на изненадания мъж. Той залитна и протегна ръце, за да омекоти падането си — но ръцете му се озоваха върху стърчащите от прозореца стъкла. Той падна през прозореца, прелетя пищейки край Круглов към дъното на ямата.

Нина чу ужасяващия писък и се обърна назад, уплашена, че това може да е Чейс. Щом зърна падащата фигура, разбра че не е той, но същевременно видя, че Круглов застрашително се приближава. Тя хукна с всички сили по мостчето към коридора.

Чейс се върна назад, за да помогне на Мичъл. Максимов го беше стиснал за гушата и блъскаше главата му в пода. Останал без оръжие, Чейс сграбчи един стол и го разби в тила на руснака. Столът се разпадна на парчета, но Максимов само се изсмя пренебрежително.

— Добре тогава — изръмжа Чейс, — какво ще кажеш за това? — И той изрита брутално гиганта в бъбрека.

В друг случай това щеше да сложи край на битката, но вместо това Максимов изви гръб от удоволствие.

— Даааааа! — изпъшка той и лицето му грейна в екстаз.

Лицето на Мичъл посиняваше, а Чейс нямаше представа какво да прави…

Момент!

Щом Максимов изпитва удоволствие от болката, то тогава…

— Не мога да повярвам, че го правя — измърмори Чейс, докато се промъкваше зад Максимов, протегнал напред ръце, за да го погъделичка.

Руснакът реагира така, сякаш бе получил електрошок. Махна ръцете си от гърлото на Мичъл и скочи с изкривено от ярост лице.

— Заболя ме, дребосък такъв!

Чейс отстъпи назад. На пода Мичъл се опитваше да си поеме дъх и постепенно се размърдваше. Големият ХМ-201 лежеше на гърдите му. Хайде, застреляй копелето!

— Нищо чудно, че през цялото време изглеждаш толкова кисел — каза Чейс, опитвайки се да отвлече вниманието на Максимов от оръжието. — Сигурно при всеки оргазъм се чувстваш така, сякаш са те сритали в топките.

През прозореца забеляза Нина да тича по мостчето, следвана по петите от Круглов. Мичъл се обърна настрани с пъшкане… и автоматът се плъзна по пода, забравен от своя собственик, който се опитваше да диша. По дяволите!

Чейс вдигна поглед от оръжието към Нина, към Круглов, а след това обратно към Максимов. Времето му изтичаше.

— О, по дяволите! — изсъска той и се хвърли към руснака, гмурна се под разперените му ръце и започна да го удря в стомаха. — Това ще ти върне шибаната усмивка на лицето!

— Да, дребосъко! — измуча Максимов, все пак принуден да отстъпи назад от яростната атака на Чейс. — Направи! — Ръката му се стовари върху гърба на Чейс. — Го! — Нов удар го свали на колене. — Пак! — Последният удар го запрати на пода.

Замаяният Чейс погледна със замъглени от болка очи към Мичъл, който се опитваше да се изправи на четири крака зад гърба на Максимов. Автоматът продължаваше да лежи забравен край него.

Но Максимов не знаеше за това…

Чейс отметна назад глава и се ухили на руснака. Максимов се спря объркан.

— Щом ти харесва болката — изхриптя Чейс, — значи това много ще ти хареса! Джак, сега!

Очите на Максимов се разшириха. Той се завъртя, очаквайки да види Мичъл с насочен към него автомат.

Вместо това намери американеца на колене в краката му.

Чейс скочи и с всичка сила се блъсна в гърба на Максимов, принуждавайки го да направи крачка напред. Големият руснак се спъна в Мичъл и политна през прозореца. Прелетя край първото мостче и се удари във второто с такава сила, че то се скъса и той се озова върху плетеницата от кабели под него. Единият му крак се омота в тях и той увисна с главата надолу, почти в безсъзнание.

Мичъл успя да се изправи и вдигна автомата.

— Какво стана?

Чейс нямаше нито време, нито желание да му обяснява.

— Дай ми оръжието! — извика той. Нина тъкмо беше изчезнала в страничния коридор, следвана по петите от Круглов. Мичъл свали втория автомат от гърба си. Чейс го грабна от ръцете му и преодолявайки болката, хукна към стълбата.

— Еди! — извика Мичъл предупредително. Чейс се обърна назад и го видя да сочи към един от големите пръстени във вътрешността на все още работещия генератор. — Внимавай да не повредиш магнитите!

— Какво ще стане?

— Лоша работа!

— Добра идея — отвърна Чейс с крива усмивка преди да започне да се спуска надолу по стълбата.

Нина стигна до края на коридора и се озова в стая без изход. Това беше склад и раираната жълто-червена линия показваше границите на магнитното поле, излъчвано от генератора. От другата й страна, в дъното на стаята, се намираше шкаф с противопожарно оборудване. Част от него като че ли беше направена от стомана, алтернативните материали или не бяха подходящи, или бяха твърде скъпи.

Тя се хвърли към тях и сграбчи една противопожарна брадва. Звукът от тичащия след нея Круглов се промени от звънтене върху мостчето в глух тропот върху бетонния под в коридора. Вече беше близо…

Нина се завъртя и запрати брадвата към входа. Тя падна на пода от другата страна на линията, далеч от Круглов — и изведнъж промени посоката си, напук на гравитацията, увеличи скоростта си и полетя през коридора. Круглов извика изненадано и се хвърли встрани, като избегна на косъм летящата брадва, привличана от магнитното поле към генераторната камера. С отекващ звън тя се удари в един от пръстените с електромагнити.

Нина се отърси от първоначалната изненада и се огледа за друго оръжие, но Круглов вече се беше изправил и стиснал черния си нож в ръка, тичаше към нея.

— Сука! — изсъска той.

Нина предположи, че това едва ли е комплимент. Тя се опита да отстъпи назад, но нямаше къде да отиде. Попаднала в капан, тя протегна ръце напред, за да се защити. Круглов се ухили подигравателно и пристъпи към нея. Нина скочи напред, успя да го удари в брадичката и той отстъпи изненадано назад.

— Майната ти и на теб!

Круглов ядосано издиша, след което отново си пое въздух. Тя се опита да отблъсне ръката му, в която държеше ножа, както Чейс я беше учил, но руснакът беше подготвен. Когато Нина го сграбчи за китката, той се извъртя и с лакът нанесе удар в челюстта й. Тя извика, замаяна от болка. Круглов измъкна ръка от отслабналия й захват и я удари с дръжката на ножа по тила.

Тя залитна напред. Круглов я задържа и опря ножа в ребрата й, след което я повлече към коридора.

Щом го зърна да излиза от коридора, държейки Нина пред себе си като щит, Чейс внезапно спря. Вдигна автомата и погледна през визьора, прицелвайки се в главата на руснака. Но Круглов представляваше непрекъснато движеща се мишена, прикриваше се зад заложника си и Чейс не можеше да види в коя ръка държи ножа. Дори и да го улучеше, Нина пак можеше да бъде наранена смъртоносно.

Круглов стигна до мостчето и бавно започна да го заобикаля.

— Пусни я, задник!

— И преди сме попадали в такава ситуация, нали? — отвърна Круглов, подсмихвайки се. — Знаеш, че няма да се поколебая да я убия. Така че пусни оръжието.

Чейс стигна до мястото, където мостчето се разклоняваше. Спря се за миг, насочил автомата към Круглов… след което го хвърли и той падна в краката на Нина. Тя го погледна, стресната от капитулацията му.

Круглов разгледа високотехнологичното оръжие.

— Още една от играчките на Мичъл, а? С нетърпение чакам да го убия с нея. — Побърза да пъхне ножа в калъфа му и се наведе да вдигне оръжието, без да изпуска Нина. — Но ти ще бъдеш пръв.

Той се протегна към автомата, сведе поглед към него — и докато за части от секундата гледаше встрани, Чейс смигна на Нина. Тя го погледна объркано, но вече се подготвяше за онова, което щеше да последва.

Круглов се изправи с оръжието в ръка. С широка усмивка го насочи към Чейс и натисна спусъка.

Нищо не се случи.

Той опита отново. Спусъкът изщрака слабо, но автоматът остана безмълвен. Самодоволството му премина в гняв, когато осъзна, че е бил измамен.

Нина се възползва от разсейването му, извъртя се и заби лакът в стомаха му. Круглов залитна назад и я изпусна.

Чейс се втурна към него. Круглов удари Нина с автомата, отблъсквайки я към перилата на мостчето. Със свободната си ръка опипваше оръжието в търсене на някакъв предпазител или спусъков механизъм…

И откри бутона за гранатомета.

Чейс все още се намираше на няколко фута от него. Той нямаше представа, дали гранатометът също има биометрично заключване — поне Мичъл не го беше програмирал с неговите отпечатъци.

А несигурността, която се изписа за миг на лицето му, беше всичко, от което Круглов се нуждаеше, за да разбере, че все още има някакъв шанс…

Руснакът вдигна автомата и стреля в мига, когато Чейс се хвърли към мостчето, което водеше към склада. Гранатата прелетя край него. Удари мостчето на около петнайсет фута от тях и се взриви, разкъсвайки на парчета цялата отсечка и запращайки я към дъното на ямата.

Взривната вълна отхвърли Чейс назад, като едва не го преметна през перилата. Гранатата може и да беше малка, но беше достатъчно мощна, за да събори стена. Той погледна назад. Нина се опитваше да се изправи; върху лицето на Круглов се изписа изражение на почти маниакално веселие, щом осъзна пълната мощ на оръжието.

— Нина! Отивай при Джак! — извика Чейс, тичайки към входа на склада, докато бившият агент на КГБ се подготвяше за втори изстрел…

Гранатата се удари в стената зад гърба му и взривната вълна го събори на земята. Той се затъркаля по пода към дъното на стаята и се спря точно до шкафа с инструментите. Кашляйки и със звън в ушите той се огледа и видя, че от стаята няма изход.

На входа се появи нечий силует, обвит в прах. Круглов. А той знаеше, че от тук няма изход.

Но Чейс беше готов да се изправи срещу него. „Бой до край“ си каза той. Протегна се към шкафа в търсене на някакво оръжие, дори то да се окажеше тояга.

В този миг осъзна, че някои от инструментите са направени от…

— Харесва ми този автомат — каза Круглов. — Има си дори малко екранче, на което пише колко патрони ми остават. И колко гранати. Виждам, че ми остава… една. Точно колкото ми трябва.

Чейс се обърна към него, наблюдавайки напрегнато изражението на лицето му.

— Ами използвай я тогава. Защото ако не го направиш, ще ти завра дулото отзад и ще натисна спусъка.

Круглов отново се усмихна с мазната си жабешка усмивка.

— Щом настояваш.

Очите му се присвиха в очакване на изстрела, пръстът се стегна над бутона за изстрелване…

Чейс се хвърли встрани.

Гранатата го пропусна на сантиметри, прелетя между рафтовете и се взриви в стената. Шкафът се пръсна на парчета и инструментите се разлетяха из стаята…

От другата страна на нарисуваната линия.

Летящите стоманени парчета изведнъж ускориха движението си и се насочиха към изхода, привличани от мощните магнити във външната камера. А Круглов се намираше точно на пътя им.

Когато първият инструмент го удари, руснакът изкрещя. След това в него започнаха да се забиват отвертки, разнесе се звук от трошене на кости, когато по-големите предмети започнаха да се удрят в тялото му и да го карат да отстъпва назад по коридора. Един последен писък и той се залепи за генератора — а цилиндричният пожарогасител, който бе забил вентил в стомаха му, продължи да дълбае навътре и излезе през гърба му. Пръскайки кръв на всички страни, Круглов продължи да виси още известно време, докато най-накрая гравитацията не взе своето. Той падна, удряйки се в средния мост и с въртеливо движение достигна дъното с едно последно изпукване на костите.

Чейс не можа да го чуе; всъщност той не чуваше нищо освен дезориентиращо бръмчене в ушите — експлозията на гранатата едва не го беше оглушила. Той отвори очи и се намери проснат в единия ъгъл. Из цялата стая бяха пръснати бетонни отломки и инструменти.

Той се обърна на една страна и слабо щракна с пръсти до едното си ухо. На третия опит му се стори, че през звъненето чува слабо щракане. Поне не беше оглушал завинаги.

Круглов беше мъртъв — но дали Нина се беше спасила? Чейс се изправи и олюлявайки се, излезе от стаята. В коридора лежеше автоматът. Той го вдигна и се запрепъва към мостчето.

Първият изстрел на Круглов беше унищожил голяма част от него и Чейс не можеше да прескочи от другата страна. За да стигне до контролната зала, трябваше доста да заобикаля. Нина го видя през разбития прозорец. Тя въодушевено извика нещо, но Чейс нямаше представа какво му казва. Отвърна й, че е добре и започна дългата обиколка към контролната зала.

— Като че ли е добре — каза Нина на Мичъл, който се беше навел над ранения Васюкович.

— Чудесно — отвърна той със странна липса на ентусиазъм. — И така, Леонид, искаш ли да разбереш защо системата ти не проработи?

Стиснал ранения си крак, Васюкович го погледна с присвити очи.

— Върви по дяволите.

— Страхувам се, че съм на страната на ангелите. Сериозно, не изпитваш ли дори капчица любопитство? — Той махна с ръка към генератора, който продължаваше да изпуска електрически мълнии. — Беше толкова близо, хората ти го подкараха въпреки всичката дезинформация за системата на DARPA, с която ви захранвах. Дори успя да се сдобиеш с Екскалибур, разполагаше със свръхпроводник. Но ти липсваше едно нещо, за което дори аз не знаех, докато не намерихме меча в Англия. Не искаш ли да разбереш какво е то?

— Какво е? — изпъшка Васюкович.

За голяма изненада на Нина, Мичъл посочи към нея.

— Тя е онова, което ти липсва. Тя е ключът, за да заработи цялата система. Нещо в биоелектричното й поле — не съм сигурен какво точно, но ще разбера. Но без тя да захрани меча, ти си притежавал просто една красива блестяща антика. — Той се изправи. — Е, вече знаеш.

И преди Нина да осъзнае какво става, той простреля Васюкович в сърцето. Руснакът потръпна конвулсивно и се отпусна мъртъв.

— Мили боже! — изпищя Нина. — Какво правиш, по дяволите?

— Върша си работата — отвърна той безчувствено. — Целта на тази мисия беше да унищожа операцията на Васюкович и да обезопася Екскалибур.

— През цялото време си знаел — каза тя, като първоначалния шок постепенно беше изместван от гняв. — Знаел си, че той не използва това място за оръжие!

— Разбира се, че знаех. — Той отпусна автомата, прескочи трупа на Васюкович и се приближи към нея, като бръкна в джоба си.

— Тогава защо ти трябваше да го убиваш? А всички тези хора?

— Защото не можем да позволим на никой друг да притежава тази технология — с каквато и да е цел.

— Имате си собствена система, нали? — осъзна тя. — DARPA е построила същия такъв генератор.

— Така е — отвърна Мичъл. Той погледна през прозореца и видя, че Чейс е изминал повече от две трети от разстоянието. — Проблемът е, че и нашата система не работи. Но скоро тази пречка ще бъде преодоляна. Еди! Еди, чуваш ли ме?

Звънтенето в ушите на Чейс беше намаляло до такава степен, че той успя да чуе името си, въпреки че не можа да разбере останалите думи на Мичъл. Той се спря и погледна към контролната зала, като сви шепа до ухото си, за да покаже, че има проблеми със слуха.

— Като че ли малко е оглушал — каза Мичъл. — Да видим дали ще чуе това.

Той отново вдигна пушката си и стреля.

Оглушал или не, Чейс все още можеше да разбере когато някой стреля по него. Той се хвърли назад, а куршумите зачаткаха по металното мостче. Разхвърчаха се късчета метал.

Нина се хвърли към Мичъл, опитвайки се да отблъсне оръжието. Той я сграбчи за ръката и тя усети силна болка, последвана от разпростираща се студенина. Той отдръпна ръката си, разкривайки пластмасов диск в основата на средния му пръст, който се придържаше от пръстен. От центъра му стърчеше окървавено късо шипче.

Тя залитна назад, внезапно усетила как крайниците й се вкочаняват.

— Какво… какво ми направи?

— Трябва да свършиш малко работа за мен — каза той, като гласът му достигна до нея като от другия край на дълъг тунел. — Но не вярвам, че ще го направиш доброволно.

— Ти, кучи… — едва успя да произнесе тя, преди коленете й да се подгънат. Строполи се на пода, но не усети болка, защото мрак погълна сетивата й.

29

Прикрит зад една от подкрепящите колони на генератора, Чейс внимателно надзърна към контролната зала и видя как Нина се свлича на пода.

— Копеле! — изсъска той, прицели се в Мичъл и дръпна спусъка.

Никаква реакция. Той превключи на други амуниции и отново опита. Пак нищо.

Мичъл извика нещо. Той се опита да го чуе.

— Няма да стане, Еди! — викаше Мичъл, като държеше своя ХМ-201. — Не би могъл да стреляш по хора с това! Не можеш! Обезвредих ключалките на моя…

Преди да завърши, Чейс се прицели над американеца и изстреля откос експлозивни куршуми в тавана на контролната зала. Дигиталният брояч отчете нула за по-малко от секунда, автоматът вибрираше в ръцете му като моторна резачка. Мичъл се хвърли встрани, избягвайки дъжда от отломки. Чейс го проследи с поглед и превключи на бронебойни патрони с надеждата, че ниската стена ще заблуди сензорите на оръжието и това ще му позволи да простреля Мичъл през нея, но оръжието просто изщрака на празно.

Екранът внезапно проблесна в червено. Силна миризма на изгоряло го удари в носа и той захвърли автомата на земята след като от него се разнесе гъст черен дим, а полимерният му скелет започна да цвърти и да формира мехурчета. Мичъл беше активирал от разстояние самоунищожението на оръжието и беше превърнал електронните му компоненти в разтопена шлака.

Той се скри отново зад колоната, в очакване Мичъл да отвърне на огъня, след като го беше обезоръжил. Нищо такова не се случи. Над главата му проблесна електрическа мълния и той разбра защо — редица от електромагнити се спускаше от другата страна на колоната. Изглежда, Мичъл наистина не искаше да ги повреди.

Което можеше да му даде шанс да стигне до контролната зала. Ако успееше да се придържа достатъчно близо до…

Едно приглушено тупване го накара тъкмо навреме да покрие очите си, преди изстреляната граната да взриви още една част от мостчето над главата му. Взривната вълна го събори по гръб. Той припълзя обратно към прикритието на магнитите и видя, че пътят му към контролната зала е напълно отрязан.

Мичъл огледа терена и изглеждаше доволен. Отиде в средата на залата и метна Нина през рамо.

Чейс си помисли, че се кани да я отнесе към изхода, но вместо това той слезе по стълбата до същото ниво като руснака, след което се качи на малкия асансьор, слизащ до дъното на ямата. Започна да се спуска надолу, без да пуска Нина на земята.

Чейс го наблюдаваше безсилно. Отново погледна към генератора. Вертикалните подкрепящи колони бяха отделени от магнитните пръстени посредством силни изолатори и той нямаше представа от мощността на електричеството, течащо по пръстените — а колоните бяха единственият начин да стигне до мостчето под контролната зала. Една погрешна стъпка — и щеше да бъде изпържен.

Асансьорът мина край увисналия, изпаднал в безсъзнание Максимов и достигна дъното на ямата. Наблизо лежеше тялото на Круглов, а в центъра се намираше устройството, в което лежеше Екскалибур. Мичъл отнесе Нина до него. Той остави автомата си на земята, след което я настани близо до меча. Хвана я за ръката, нагласи пръстите й така, че да обхванат дръжката…

— Не! — извика Чейс, уплашен, че електрическият ток ще я убие, но беше твърде късно.

Мичъл притисна омекналите й пръсти към меча…

Екскалибур заблестя със силна синя светлина. Размерът и честотата на електрическите дъги, които се извиваха над главата на Чейс, внезапно се увеличи.

Мичъл почти затвори очи, заслепен от блясъка, но въпреки това не пусна ръката на Нина.

— Как ти се струва, Еди? — извика той. Гласът му едва се чуваше сред нарастващото бръмчене на машината. — Много е яко, нали?

— Какво правиш, по дяволите?

— Ще накарам машината на Васюкович да заработи. Жалко, че не е жив, за да го види, но пък какво от това! — Той повдигна ръката на Нина от меча; блясъкът веднага изчезна, но бръмченето на генератора не намаля. — Да! Преминал е прага — прав бях!

Той отпусна Нина на пода, след което свали раницата си и я отвори. Вътре имаше още едно парче метал, в което Чейс разпозна по-голямото парче от Калибърн. Мичъл внимателно плъзна отчупеното острие в отвора до Екскалибур така, че двата меча да се докоснат. След това отново нагласи Нина така, че да докосне Екскалибур. Той отново заблестя с великолепна светлина — Калибърн също светна, макар и не толкова ярко. Електрическото жужене започна да се засилва.

Мичъл отдръпна ръката на Нина. Синята светлина изчезна, но шумът от генератора продължи да се засилва. Той сграбчи Екскалибур за дръжката и го издърпа навън, като остави само Калибърн на мястото му. Под купола се появяваха все повече електрически изпразвания. Мичъл прибра меча в раницата си и я метна на гръб, след което се наведе да вдигне Нина, взе автомата и се върна при асансьора.

— Ще трябва да се сбогуваме, Еди — каза той, като стигна до горното ниво. — Нищо лично, просто не мога да оставя жив никой, който знае какво направих.

— Мамка му, честно, представа си нямам! — извика в отговор Чейс, който продължаваше да се крие. — Значи ще ме застреляш?

— Така да се каже. Цялото това място е на косъм да се превърне в оръжие — антенната решетка може да вкарва в него мощност, но може и да я източва. Милиони ватове. Ако свръхпроводникът си е на мястото — не толкова ефективен като Екскалибур, но върши работа, — тогава системата просто ще продължи да тегли все повече и повече земна енергия. А аз възнамерявам да я изпусна навън цялата — наведнъж.

— Възнамеряваш да взривиш това място?

— Така ще мога да събера емпирични данни и за системата на DARPA! Ще настроя антените така, че да нагряват йоносферата над нас, след това ще изстрелям цялото количество енергия нагоре — и отразената земна енергия ще отскочи право надолу и ще унищожи цялото съоръжение.

— Чиста работа — рече саркастично Чейс. — Ами Нина?

— Ще я взема с мен — нужна ми е жива. Поне докато не намеря някой друг, който да предизвиква същия ефект. Сбогом, Еди. — Той се изкачи обратно по стълбата, носейки Нина.

— Мамка му! — Чейс отчаяно започна да търси друг начин за измъкване от залата с генератора. Не се виждаше нищо. От време на време зърваше Мичъл, който работеше върху конзолите. Интензитетът на волтовите дъги над главата му се засили, електрическите мълнии се виеха под купола като течни змии.

Той хукна към края на счупеното мостче. Надолу висеше изкривената и откъсната част, от която стърчеше някаква решетка. И като че ли можеше да я достигне…

Той се върна назад, за да се засили по-добре. Погледна отново към контролната зала; Мичъл вече не се виждаше. Дали все още програмираше системата или вече беше побягнал заедно с Нина?

Мисълта за нея го пришпори. Той се затича. Подът се залюля пред очите му щом стигна до началото на повредената секция и скочи нагоре…

След което започна да пада…

Но не за дълго.

Протегна ръце с извити пръсти и се блъсна болезнено във висящата отсечка. Плъзна се леко надолу и се вкопчи в решетката. Тя леко поддаде на тежестта му и за миг той остана да виси там, полюлявайки се.

След това цялата секция се откъсна и полетя в ямата.

Прелетя край средното мостче…

Устремно падащата секция се разби в него. Ударът го преобърна, той изпусна решетката и продължи да пада надолу.

Удари се във връзка кабели, опита се да се захване за тях, не успя. Ръцете му се плъзнаха по дебелата изолация, всеки следващ се изплъзваше от захвата му и все повече го приближаваше към смъртта там долу, до Круглов…

Успя да се залови за последния кабел.

Ръката му се изви от рязкото падане и раменете му пламнаха от болка. Кабелът се разлюля и го разклати като кукла. Пъшкайки, Чейс успя да вдигне и другата си ръка и да се хване за кабела и с двете.

И това беше всичко. Той продължаваше да виси на осем фута над земята и под краката му нямаше нищо, което да омекоти падането му — само бетон и метал. А над главата му вече вървеше обратното броене до унищожението.

— Въобще не ми изглежда добре — промърмори той.

За голяма негова изненада в отговор се разнесе ръмжене. Той изви глава и видя Максимов, който все още висеше на единия си крак, заклещен в друга плетеница от кабели. Грамадният руснак примигна замаяно, след което се вторачи в него — и лицето му се изкриви от ярост.

— Ти!

— Да, аз — рече Чейс. — Ох, мамка му — добави той, когато Максимов се протегна надолу към кабелите, на които висеше англичанинът.

Ръката му достигна онзи, който се намираше най-отгоре в плетеницата.

— Ти се опита да ме убиеш. Сега аз ще те убия!

— Не, не, не, по дяволите! — изрева Чейс, докато Максимов разтърсваше кабелите, опитвайки се да го изтръска от тях. — Цялото място ще се взриви!

Максимов му отговори нещо на руски, което според тона на гласа му най-вероятно беше руският еквивалент на „голяма работа“, и разклати кабелите още по-силно.

— Не, чуй ме тъпо копеле! — изкрещя Чейс с нарастващо отчаяние, тъй като ръцете му започваха да се изплъзват. — Мичъл предаде всички ни!

— Ха! Пада ти се, щом му се довери!

Едната от ръцете на Чейс се изплъзна.

— Ох, мамка му! — изпъшка той. Ямата се завъртя под краката му. Той се опита да се захване отново, но не можа да стигне тресящия се кабел. — Васюкович е мъртъв! — извика отчаяно той, напълно изчерпал идеите си. — И ако не побързаш да се махнеш оттам, и ти ще умреш!

Това предизвика реакция, Максимов спря да клати кабела.

— Шефът е мъртъв?

— Мичъл го уби! Цялата работа се оказа капан — той уби всички, за да прикрие следите си. Само ние останахме — но ако не се махнем от тук, и ние ще умрем! Виж! — Той протегна трескаво ръка към необуздания пъстроцветен хаос, който проблясваше под купола. — След малко това място ще избухне!

Изражението на Максимов премина от ярост към загриженост.

— Нали не ме лъжеш?

— Не, по дяволите, не те лъжа! И двамата ще умрем, ако не си помагаме взаимно!

— Ако аз ти помогна, откъде да съм сигурен, че и ти ще ми помогнеш?

— Бил си в спецназ, нали? Специалните части? Аз бях в SAS — специални части. Същата работа, само шефовете са различни! Ти си вярвал на другарите си от взвода — повярвай и на мен, моля те!

Руснакът се замисли, но явно мисленето не му се удаваше много и от усилието лицето му се изкриви. Най-накрая рече:

— Какво искаш да направя?

— Издърпай ме нагоре! След това аз ще се изкача на мостчето и ще издърпам теб!

Нов болезнено бавен процес на мислене.

— Добре. Ще ти помогна. Но ако и ти не ми помогнеш, ще те убия! Дори ако се наложи да се надигна от гроба, за да го направя!

— Просто ме издърпай, по дяволите! — След като кабелът вече не се клатеше, Чейс успя да се захване за него и с другата ръка. Максимов го изчака да се залови здраво, след което започна да повдига тежката плетеница от кабели, докато Чейс не протегна ръка и не се издърпа върху по-голямата купчина.

— Добре, пускай ги — заповяда той. Максимов пусна кабелите. Те увиснаха надолу, а Чейс скочи след тях. Сега, като имаше за какво да се закрепи, той стигна сравнително лесно до стабилния среден мост.

Асансьорът не беше далеч. Той погледна към Максимов, който продължаваше да виси долу. Част от съзнанието му му напомни, че шансовете му да се измъкне са много по-големи, ако си тръгне още сега, сам.

Той не му обърна внимание. Беше дал дума.

На няколко фута от него лежеше метален прът, отчупено парче от взривения мост. Чейс го грабна и се наведе под перилата, като протегна пръта в едната си ръка, а с другата се вкопчи в парапета.

— Дръж! — извика той. Шумът на генератора се беше превърнал в пронизителен писък, навсякъде под купола се появяваха енергийни изпразвания.

Максимов се наведе напред и се опита да стигне пръта. Чейс се протегна още, за да приближи края му до протегнатите му пръсти. Не му достигаха само два инча.

— Хайде де!

— Не мога… да стигна! — изпъшка Максимов, а жилите на врата му изпъкваха от напъна. Той беше камара от мускули, собственото му тяло ограничаваше движенията му, като не му позволяваше да се прегъне повече.

— Не стигаш ли? — В гласа на Чейс се промъкнаха присмехулните нотки на лаещия тон на инструктора по строева подготовка. — О, да, можеш да го стигнеш, руска кокона такава! Спецназ ли? Дръжки спецназ! По-скоро сте група мамини синчета, които гледат само да се изфукат…

С гневен рев Максимов се изхвърли напред и пръстите му се сключиха около края на пръта.

— Ха така! Да! — извика Чейс и задърпа с всичка сила руснака към себе си. Максимов се вкопчи в перилата, след което се изви, за да освободи заклещения си крак и се изкачи на мостчето.

Чейс хукна към пулта на асансьора и блъсна бутона за повикване. Платформата започна да се снижава.

— Хайде, побързай! — извика той на руснака. — Между другото, извинявай за мамините синчета.

— Няма проблем — избуча Максимов. — Но може би някой ден и аз ще ти кажа как наричаме ние SAS, а?

Платформата пристигна; двамата скочиха върху нея още преди да спре и Чейс натисна бутона за изкачване. След секунда, която им се стори като цяла вечност, тя започна да се издига отново. Край тях проблясваха електрически разряди, с натрупването на мощността като че ли самият въздух започваше да трепери.

Стигнаха до горния мост. Чейс скочи от асансьора и започна да се изкачва бързо по стълбата, която водеше към контролната зала. Максимов го следваше по петите. Мичъл и Нина бяха изчезнали. В залата бяха останали само трупове.

И два бъдещи трупа, ако не успееха да се измъкнат навреме.

— Бегом! — изкрещя Чейс.

Двамата хукнаха към изхода. Когато минаваха край контролно-пропускателния пункт Чейс хвърли един гневен поглед към шкафчето, където бяха заключени вещите му. След миг те изскочиха навън, където мракът беше пронизван от неземни проблясъци от светлина.

Пред тях се забелязваше монорелсовата линия. Вагонетката, с която бяха пристигнали, я нямаше, а онази от съседната линия едва се забелязваше в далечината. Отвъд релсите, гигантски течни енергийни спирали танцуваха над хълма, покрит със стотици антени, а от върховете им хвърчаха облаци искри. Чейс виждаше собствената си сянка, но не от лампите около съоръжението, а от нещо много по-ярко, по-нестабилно и много смъртоносно.

Което се канеше да избухне всеки момент…

Чейс стигна до гребена на хълма и се хвърли надолу по стръмното. Със заслепяващ блясък и разтърсващ земята гръм от антените право нагоре се изстреля огромна светлинна стена и цялото съоръжение бе обгърнато от невъобразимо количество енергия.

Светлината изчезна след миг, много от антените се стопиха, а Чейс продължаваше да се търкаля надолу по хълма, притиснал ръце към ушите си, в очакване на новата вълна.

От небето към купола се устреми синкав лъч, който се разпиля в милион искри, щом премина през него и се стрелна надолу към машината.

Всичката геоенергия, която все още се съдържаше в машината, беше освободена отведнъж. Генераторът се пръсна, силата на взрива разпиля бетонните стени на ямата и образува огромен кратер на мястото на върха. Кръглата сграда беше изпарена, ударната вълна превърна всичко в прах за части от секундата и продължи да се разраства в огромен разрушителен пръстен.

С оглушителен гръм взривът изхвърли Чейс във въздуха сред дъжд от почва и камъни. Той се приземи болезнено върху асфалта на пътя и след миг осъзна, че се намира точно под станцията на монорелсовата линия. Побърза да потърси убежище под нея преди изхвърлените във въздуха останки от сградата с генератора да започнат да се сипят наоколо.

Облак от гъст прах се плъзна по хълма. Земята отново се разтресе от отломките, които се сипеха върху нея с продължително барабанене като от артилерийска стрелба.

След това всичко започна да отслабва.

Пороят от отломки премина в дъждец. Чейс седна и се закашля от праха, който постепенно се разнасяше от студения вятър, духащ откъм морето. По хълма се забелязваха безброй мънички пожари — на местата, където разтопеният метал от антените беше попаднал върху сухи дървета.

Той се измъкна навън. Склонът беше напълно оголен, тревата и горният слой почва бяха изметени от експлозията. В подножието му светлините на дока все още светеха ярко. Укритието за подводници беше построено така, че да издържи на всичко, по-слабо от пряк ядрен удар. Наблизо забеляза и други светлини: на обърнато на една страна превозно средство.

Той чу приглушена ругатня на руски.

— Хей! — извика Чейс, като започна да се спуска надолу по склона към източника на проклятия. — Булдозер! Добре ли си?

Максимов се беше облегнал на мантинелата, целият овалян в кал. Той вдигна замаяно глава и се втренчи в Чейс.

— О. Това си ти.

— Можеш ли да се движиш? Ранен ли си?

Той се ухили.

— Да. Какво беше това? Като че ли Бог ни порази с огън.

— Не беше Бог, а само Мичъл. Но щом го пипна, ще го изритам право при Господ. С мен ли си?

Максимов кимна и Чейс му помогна да се изправи.

— Какво ще правим?

— Тръгваме след Мичъл. Той отвлече Нина и открадна меча — а аз не възнамерявам да позволя на това копеле да се измъкне с тях. Да вървим.

Те тръгнаха надолу по хълма, следвайки въжената линия. Морският бриз беше отвял по-голямата част от прахта и Чейс вече имаше много добра видимост към базата. Забеляза някакво движение на кея.

— Мамка му! — Въпреки че фигурките едва се забелязваха от това разстояние, Чейс знаеше, че само един човек може да носи друг на рамото си — особено ако този, другият, имаше дълга червена коса.

Беше ясно къде я носи Мичъл. В далечния край на дървения кей имаше две малки лодки. Бягството на агента на DARPA нямаше да се осъществи по въздух, а по вода.

Трябваше да тръгне след него — или да му попречи да избяга с нея.

— Няма да успеем да го хванем! — каза Максимов, но Чейс вече мислеше иначе, защото се приближаваха до друга преобърната кола. Това беше мерцедес GL класа, а един мъж, в когото разпозна един от техниците, висеше окървавен през счупеното предно стъкло. Той беше успял да избегне касапницата на Мичъл и се беше опитал да избяга, но подземната ударна вълна беше преобърнала джипа. Когато се приближиха той осъзна, че двигателят още работи — от ауспуха излизаше пушек.

— Колко си силен? — попита той руснака. — Колкото Арнолд Шварценегер?

— Арни ли? В сравнение с мен той е като момиченце! — отвърна гордо руснакът, изпъвайки масивните си ръце.

— Страхотно! Тогава ще ми помогнеш да преобърнем това нещо!

Приближиха се до мерцедеса. Чейс го хвана за предната броня, Максимов — за задната, напънаха се и изправиха двутонния джип върху гумите му.

— Няма да стигнем навреме. Пътят е много дълъг — рече Максимов.

Чейс отвори огънатата врата и измъкна трупа на шофьора.

— Не ни трябва път. — Седна в джипа и затегна колана. Кабината беше пълна с натрошени стъкла и въздушните възглавници висяха празни от отделенията си, но иначе всичко останало като че ли работеше. — Идваш ли?

Максимов се настани в мерцедеса и неуверено погледна Чейс.

— Ще успеем ли?

— Трябва. — Мичъл беше изминал една трета от разстоянието до кея. Чейс насочи джипа право надолу по хълма. — Да опитаме малко оф роуд!

Той натисна педала за газта.

Мерцедесът излетя от пътя и започна да подскача по стръмния, неравен хълм. Чейс въртеше рязко волана наляво и надясно, лавирайки в гъстата гора от антени. Следващата отсечка от пътя се приближаваше бързо. Чейс рязко се отклони от маршрута си и се стовари върху замръзналия асфалт сред дъжд от камъни и пръст. Джипът премаза отсрещната мантинела, застина за миг във въздуха и се стовари право върху монорелсовата линия.

Колата започна да се плъзга надолу. Максимов изруга отново и се вкопчи в таблото. Чейс погледна към тресящия се скоростомер — над шейсет километра в час, като скоростта бързо нарастваше, а той дори не натискаше педала за газта.

Но все още не можеше да си позволи да намали. Мичъл вече беше изминал повече от половината разстояние до кея.

Линията беше абсолютно права и стигаше някъде в дъното на тунела. Светлият кръг беше засенчен донякъде от тъмна кутия — една вагонетка блокираше пътя му. А между двете линии имаше голямо пространство, което не му позволяваше да се прехвърли на незаетата.

Той погледна встрани. Точно до тунела имаше някакво бетонено разширение, което стигаше до ръба на скалата. Склад за гориво, може би, тъй като край стените му бяха наредени високи цилиндрични резервоари.

Нямаше друг избор…

Натисна спирачката до дъно и рязко зави. Гумите и спирачките изсвистяха в унисон. Чу се силен гръм, когато колелата пресякоха металните релси и джипът се устреми надолу по неравния хълм. Прегази някаква телена ограда и се удари толкова силно в бетонната стена, че едва не се преобърна.

Чейс трескаво завъртя кормилото, за да го предотврати. Джипът се залюля на две колела, след което тупна отново върху четирите, като се засили право към един от резервоарите.

Чейс рязко завъртя кормилото на другата страна. Мерцедесът поднесе, завъртя се… и спря. Задната му врата докосваше боядисания в бяло резервоар, дори беше леко хлътнала навътре.

Максимов примигна, когато осъзна колко близо са били до експлозивен сблъсък.

— Следващия път аз ще карам.

— Не, сега ще слезеш от колата — каза Чейс. — Освен ако не ти се плува. — Той посочи с пръст към ниската дървена ограда, която минаваше по ръба на скалата.

Максимов се ококори.

— Ти си луд!

Чейс отвори вратата си широко.

— Луд ли? Бесен съм направо! — Той направи една бърза маневра и блъсна другата врата в резервоара. — Сериозно говоря — вън!

Руснакът се отказа да спори и побърза да се измъкне навън. Чейс дори не го изчака да затвори вратата зад себе си, превключи на скорост и натисна педала за газта. Джипът буквално излетя от мястото си и профуча край подредените резервоари, застрашително приближавайки се към черното море.

Както и към светлините и кея.

Чейс коригира курса си и се устреми право към тях, като засили мерцедеса право през ниската ограда с повече от осемдесет километра в час.

Джипът застина за миг във въздуха и Чейс изскочи през вратата. Едва успя да се извърти в поза за гмуркане и се заби в ледената вода недалеч от кея.

Джипът продължи да лети напред без него. Няколко секунди след като Чейс се гмурна в морето, той се заби с носа напред в кея и се взриви, натрошавайки края на дървената структура. Шокираният Мичъл се оказа откъснат от лодките, а взривната вълна го отхвърли на около трийсетина фута назад.

Той остави изпадналата в безсъзнание Нина върху дъските, скочи на крака, и се втренчи невярващо в горящите останки, преди да погледне към водата. Само един човек бе способен да полети с джип.

— Еди! — изръмжа той, свали ХМ-201 от рамото си, изтича към края на кея и насочи оръжието към тъмната вода.

— Майната ти, Еди! Майната ти!

Замаян от студа, Чейс се опитваше да изплува, но водата над главата му изведнъж изригна от куршумите. Задържайки дъха си той заплува в обратна посока, докато Мичъл продължаваше да стреля в тъмната вода. 3.6 милиметровите куршуми успяваха да проникнат едва на няколко фута преди водата да ги забави, но те все още бяха горещи и няколко го изгориха по раменете, като огънче от цигара.

Мичъл изстреля всичките двайсет патрона от пълнителя. Понечи да превключи на други амуниции, когато се сети, че разполага с нещо много по-мощно.

Чейс вече го очакваше. Той се гмурна още по-надълбоко и заплува към брега с всички сили…

25 милиметровата граната падна във водата, потъна на четири фута дълбочина и се взриви.

Сферичната взривна вълна се разпространи със скоростта на звука. Горната й част достигна повърхността за частица от секундата и изригна навън във формата на гигантски гейзер. Под повърхността вълната продължи да се разпростира, много по-мощна и смъртоносна в плътната течност, отколкото във въздуха.

Колкото и бързо да плуваше, Чейс не можеше да надбяга взрива. Граната, хвърлена в плувен басейн, може да убие всички в него посредством хидростатичния шок — единствения му шанс за оцеляване беше да се отдалечи колкото се може по-далеч от епицентъра, с крака към него, за да разпръсне встрани силата на удара, когато взривната вълна го връхлети. Ако го удари странично, щеше да е мъртъв, с разкъсани органи…

Ударът беше ужасен, налягането го притисна от всички страни и го хвърли в неконтролируемо премятане. Дробовете му останаха без въздух и отпуснатото му тяло започна да потъва надолу.

Мичъл огледа разпенената повърхност за някакви признаци на живот. Нищо. Той изчака още малко, за да бъде сигурен, след което метна автомата на рамо, вдигна Нина и забърза към дока.

30

Чейс нямаше представа накъде е повърхността. Опита се да отвори очи и ледената солена вода му засмъдя. Нямаше никакви светлини, които да му покажат пътя към повърхността, не се чуваше нищо, освен съскането на милионите мънички въздушни балони, които бълбукаха около него.

Въздухът му свършваше. Докато служеше в SAS, можеше да издържи под вода над четири минути, но без редовните тренировки капацитетът на дробовете му беше намалял, а и не знаеше колко въздух е изкарала експлозията от дробовете му. Усещаше, че не е останало много, натискът в гърдите му се засилваше и сърцето му биеше все по-бързо…

Чу се нов звук — дълбок, тътнещо боботене. Наблизо. Последната граната на Мичъл. Той се сви в готовност да посрещне експлозията…

Но такава не последва. Вместо това една огромна длан го сграбчи за ръката и го издърпа на повърхността. Той изскочи над водата, пое си дълбоко въздух и видя ухиленото лице на Максимов.

— Ти… Ти от скалата ли скочи?

— Щом дребосък като теб може да го направи, хей! Няма никакъв проблем за голям руснак като мен. — Той заплува към кея, придърпвайки Чейс след себе си. — Мичъл замина за дока с жена ти.

Достигнаха до един от стълбовете и се хванаха за него.

— Не ми е жена. Не още.

— Така ли? И кога е сватбата?

— Защо всички ме питат за това? — възстановил дишането си, Чейс се изкачи върху кея. Откъм дока за подводници се чуха изстрели. По какво ли стреляше Мичъл? Няколко секунди по-късно се разнесе много по-силна експлозия. Последната граната.

Максимов се измъкна от водата.

— Какво прави той?

— Не знам, но трябва да отидем там. — Превивайки се от болки в цялото тяло, Чейс изцеди доколкото можа дрехите си от водата. Студеният морски вятър го пронизваше до костите; ако скоро не намереше някакво укритие, рискуваше да изпадне в хипотермия.

Двамата закуцукаха по кея. Пред погледа им се разкри ярко осветената вътрешност на дока. Черното масивно тяло на Тайфуна се издигаше злокобно над водата. Чейс видя някакви хора да тичат в другия край на дока. Предположи, че са били подплашени от стрелбата на Мичъл, но от американеца нямаше и следа…

Подводницата се раздвижи.

Отначало потегли бавно, но засилващия се воден поток край носа й не можеше да се сбърка и тя постепенно се отдалечи от дока. Привързващите я стоманени въжета висяха разкъсани от корпуса — Мичъл беше използвал експлозивни куршуми, за да ги прекъсне.

Откъм подводницата се разнесе силен трясък — подвижното мостче се откъсна и падна във водата. Над дока се носеше гъст пушек — последица от експлозията на гранатата, досети се Чейс: кнехтът беше взривен и всички стоманени въжета, привързани към него — прекъснати.

Тайфунът беше свободен — но Мичъл не беше разкъсал електрическите кабели, които излизаха от реакторите на подводницата през дупката в корпуса. Докато тя минаваше край пилона в края на дока, те увиснаха, но не след дълго пак щяха да се опънат.

Пред очите им се появи кърмата на морския съд, гигантските й перки пенеха водата от двете страни на високия рул. Те бяха монтирани във вътрешността на гигантски пръстени, които да ги пазят от удар с плаващи във водата предмети. Това сложи край на надеждите на Чейс, че ще се омотаят в кабелите, щом те се откъснат и паднат във водата.

А неговите шансове да се озове на борда на подводницата скоростно намаляваха. Когато тя се изравни с него, щеше да се намира твърде далеч от дока, за да може той да скочи и да се залови за някой кабел — а ако паднеше във водата, перките щяха да го повлекат надолу. Защитните пръстени бяха достатъчно големи, за да бъде тялото му завлечено вътре и разкъсано на парчета.

Нямаше никакъв друг начин да се озове на борда… освен от крана, който се издигаше в края на дока.

Рамото му беше извъртяно към кея, далеч от подводницата. Но ако успееше да го завърти на другата страна…

— Можеш ли да завъртиш това? — попита Чейс, като посочи към крана. Боята му беше покрита с ръжда, изглежда машината отдавна не беше използвана. Но в основата й се забелязваше лост, който все още изглеждаше във форма.

— Да, но защо?

— Защото трябва да се кача на подводницата.

— Рамото не е ли много късо?

— Тогава значи съм прецакан! Хайде, завърти го! — Той започна да се изкачва по ръждясалото скеле.

Максимов отпусна спирачката, след което сграбчи лоста и се опита да го премести.

— Не помръдва!

— Разклати го, за да се освободи!

Ръмжейки, Максимов започна да лашка напред-назад неподатливия лост. Той изскърца ужасно, след което леко се раздвижи.

— Помръдна!

— Чудесно, продължавай! — Докато Чейс се изкачваше нагоре, рамото леко се завъртя и от него се посипаха парченца ръжда като кафяви ръбести снежинки. Той погледна към тайфуна. Носът на подводницата вече го беше подминал, масивното чудовище бавно набираше скорост.

От укритието се разнесе скърцане на метал. Някой от електрическите кабели се бяха скъсали, но други продължаваха да се държат и постепенно накланяха пилона. При докосването им един в друг прехвърчаха искри, а след минутка подпорите на пилона поддадоха и той се сгромоляса върху дока, повлечен от подводницата.

— По-бързо, по-бързо! — извика Чейс. Рамото се беше извъртяло на около трийсет градуса, но на него това не му беше достатъчно. Достигна го и се изкатери отгоре му, докато Максимов продължаваше да работи с лоста. — По-бързо!

Максимов натисна още по-силно, надавайки мечешки рев. Кранът се завъртя по-бързо, но Чейс осъзна, че времето няма да му стигне. Кърмата на подводницата почти се беше изравнила с него и когато стигнеше до края на рамото, за да се спусне по кабела, щеше вече да го е подминала.

Той се изправи и хукна по рамото.

Едно подхлъзване и щеше да полети към смъртта. Но той продължи да тича, потраквайки с обувки по износения метал, докато не стигна до края и скочи, продължавайки машинално да движи ръце и крака във въздуха…

Падна върху задната част на кърмата, търкулна се надолу по стръмната черна стена и се удари в изпъкналата гърбица в основата й. Продължи да се плъзга по гръб надолу към мократа кърма. Премина на косъм от ръба на дупката, изрязана в корпуса и набра скорост по наклонената стена право към едната от перките, които се подаваха над водата…

Ръката му болезнено се удари в една от вдлъбнатините в корпуса. Той инстинктивно се вкопчи в нея и увисна изтръпнал — краката му се спряха на няколко стъпки от водата; всеки миг потокът можеше да го завлече право в мелницата на огромните бронзови витла. Заля го ледена вълна. Той изпъшка и с нечовешко усилие се издърпа нагоре.

Разнесе се зловещ трясък. Той надигна глава.

От реактора се откъсна още един кабел. Подводницата продължаваше да тегли пилона по дока, който повличаше по пътя си множество дребни предмети.

Накрая стигна до крана. Максимов, който вцепенен наблюдаваше битката за оцеляване на Чейс, изведнъж осъзна опасността, в която самият той се намира, и хукна по кея, малко преди пилонът да се забие в крана. Тайфунът вече беше набрал скорост и ударът разтресе старото съоръжение из основи. Още един кабел се откъсна сред дъжд от искри. С ужасяващо скърцане кранът се откъсна от кея и рухна във водата, повличайки пилона след себе си. И двете повредени съоръжения потънаха, повличайки кабелите от кърмата на подводницата.

Чейс се надигна на ръце и ги проследи с поглед.

— Господи! — ахна той, като видя как се удариха в защитните пръстени на перките. Те успешно изпълниха задачата си — не че това му помогна по някакъв начин. Тайфунът вече се беше отдалечил от дока и се отправи към открито море с нарастваща скорост.

Чейс с мъка се изкатери по кърмата, добра се със залитане до зеещия отвор в обшивката и се плъзна вътре. Тайфунът се състоеше от два дълги титаниеви корпуса, свързани един за друг като катамаран и затворени в обща стоманена черупка. Погледна надолу и видя, че вътрешните корпуси са разрязани, за да могат да служат по-добре при новия живот на подводницата като мобилна ядрена електроцентрала, и от тях стърчаха кабели. Някои от изрязаните дупки бяха достатъчно големи, за да може да се промуши през тях. Той се спусна през един от отворите.

Никой не забелязваше как останките от пилона и крана, които подводницата влачеше след себе си, действаха като подводно кормило — нищожен товар за огромния съд, но с достатъчно съпротивление, за да нарушат баланса и да придърпват все по-надолу задницата й, така че вълните застрашително приближаваха изрязаните в корпуса дупки…

Чейс се приземи върху долната палуба и се озова пред стена, върху която беше изрисуван символът за радиоактивност. Инстинктивно притисна двете си ръце към слабините и се огледа за най-бързия възможен начин да напусне залата с реактора.

В дъното забеляза един отворен люк и излезе през него. Зад гърба му остана тихото бучене на задвижващите валове, нямаше никакви други признаци на активност. Изглежда, в екипажа на подводницата влизаха само най-необходимите хора, достатъчни, за да се задвижат реакторите, но не и да я изкарат в морето. Те или бяха избягали, или Мичъл ги беше убил.

Предположи, че контролната зала се намира точно под горната част на корпуса, за да може командирът да използва перископите. Той тръгна напред, вървя, докато не стигна до една стълба, водеща нагоре, и започна да се изкачва по нея.

До ушите му достигна нечий глас. Мичъл. Чейс не можеше да разбере какво казва, но от резкия му тон можеше да предположи, че издава заповеди. Или може би изпращаше съобщение по радиостанцията?

Той тихомълком се промъкна в една каюта, която се оказа сонарната зала, и забеляза първата следа от присъствието на Мичъл — петна от кръв по една от боядисаните в бледокремаво стени. След още няколко крачки се натъкна на труп — мъжът лежеше проснат върху прага на отворен люк. До него лежеше голям гаечен ключ. Чейс го вдигна — всяко оръжие беше добре дошло — и надникна през люка.

Пред него се разкри контролната зала. Две големи тръби се спускаха от тавана и преминаваха през големи кръгли отвори към долната палуба; това бяха перископите на подводницата, и двата свалени. В предната част на голямата зала се виждаха две седалки пред осеяни с уреди табла и лостове, подобни на самолетните. В едното кресло се беше отпуснало друго тяло, под което се бе събрала локва кръв. Мичъл сигурно беше накарал нещастния матрос да подкара подводницата, преди да го убие.

Чейс все още не го забелязваше — но видя Нина. Все още в безсъзнание, тя лежеше в ъгъла под табло с компютърни монитори. Наблюдава я известно време, докато не се убеди, че диша. След това чу шум от движение в другия край на залата и леко се наведе още малко напред.

Мичъл беше застанал с гръб към него пред нещо, което може би беше комуникационна конзола. Автоматът лежеше зад него. Американецът разкопча раницата, в която беше прибрал Екскалибур, и извади от нея меча.

Чейс направи бърза преценка на ситуацията. Ако успееше да се приближи достатъчно, щеше да удари с гаечния ключ Мичъл по тила и да го прати на пода в безсъзнание — или да го убие, което беше също толкова добре. Но автоматът се намираше твърде близо до агента на DARPA, а като се изключат леките припуквания от статичните смущения в радиото, в контролната зала цареше пълна тишина. Достатъчна беше една стъпка накриво, едно шляпване на мократа му дреха и той щеше да бъде чут.

Нямаше кой знае какъв избор. Не можеше да чака вечно — Мичъл едва ли смяташе да плава с тайфуна чак до Щатите. Руската брегова охрана не си поплюваше и скоро някой, дали ракетен крайцер или друга подводница, щеше да го пресрещне по пътя.

Стиснал здраво гаечния ключ, той пристъпи в залата и се придвижи тихо зад тръбите на двата перископа. Надникна през отворите и видя дръжките и окулярите, които бяха готови да се издигнат при натискането на един бутон. Мичъл се намираше на около десет фута от него. Дали бе достатъчно близо, за да го нападне?

Слаб шум привлече вниманието на Мичъл. Чейс се дръпна назад, но американецът не беше чул него. Звукът бе леко изскърцване на метал. Мичъл се вторачи в някакъв уред, който наподобяваше скалата на кантар, единствената остаряла технология в изцяло компютъризирания контролен център. Чейс се сети, че това е механичен инклинометър: тежко махало, елементарен, но почти напълно точен начин да се определи ъгълът на изкачване или потапяне на подводницата. Докато го наблюдаваше, стрелката съвсем леко помръдна. Носът на тайфуна постепенно се издигаше — или задната му част потъваше.

Студени тръпки побиха Чейс, щом осъзна какво означава това, но Мичъл се приближи още повече до инклинометъра с Екскалибур в ръка. Очите му бяха вперени в стрелата.

Чейс усети своя шанс, тихичко излезе иззад перископа и се промъкна към него.

Мичъл се обърна, за да остави Екскалибур върху конзолата — и очите му се впиха в тези на Чейс, които се отразяваха в блестящото острие на меча.

Той бързо протегна ръка към автомата, а Чейс побърза да отскочи отново зад перископа. Той очакваше дъжд от куршуми, но нищо такова не последва. Чейс бързо се досети защо. Дори Мичъл да превключи на бронебойни патрони, стрелбата по дебелата титаниева облицовка на перископа щеше да доведе единствено до потенциално смъртоносен дъжд от рикоширали куршуми.

Но на него му бяха достатъчни само няколко стъпки покрай перископа, за да има чисто поле за стрелба.

— Дяволите да те вземат, колко си упорит, Еди! — каза Мичъл, като остави Екскалибур на конзолата и тръгна към него. Още две стъпки и щеше да е в обсега му…

Чейс удари с всичка сила бутона на перископа.

Хидравликата изсъска и металната тръба бързо се издигна до позиция. Чейс бързо клекна и хвърли гаечния ключ отдолу. Той удари Мичъл в колената и падна на пода.

Американецът залитна назад и извика от болка. Чейс се втурна към него. Пушката отново се вдигна във въздуха, но твърде късно, защото Чейс се блъсна във високия американец, обгърна го през кръста и го стовари по гръб върху конзолата. Екскалибур се завъртя върху нея и падна в дупката под вдигнатия перископ.

Чейс замахна с юмрук и изби автомата от ръката на Мичъл. Накани се да го забие в слабините му, но лицето му срещна коляното на американеца. Носът му изхрущя и по устните му потече топла кръв.

— Копеле такова! — изрева Чейс, вдигна глава и заби юмрука си в брадичката на Мичъл. Челюстта на американеца изщрака и той изплю кръв. Чейс го удари два пъти в стомаха, преви го на две и заби коляно в устата му, отхвърляйки го назад. — Вече не си… чак такъв красавец… нали? — крещеше той, продължавайки да забива юмруци в лицето на Мичъл, докато кокалчетата на ръцете му не започнаха да кървят.

Но Мичъл далеч не беше победен и вдигна ръка, за да се защити от последната атака на Чейс. С долната част на дланта си нанесе силен удар в челюстта на англичанина и щом Чейс залитна назад, той го ритна в стомаха и го запрати към перископа. Чейс се удари в една от дръжките, тръбата се завъртя и го запрати на палубата.

С подуто лице и целият окървавен, Мичъл изгледа яростно Чейс, сякаш готов да се хвърли върху него и да го довърши с голи ръце — но после се хвърли към падналия автомат.

Проснат на пода, без никакво прикритие, Чейс можеше да се скрие само на едно място…

Под дъжд от куршуми той се гмурна в дупката и се стовари върху твърдия под на отделението за перископа. Побърза да се изтърколи встрани, преди Мичъл да изтича до ръба и да продължи да стреля безцелно. Куршумите отскачаха от стената. Този път вече се наложи Чейс да се изкачва по пода, подводницата със сигурност се накланяше към задницата. Но в момента не му беше до това, той се протегна, отвори люка и видя нещо, което малцина западняци бяха виждали.

Пред него се простираше ракетната платформа на тайфуна, висока три палуби и широка поне двеста фута. Той се намираше на тясно мостче, което заобикаляше най-горното ниво, и гледаше надолу към десет двойки пускови тръби, притиснати между двата цилиндрични корпуса. Макар и тръбите да бяха празни, от цялото помещение лъхаше заплаха, то беше символ на страховита унищожителна мощ.

Но при него в залата се намираше и една далеч по-древна унищожителна сила. През люковете на долното ниво нахлуваше морска вода, вълните се пенеха при ударите в тръбите. Най-долната палуба вече беше наводнена, водата преливаше през дупката в корпуса и колкото повече потъваше задната част, толкова по-бързо щеше да нахлува тя.

Зад него се чу изтрополяване. Мичъл беше скочил долу от контролната зала. Чейс се плъзна на пода под тежкия люк и го ритна с двата си крака. Той се затръшна върху дулото на автомата. Нещо изхрущя. Американецът натисна с всичка сила, разшири отвора, озъби се на Чейс и насочи оръжието към него.

Щрак.

Пръстът на Мичъл се стегна около спусъка, но от дулото не излетя куршум. Той опита отново, след което се опита да превключи на други амуниции. Превключвателят не помръдна, механизмът му беше повреден.

— Нали ти казах, че ще се счупи! — извика Чейс, като отново ритна с всичка сила и запрати Мичъл към страничната каса на люка. Той изпъшка тежко. Докато Чейс се подготвяше да нанесе следващия си удар, той се изтегли назад към камерата на перископа. Люкът се затръшна върху рамката си.

Чейс се изправи и избърса кръвта от лицето си. Подводницата се беше наклонила с десетина градуса към кърмата, а нивото на водата в ракетното отделение вече надвишаваше средата. Изведнъж разправата с Мичъл остана на заден план — той трябваше да намери начин да се измъкне заедно с Нина от подводницата.

С малко повече късмет Мичъл сигурно се беше сдобил с няколко счупени ребра. Чейс отвори люка — и отскочи назад, когато Екскалибур изсвистя над главата му.

Ако Мичъл беше ранен, то не го показваше по никакъв начин. Той замахна отново и Чейс отскочи назад, за да избегне удара в лицето си.

Мичъл напредваше упорито, с изкривено от ярост, окървавено лице. Чейс отскочи назад, след като Екскалибур одраска корема му. Нова атака, при която бе порязан от слабините до гърдите. Чейс изкриви лице и започна да отстъпва по-бързо. Той погледна през рамо и забеляза, че мостът стига до края си пред една голяма контролна конзола.

Мичъл също я видя и подигравателно изкриви устни. Замахна към гърдите на Чейс, принуждавайки го да отстъпва още по-бързо. Англичанинът не виждаше нищо, което да може да използва като оръжие или поне да отбива атаките. Щеше направо да си умре от меч!

Стигна до контролната конзола. Мичъл замахваше с Екскалибур за последния, смъртоносен удар…

Палубата потрепери, дълбок метален стон отекна във вътрешността на подводницата. В огромната камера изведнъж задуха вятър и водата нахлу през люковете с много по-голяма сила от преди. Нещо в ракетния отсек защрака, наподобявайки пушечни изстрели — нитовете започваха да се късат под напора на стихията.

Кърмата на подводницата продължаваше да потъва и носът й се вдигна над водата, без да има какво да го крепи и корпусът на грамадния воден съд започна да се огъва.

Много скоро щеше да потъне.

Мичъл стисна парапета, за да се закрепи по-здраво, и замахна.

31

Но Чейс вече го нямаше там.

Той скочи от мостчето. Острието разряза мократа му риза и одраска раменете му, но той успя да се хвърли във водата, която пълнеше отсека.

Въпреки че успя донякъде да смекчи удара, той остана без дъх. Прииждащата вода го блъсна в една от пусковите тръби. Той се вкопчи в нея и показа главата си на повърхността, кашляйки.

Погледна нагоре и видя как Мичъл оглежда водата, след което тръгва обратно към люка. Спря се пред него, поколеба се за миг, след което се обърна и тръгна по мостчето към носа с меч в ръка.

Чейс знаеше защо американецът се спря. Той се беше качил на борда на подводницата с два трофея, но беше преценил, че само единият от тях е незаменим. Беше взел Екскалибур, а беше оставил Нина да се удави.

Чейс заплува през водата, докато не достигна до стълбата и се изкачи по нея. Край него се разнасяха почти животински звуци. Подводницата продължаваше да потъва и ракетният отсек се пълнеше все повече с вода.

Стигна до мостчето. Дори не си помисли да тръгне след Мичъл; вместо това хукна към отделението за перископите и се изкачи през задния му люк, озовавайки се отново пред стълбата към контролната зала. Повя студен, зловещ вятър — прииждащата вода изтикваше въздуха от помещенията.

Когато влезе в залата, подводницата вече се беше наклонила с повече от петнайсет градуса и предметите, които не бяха добре закрепени, се плъзгаха по пода. Нина продължаваше да лежи в ъгъла. Чейс претърси залата за медицинска аптечка. Забеляза малък шкаф, маркиран със зелен кръст и извади от него малко пластмасово куфарче. Прехвърли съдържанието му, маркирано на кирилица, и откри онова, което му трябваше — амоняк. Счупи ампулата и я поднесе под носа на Нина.

В първия момент нямаше никаква реакция. След това:

— Кхъ! Какво е… какво е това, по дяволите! — промърмори тя, като се опитваше да извърти главата си по-далеч от вонящата ампула. Тогава забеляза подпухналото и окървавено лице на Чейс.

— Господи, Еди! Добре ли си?

— Трябваше да видиш другия — отвърна той с болезнена усмивка.

В залата се разнесе продължителен жален стон, последван от подобни на стрелба изпуквания — нитове продължаваха да се късат. Подводницата потрепери, стрелката на инклинометъра бързо се издигаше. Нина се огледа, след което объркано наведе глава, оглеждайки ъглите на стаята.

— Намираме се в подводница — обясни й Чейс.

— Защо?

— Дълга история. Но трябва да се махнем колкото се може по-бързо от тук, защото потъва.

— Какво!?

— Да, знаех си, че това ще те разсъни бързо. — Той й помогна да се изправи.

— И как, за бога, ще се махнем от тук?

— Не знам.

— Можем ли да се изкачим до, как й беше името, кулата за управление? Може да намерим някой спасителен пояс!

— Заслужава си да опитаме — реши Чейс. Беше забелязал друга стълба вляво от люка, през който беше влязъл в контролната зала. Тя можеше да води само към кулата за управление. — Внимавай къде стъпваш, това нещо потъва със задницата надолу. Наклонът ще се увеличава все повече.

— Къде е Джак? Ами Екскалибур?

— Последния път, когато го видях, той тичаше, носейки меча, към носа.

— Защо не го спря?

Той я погледна и сви шепи, сякаш сравняваше две тежести.

— Изборът беше труден — нали се сещаш, жената, която обичам…

— О, добре де! Ох! — Кракът на Нина се подхлъзна, тя падна върху наклонения под и се търкулна към задната преграда, която беше на път да се превърне в нов под. Чейс се хвана за страничните перила и се приближи към нея, докато тя надничаше през люка.

— Ъъъ, Еди?

— Да?

— Виждам вода. Тя не трябва ли да е отвън?

Той надникна над главата й. Водата наистина бе навлязла в сонарната зала. Стълбата, която беше видял, вече беше напълно залята.

— Гръм и мълнии! Добре, план Б.

— Имаш план Б?

— Не, но ако ти имаш, ще бъде страхотно!

Още незакрепени предмети се разбиха на пода. Микрофонът на комуникационната конзола увисна на кабела си. Подводницата вече се беше издигнала на трийсет градуса и наклонът се увеличаваше. Инклинометърът изтрака, тъй като беше достигнал лимита си.

Щом първата вълна се разби в краката й, Нина отскочи от люка.

— Какво ще кажеш да го затворим? — Тя затръшна тежката метална врата и завъртя заключващото колело няколко пъти, след което посочи към висящия микрофон. — Ами това радио? Не можем ли да се обадим за помощ?

— На кого? Руснаците няма да ни стигнат навреме — ако, разбира се, приемем, че не ни застрелят на място за това, че сме потопили една от ядрените им подводници.

— Може би, но може и да ни кажат как да се измъкнем от това нещо.

— Ако говорят английски… — започна Чейс, но Нина го прекъсна.

— Това телефон ли е? — попита тя, сочейки с пръст един уред на стената до радиостанцията. Като че ли беше монтиран допълнително, нямаше утилитарния и военен дизайн като останалите неща в подводницата.

— Да, сателитен телефон.

— Страхотно! — Тя се изкатери по закованите за пода крака на чертожните маси и се изкачи върху перископа, за да стигне до конзолата.

— На кого ще се обадиш? — попита я Чейс, който я следваше объркан.

Нина потисна почти автоматичния импулс да извика „На ловците на духове!“.

— На някой, който разбира нещо от подводници! Колко е часът сега в Ню Йорк?

Чейс погледна към часовника си, но видя само гола кожа: часовникът му беше конфискуван преди да влязат в съоръжението на Васюкович.

— Не знам, май някъде късно след обяд.

— Да се надяваме, че все още е в офиса си… — Тя вдигна слушалката и я притисна към ухото си, след което натисна зеления бутон на телефона. Чу сигнала. — Да! — Тя набра номера по памет и зачака, като непрекъснато променяше позицията си заради накланянето на пода.

Чу се изщракване, последвано от глухи статични пропуквания.

— Работи! — извика тя, щом се чу сигналът за позвъняване. След няколко секунди се обади рецепционистката на АСН в Ню Йорк. — Лола! Обажда се Нина Уайлд. Случаят е спешен — веднага трябва да ме свържеш с Мат Трули!

Лола не изгуби време в задаване на излишни въпроси, а веднага набра вътрешния номер на Трули. Ново иззвъняване, две, три…

— Ало? — каза Трули.

— Мат! Обажда се Нина.

— Хей, какво става?

— О, нищо особено. Само дето двамата с Еди сме затворени на борда на една потъваща руска подводница.

Дори със задължителното закъсняване при сателитна връзка, на Мат му трябваше доста време, за да отговори.

— Наистина ли?

— Да! Наистина! Нали каза, че си бил на руска подводница — кажи ни как да се измъкнем от тук!

— Бил съм на една руска подводница, но те всичките са различни. Какъв модел е?

— Ами… голям! Еди, какъв модел е подводницата?

— Тайфун — отвърна Чейс.

— Тайфун — повтори тя. — Намираме се на мостика и не можем да стигнем до стълбата зад нас, защото е под вода!

— Когато казваш мостик какво имаш предвид? Наблюдателницата или главната контролна зала?

— Какво? — Нина поклати отчаяно глава. — Второто! Мат, ние ще умрем! Измъкни ни от тук!

— Никога не съм бил на Тайфун — качвал съм се само на Сиера! — възрази Трули. — Но пък съм чел доста за тях. Чакай да помисля.

Нина му даде точно три секунди.

— Мат!

— Добре, добре! Щом не можете да стигнете до наблюдателната зала, би трябвало да има спасителни капсули от двете страни на контролната зала.

— Би трябвало?

— Ами руснаците не са качили плановете й в интернет! Но в корпуса има големи люкове, и във всичко, което съм чел пише, че те трябва да водят до спасителните капсули.

— Добре! Страхотно! Как да стигнем до там?

— Не знам! Ако няма директен достъп до там, ще трябва да заобиколите през кърмата.

Нина погледна към затворения люк, който водеше към кърмата.

— Минаването отзад е изключено. Задницата на това нещо потъна първа!

— Тогава ще трябва да заобиколите отпред.

Тя погледна напред — и нагоре. Предният люк сега се намираше над главата й, защото подът се беше наклонил на 40 градуса.

— Да, страхувах се, че така ще кажеш.

— Нина! — извика предупредително Чейс, като посочи към един от панелите пред мъртвия матрос. Преди известно време беше разбрал, че това е уред за измерване на дълбочината, но не му беше обръщал внимание, докато тайфунът все още си беше на повърхността. Но той беше започнал да отчита дълбочината… и то все по-бързо. — Потъваме! Трябва да се махаме от тук!

— Мат — каза Нина, — ако си прав за спасителните капсули, ще получиш голям подарък за благодарност от двама ни.

— А ако съм сгрешил?

— Ами приятно ми беше да работя с теб. Сбогом! — Тя остави слушалката и се премести до конзолите.

Чейс се придвижи зад нея.

— Спасителни капсули?

— Да се надяваме. Каза, че има по една от всяка страна на контролната зала.

— Мамка му, досега сигурно са се наводнили.

— Ето го пак прочутия британски песимизъм! Престани!

Вратата на горния люк зееше отворена. Нина се вкопчи в конзолата и протегна ръка към рамката му. Чейс я буташе отзад, докато не прескочи от другата страна, след което се изкачи след нея. Озоваха се в тесен коридор, който минаваше през цялата подводница; пред тях се намираше един затворен люк, но Нина се интересуваше повече от разклоненията вляво и вдясно, които според Трули водеха до двете страни на контролната зала.

— Този не е наводнен — каза тя, като гледаше наляво.

— Значи тръгваме натам! — извика Чейс, забелязвайки че водата достига до края на другия коридор. Подводницата вече се беше наклонила на четиридесет и пет градуса, стените ставаха подове, водата нахлуваше все по-бързо в свързващия коридор.

— Ох, боже. — Нина хукна наляво и погледна надолу. — Еди! Мисля, че я намерих!

Чейс се приближи. Люкът в края на коридора беше затворен и възпираше порива на водата — поне временно. На около десет фута под тях имаше друг люк, вграден в страничната стена, който имаше хидравлична ключалка. Големият бутон от едната му страна светеше в зелено.

— Чудесно, но трябва да стигнем до него — каза той, шляпайки във водата, която бликаше в краката им и се изливаше в коридора като водопад.

От едната стена на коридора стърчаха метални кутии електрически превключватели. Чейс се спусна по тях и стигна до люка. Наведе се към бутона. Върху него се изливаше вода. Пръските падаха върху превключвателите, предизвиквайки искри. Нина изпищя. Чейс примигна и се хвана за нещо, за което се надяваше, че не е добър проводник, и натисна бутона.

Люкът се отвори. Чейс видя друг, по-малък люк, който се отвори по-бавно и разкри боядисана в бяло цилиндрична камера.

— Това спасителната капсула ли е? — попита Нина.

— Или това, или тоалетна. Идвай.

Нина започна внимателно да се спуска. Водата течеше все по-бързо и все по-голяма част от нея се изливаше върху превключвателите. Надолу по коридора нещо се взриви и димът се издигна нагоре към тях. Пламъците не успяха да се разгорят, защото прииждащата вода ги угаси.

Чейс протегна ръка, за да помогне на Нина, и я упъти към отворения люк на спасителната капсула.

— Хайде, по-бързо…

Подводницата се разтърси, титанът и стоманата стенеха така, сякаш умираха от болка. В дъното на коридора се надигна висока вълна и върху тях се стовариха стотици галони ледена вода. Все още наполовина в коридора, Нина беше ударена от вълната и се плъзна надолу по наклонения коридор.

Чейс бързо протегна ръка и успя да я хване за широкия ръкав на гащеризона й. Част от конците се скъсаха, но той стисна плата здраво в юмрук и Нина се залюля отдолу. Водата започна да се отича, тя се хвана за люка и се издърпа обратно.

— Благодаря — изпъшка, останала без дъх.

Той се усмихна с облекчение.

— Не ми се щеше точно ти да пропуснеш сватбата.

— Аха. И кога точно ще бъде тя?

— О, не започвай отново — изпъшка Чейс, побутна я към люка и запълзя след нея. Вмъкнаха се в капсулата и затвориха люка след себе си. По коридора премина нова вълна и подводницата изстена предсмъртно.

Нина откри панела за управление до входа, бутоните бяха услужливо надписани на руски и светеха в зелено. Тя ги натисна един след друг.

Вътрешният люк се заключи с прищракване. За няколко изнервящи минути не се случи нищо, след което спасителната капсула потрепери, когато отделението й започна да се наводнява. Люковете на външната обвивка на тайфуна се отвориха и с гръмотевичния трясък на сгъстен въздух капсулата беше изхвърлена навън.

Ударът запрати Нина върху Чейс. Цифровият уред за измерване на дълбочината бързо преброи до нула и още преди да успеят да се съвземат от силното разтърсване, плясъкът на вода и лекото поклащане им подсказаха, че вече са на повърхността.

Отдолу се разнесоха бумтене и скърцане — Тайфунът най-после беше стигнал морското дъно. Нина погледна разтревожено Чейс и отметна кичур мокра коса от лицето си.

— Ами ако реакторите на подводницата се взривят?

— Няма — успокои я Чейс. — Те не работят на този принцип. Обвивката им е здрава, ще успеят да ги извадят, без да изтече много гадост. — Той я погали по бузата и огледа вътрешността на капсулата. Освен люка, през който бяха влезли, на тавана имаше друг с малки амбразури. — Мисля, че сега е моментът да ни хванат, докато се натискаме.

Нина изсумтя.

— Как да ти кажа, плуването в ледена вода не ми действа твърде предразполагащо.

— Но пък прави чудеса със зърната на гърдите ти.

— Хей!

Чейс се засмя уморено, след което отмести Нина от скута си и се изправи, поглеждайки към защитното пластмасово покривало на панела в дъното на капсулата.

— Виж дали отдолу няма радиостанция.

Нина повдигна покривалото, а той надникна през амбразурата. В панела наистина имаше радио, както и още нещо.

— Тук има рул и компас.

— Виж дали можеш да я подкараш. — Чейс погледна към брега. Силните лампи на дока обливаха тъмните скали с ярка светлина — а на билото на хълма гореше някогашното съоръжение на Васюкович, над което се издигаха гъсти кълба дим и се сипеше пепел. — Господи. Джак наистина попиля всичко. — Той се зачуди какво ли се е случило с агента на DARPA; Мичъл едва ли беше побягнал към носа на тайфуна, защото се беше паникьосал. Той имаше някакъв план. Чейс се обърна и се загледа в морето.

Някъде на хоризонта проблесна нещо, едва забележима белота на фона на мрачната вода. Вълните се разбиваха в някакъв плаващ предмет.

Тракането на електрически стартер беше последвано от боботене на двигател.

— Чиста работа, а? — каза Нина.

— Да. Да виждаш някакъв бинокъл наоколо?

Тя претърси отделението под таблото за управление и освен бинокъл намери и медицинска аптечка.

— Дай да ти почистя раните — каза тя, като му подаде бинокъла.

— След малко. — Чейс огледа хоризонта. — Мътните го взели!

— Какво има?

— Джак си е намерил превоз за вкъщи. — През бинокъла той видя причината за вълните — друга подводница. Смътна червена светлина идеше откъм отворения люк, а около него се суетяха фигури и се опитваха да извадят една надуваема лодка от водата. Въпреки че Чейс не можеше да види лицето на човека, изкачващ се по стълбичката, мечът, който държеше в ръка, го разкриваше.

Щом Мичъл се качи на борда, останалите пуснаха лодката обратно във водата и влязоха през люка. Преди да го затворят, кратко проблясване на светлина освети номера 23, написан върху черния метал, след което всичко се скри. Подводницата се раздвижи; той я проследи с поглед, докато изчезне под повърхността, което беше направено с изненадваща скорост.

— Копелето си е повикало подводница да го чака — каза той на Нина. — Щом излязат от руски води, най-вероятно ще го вземе хеликоптер и ще го отведе… там, където е решил да отнесе Екскалибур.

— Господи. — Нина седна и разтърка раменете си с длани, за да се стопли. — Цялата работа е била нагласена от самото начало. А Джак се оказва, какво, четворен агент? По дяволите — продължи тя, сещайки се за нещо, — обзалагам се, че той е накарал Васюкович да убие Бернд — така е щял да бъде сигурен, че ще му помогна да намери меча.

— Нищо не е свършило още — каза Чейс с присвити очи. — Той искаше да те отведе със себе си. Ще пожелае да те върне; трябваш му, за да подкара собствената си система. А тя вече е оръжие.

— Господи. И какво ще правим сега?

Чейс отново погледна през амбразурите.

— Първо трябва да намерим начин да се върнем на брега.

— Това ще ни отнеме известно време — каза Нина, проучвайки пулта за управление. — Май не сме точно на най-бързата моторница. Скоростомерът стига едва до пет!

— Е, тъкмо ще имаш време да ме превържеш — Чейс се отпусна тежко на една от пейките.

Нина взе аптечката и седна до него.

— Знаеш ли, беше прав за Джак. Той наистина ме желаеше. Но по много странен начин.

— Да бе. Не мога да повярвам, че те ревнувах от тоя задник. Извинявай за което. Ох!

Нина тъкмо промиваше с кислородна вода една от раните му.

— Извинението прието. Ще гледаме да не се повтаря, нали?

— О, няма. Когато следващия път някой дръвник започне да те сваля, аз само ще му светя…

Нина се засмя несигурно.

— Чакай, недей… наистина ли?

— Нина, аз просто…

— Изпускаш парата, разбрах те. Както и да е, няма защо да се тревожиш за другите мъже. — Тя нежно го целуна по бузата. — Благодаря ти.

— За какво?

— За всичко. Едва сега разбрах какво си искал да ми кажеш в посолството в Лондон. За това, че не искаш да ме изгубиш. — Тя отново го целуна. — Благодаря.

— И какво те накара да го разбереш точно сега?

Нина се усмихна.

— Ами просто това, че потопи една ядрена подводница, за да ме спасиш. Повечето жени нямат годеник, който би направил нещо подобно за тях. Доста съм сигурна, че съм намерила подходящия човек. — Тя залепи една лепенка на лицето му.

Чейс повдигна вежда.

— Само доста?

— Ами понеже не мога да пропусна нежеланието ти да говориш за миналото…

— Знаеш, че не мога. Заради Закона за запазване на държавната тайна и други подобни.

— Нямам предвид работата ти в SAS — каза тя обвиняващо.

— Добре. — Чейс седеше мълчаливо, докато Нина продължаваше да слага лепенки върху раните му, изчаквайки го да намери подходящите думи. — Работата е в това… — започна той колебливо.

— Може да почака — успокои го тя. — Сега не се намираме в особено подходяща обстановка.

— Не, трябва да го кажа. Причината никога да не говоря за семейството ми е, че ме боли. Ето, казах го. — Той въздъхна тежко. — Минаха повече от двайсет години и още ме боли. Мама умираше от рак пред очите ми, а татко… — Чейс сви юмруци. — Татко си имаше любовница. Докато мама умираше, той беше с някаква друга жена. Затова след като тя почина, аз просто си тръгнах. Не исках изобщо да си имам работа с него.

— Значи за това въобще не говориш за баща си.

— Твоят е бил човек за пример — продължи Чейс с горчивина в гласа. — Моят беше всичко, което не исках да бъда. Не говоря за него, защото не искам да си спомням за него… и не искам дори да си помислям, че мога да приличам на него.

Нина беше спряла да обработва раните му и слушаше; сега залепи лепенка и на последното порязано място.

— Според мен въобще не приличаш — прошепна тя и го целуна.

Той й върна целувката.

— Благодаря.

Тази единствена дума съдържаше в себе си цялата му признателност към нея.

Те седяха един до друг, докато спасителната капсула продължаваше мудния си път към брега.

За тяхна голяма изненада когато капсулата най-после се блъсна в дока, те не бяха посрещнати от въоръжени разгневени руснаци. Вместо това Чейс отвори люка и се озова лице в лице с Максимов.

— Спокойно, той е на наша страна — успокои той Нина, докато й помагаше да излезе. — Поне така мисля.

— Аха — отвърна неуверено Нина.

— Какво стана с подводницата? — попита Максимов. — Цялата й предна част изскочи на повърхността като… като кит.

— Ами вече спи при рибите — отвърна Чейс. Той забеляза шепа хора, които стояха и чакаха пред входа на дока. — Какво става тук?

— Смятат да отлетят със самолета на шефа. — Големият руснак се ухили злобно. — Убедих ги да останат, да изчакат армията или флота, който дойде пръв.

— Но ние трябва да се махнем от тук — каза Нина. — Джак отнесе меча. Трябва да тръгнем след него.

— Можеш ли да ни върнеш в Москва? — попита Чейс.

Максимов изглеждаше объркан.

— Да, с джета. Но ще чакаме армията да пристигне.

— Не, сериозно, това въобще не е добра идея. Нали знаеш кого ще обвинят за случилото се? Когото успеят да хванат. Ти си руснак, знаеш как стоят нещата — прибери всички, които намериш, и после се чуди кой го е направил в действителност. А ако всички се озовем в затвора, няма да можем да спрем Мичъл.

— Прав си — рече Максимов. — Добре, ще ви кача на самолета и ще ви откарам до Москва.

Нина потрепери.

— Не ме интересува къде, стига да е топло.

В къщата на Павел Приковски светеше, но съвсем не беше топло. Порталът беше отворен, а входната врата зееше.

— Не мърдай от колата — предупреди Чейс Нина.

Самолетът на Васюкович си имаше собствена оръжейна камера; фактът, че на вратата имаше ключалка с шифър, най-вероятно известен само на Васюкович и Круглов, въобще не притесни Максимов, който направо я изкърти с пантите. Така че двамата мъже се бяха запасили добре.

Сега те извадиха оръжията си и предпазливо тръгнаха през двора.

Чейс надникна през вратата и видя един от хората на Приковски да лежи на пода в локва кръв. Тя се беше съсирила; каквото и да се беше случило тук, беше минало доста време. Може да е бил Мичъл… а може и да са хора, изпълняващи заповедите му.

Складът беше тих. Чейс сигнализира на Максимов с три вдигнати пръста, след което пак така беззвучно преброи до три и се втурна през вратата, прикриван от руснака. Обърна се наляво, след това надясно, с насочен пистолет. Нямаше никакво движение. Никакви признаци на живот.

Проправиха си път през струпаните пред офиса на Приковски кашони, подминавайки още един труп, увиснал върху вилката на електрокара. Гърдите му представляваха кървава каша. Самият Приковски лежеше проснат върху бюрото си, а мъртвите му очи се бяха вторачили във вратата.

— О, господи! — изпъшка Чейс. Той не можеше да нарече Приковски приятел, но все пак той му беше помогнал и това беше наградата му. Руснакът беше прострелян и в двата крака, но причината за смъртта му беше подчертано друга: в гърба му беше забит метален кол, който пробиваше и масата. Някой беше задържал Приковски в тази позиция, за да може да го закове, оставяйки ясно послание.

Чейс знаеше, че то е предназначено за него. Върху пръта беше залепена бележка с пет думи, написани с големи печатни букви.

„ОБАДИ СЕ НА СЕСТРА СИ.“

— По дяволите — прошепна Чейс, изпълнен с ужасен страх. Той потърси телефон и намери един, който беше съборен на земята при борбата.

— Какво пише там? — попита Максимов.

— Изродът е подгонил семейството ми! — Чейс грабна телефона и набра 44, международния телефонен код на Англия, след което вкара номера на Елизабет. Той зачака нетърпеливо връзката да се осъществи и телефонът да започне да звъни…

Отговорът дойде на второто позвъняване.

— Лизи! — викна Чейс. — Добре ли си? А Холи?

— Еди, господи! — проплака Елизабет. — Те я отведоха, отвлякоха Холи!

— Кой? Кой я отвлече?

— Не знам, носеха маски! Казаха, че ще ме наблюдават и ако се обадя в полицията или кажа на някого за това, ще я убият. Казаха, че трябва да чакам да ми се обадиш!

Чейс удари с пистолета по масата с едва сдържан гняв. Навсякъде се разхвърчаха трески.

— Мичъл, гадно копеле такова, говори с мен! Знам, че ме чуваш!

В слушалката се чу изщракване, след което се разнесе познатият глас, прекъсван от електронни смущения.

— Здрасти, Еди.

— Веднага пусни Холи! — излая Чейс. — Или ще ти пръсна мозъка!

— Спести си заплахите, Еди. — В слушалката се чу друг шум, вой на самолетни двигатели. Той вече не се намираше на борда на подводницата.

— Това не беше заплаха, а обещание.

— Не ми губи времето. Искам Нина. Тя ми трябва. Знам, че стигам до крайности, но трябваше да ти покажа, че съм изключително сериозен.

— Като отвличаш една тийнейджърка? — извика Чейс. — Британското правителство ще ти разкаже играта!

— Британското правителство ще си затваря устата и ще прави каквото му кажа, както винаги. Но ако ти направиш каквото ти казвам, дори няма нужда да научава за това. Доведи ми Нина и ще си получиш обратно племенницата.

— Еди, какво има?

Чейс се обърна и видя Нина до вратата.

— Онзи задник е отвлякъл Холи!

— Това Нина ли е? — попита Мичъл, когато тя извика уплашено. — Дай й телефона, Еди.

Стиснал гневно устни, Чейс включи високоговорителя на телефона.

— Тук е.

— Здрасти, Нина. Сигурно вече се досещаш какво искам, но въпреки това ще ти го кажа, за да няма недоразумения — искам да се предадеш на хората ми. В замяна на това ще пусна племенницата на Еди.

— На хората ти ли? — отвърна презрително Нина. — Похитители и убийци? В този момент ме е срам да се нарека американка. Когато всичко това се разчуе, с DARPA е свършено.

Мичъл едва не се изсмя.

— Наистина ли все още мислиш, че работя за DARPA? Не знаех, че си толкова наивна.

— Незаконен проект — изръмжа Чейс.

— Възможно най-незаконния. Това е твърде важно, за да бъде поверено в ръцете на някоя правителствена агенция. Или политик.

— И ти едностранно се обяви за пазител на американските интереси? — попита ужасено Нина.

— Все някой трябваше да го направи. Но не съм тук, за да обсъждам сблъсъка между идеализма и истинската политика — тук съм, за да свърша една работа, за която си ми необходима. Върни се в Англия. Щом пристигнеш там, обади се отново на този номер. Ние го подслушваме. След това ще направим размяната.

— Не! — извика Чейс. — Искаш да разменя годеницата за племенницата си? Майната ти! Не мога… Не мога да направя подобен избор!

— Аз мога — каза тихо Нина. — И ще го направя.

— Какво?

— Казах, че ще го направя.

— В никакъв случай!

В гласа й прозвуча твърда нотка.

— Трябва да го направя. И ти го знаеш. Само така можеш да си върнеш Холи. Тя ти е племенничка… скоро ще стане и моя. — Тя го хвана за ръката. — Тя ще бъде част от семейството ми, Еди. А ти трябва да направиш каквото е необходимо, за да защитиш семейството си. — Тя се обърна към телефона. — Джак, ще го направим. Аз ще го направя. Но искам твърдото ти обещание, че Холи ще си отиде жива и здрава.

— Обещавам — каза Мичъл. — А сега отивай в Англия. Колкото се може по-бързо. — След което връзката прекъсна.

Чейс хвърли телефона на масата.

— Тоя проклет мръсник! Не му вярвам, така или иначе ще се опита да я убие. Както и теб. Не може да рискува някой да знае какви ги върши.

Максимов изсумтя.

— Този мъж е боклук. Трябваше да му размажа главата! Но поне знаеш, че не е всемогъщ, в противен случай щеше да остави хора тук да те чакат.

— Разполага с достатъчно власт — отвърна разтревожената Нина. Двамата с Чейс размениха погледи, които издаваха страховете им за Холи… и за самите тях.

32

Англия

Ню Форест се простираше върху терен от над 220 квадратни мили. Началото на националния парк започваше на десетина мили източно от Борнмът и в него се намираха някои от най-старите равнинни пасища на Англия. Но Нина и Чейс чакаха в колата на Елизабет, паркирана на едно от сечищата в редките горски масиви, от които всъщност идваше името на областта[1]. Чейс беше разгледал сателитни снимки на района; най-близката къща се намираше на около миля от тях; мястото, което Мичъл беше избрал за размяната, беше възможно най-усамотеното, което можеше да се намери в гъсто населения южен бряг.

Нощта беше настъпила. Единственото осветление идваше от фаровете на колата, които хвърляха остри сенки върху земята. Чейс огледа дърветата, но не видя никого.

Но той знаеше, че не са сами.

— Чух нещо — каза Нина и обърна глава на север. Чейс успя да го долови едва след няколко секунди — слухът му още не се беше възстановил напълно от взрива в Русия. Но воят и боботенето на приближаващия се хеликоптер не можеха да се сбъркат.

Той се снижи, освети гората с фаровете си и се приближи към разчистения терен, обръщайки се с едната си страна към колата. През едната вратичка се показа някакъв мъж и насочи към тях кръгла антена.

— Изхвърли пистолета, Еди — разнесе се гласът на Мичъл от говорителя на хеликоптера, който висеше точно над дърветата. Антената беше част от радарна система, която показваше какво точно носят Нина и Чейс под дрехите си. — И, Нина, онова нещо в левия ти джоб, мисля, че е предавател. Отърви се от него. След това и двамата се отдалечете от колата.

Чейс хвърли пистолета до един паднал пън, а Нина неохотно извади от джоба си електронното устройство и го постави върху покрива на колата. Те навлязоха навътре в сечището. След няколко секунди мъжът приключи със сканирането и хеликоптерът кацна на земята сред миниатюрен ураган от прах и листа, а перките му продължиха да се въртят дори и след като двигателят замлъкна.

Холи предпазливо слезе от него, зад нея се появи Мичъл.

— Чичо Еди!

— Добре ли си, Холи? — извика Чейс.

— Добре е — отвърна Мичъл. — Нина, тръгни към мен. Аз ще пусна момичето. Само внимателно, без необмислени експерименти.

Нина пристъпи напред, след което се спря и се обърна към Чейс.

— Еди…

— Ще те намеря — каза нежно той. След това продължи, опитвайки се да докара безгрижно изражение на лицето си: — Между другото, смяташ ли да правиш нещо през месец май? Някъде около четиринайсети?

Тя му се усмихна широко и искрено.

— Вече смятам.

— Не го пропускай.

— Не ми позволявай.

— Стига празни приказки — прекъсна ги Мичъл. — Нина, идвай тук!

Нина погледна Еди за последен път и тръгна към хеликоптера. Холи идваше от другата страна, като едва се сдържаше да не хукне към него. Когато се разминаваха, Нина прошепна:

— Прави каквото ти казва Еди.

Тя стигна до хеликоптера и погледна назад. Холи тъкмо беше стигнала до Чейс.

— Качвай се — извика Мичъл от кабината. Опитвайки се да прикрие страха си, Нина се качи в кабината. Човекът с радара хвана ръцете й и ги закопча с белезници, след което я бутна към седалката до Мичъл.

Двигателят веднага забуча и хеликоптерът започна да се издига. Нина погледна през прозореца към двете фигури, които постепенно се скриха в мрака.

— Откарай ни до самолета — заповяда Мичъл на пилота. — Искам като стигнем в Шотландия, другият хеликоптер да бъде зареден и готов за излитане. Чака ни много работа — искам до утре вечер системата да бъде напълно готова за проба.

— Ами Еди и Холи? — попита Нина.

— Казах, че ще пусна Холи невредима — каза Мичъл със сериозно изражение на лицето. — За след това не гарантирам…

Нина присви очи и го погледна с омраза.

— Подъл кучи сине!

— Правя каквото се налага. — Той се облегна назад, а хеликоптерът набра скорост и се понесе над тъмната гора.

Снайперистът се намираше на около двеста фута от Чейс, но и на трийсет да беше, пак нямаше да го забележат, дори и на дневна светлина. Облечен в камуфлажно облекло той се сливаше идеално с шубраците и храстите в гората. Дори пушката му не изглеждаше като фабрично произведена, а по-скоро органична, с боядисана в кафяво цев и заглушител обвит със зелени клонки, а издайническите лещи на оптиката се криеха под клюмнали листа.

Той ги отмести с ръка, за да получи пълна видимост към мишените. Координатният кръст беше фокусиран перфектно върху главата на Чейс. Той се повдигна леко на лакти и се приготви да стреля. Чейс разговаряше с момичето и се местеше насам-натам, но не толкова, че да му попречи да стреля.

След като хеликоптерът отлетя, в гората почти не се усещаше вятър, а и да имаше, при това късо разстояние заглушителят и откатът почти нямаше да окажат влияние върху точността на изстрела. Въпреки това той ги отчете като фактор и леко повдигна мерника над очите на Чейс. Куршумът щеше да се забие в центъра на челото му и да му пръсне мозъка.

След като приключеше с Чейс, щеше да се съсредоточи върху момичето, което щеше да бъде изпаднало в шок и парализирано от ужас, лесна плячка. Две мишени, два изстрела, две секунди.

Два трупа.

Той се стегна и затаи дъх, за да сведе до минимум движението на тялото си, коригира мерника си за последно и леко натисна спусъка…

Изстрел…

Точно тогава Чейс клекна.

Куршумът изсъска над главата на Чейс и се заби в отсрещното дърво. Лекото изщракване на снайперската пушка след изстрела му подсказа посоката, от която е стреляно, но той вече я знаеше.

— Господи! — чу се тенекиеният глас на Питър Олдърли в дясното му ухо, след като Чейс сграбчи Холи и я събори на земята до себе си. — Не можа ли да се забавиш още!?

Чейс не отговори, а припълзя към прикритието на дънера, влачейки момичето след себе си.

— Стой тук — изсъска той, сграбчи пистолета си и запълзя по корем през листата и калта към другия край на падналия ствол. Ако снайперистът беше добър, а Чейс не се съмняваше в това, изненадан или не от реакцията на жертвата си, той щеше да презареди бързо и да потърси мишената.

— Все още е на мястото си — обади се Мак в слушалката. — Оглежда се наляво, търси те.

— Чакай, прави нещо с пушката си — добави Олдърли. — Превключи нещо, може да е нощно виждане или инфрачервен термограф.

Чейс нямаше нужда да вижда радарния образ, който двамата мъже разглеждаха някъде в централата на МИ-6 в Лондон; той можеше да си го представи идеално. Снайперистът лежеше зад някакво прикритие, паднал дънер или пън, на място, откъдето имаше добра видимост към първоначалната позиция на мишените си. Нямаше да мръдне от мястото си, освен ако не беше абсолютно наложително.

Което означаваше, че Чейс трябваше да го накара да се помръдне оттам. Сателитът, който обикаляше в орбита на триста мили над главата му, можеше да вижда през гъстата листна маса по дърветата и дори през почвата, но можеше да насочва окото си към някое определено място само за ограничен период от време, преди траекторията му да го отведе извън обхват. Ако до това време той не беше открил врага, щеше да остане без видимост.

Което означаваше да умре.

— Една минута до излизане от обхват — съобщи Олдърли.

— Хайде, Чейс, закови тъпото копеле, той просто си лежи някъде там!

— Ти май никога не си се изправял пред снайперист, а? — изръмжа Чейс, приближавайки края на ствола. Следващото възможно прикритие беше едно дърво на около десет фута от него — терен, на който ще бъде напълно изложен на прицела му. — Кажи ми какво прави?

— Мести мерника от единия край на дънера към другия — отвърна Мак. — Чака някой от вас да помръдне.

— Накъде се цели сега?

— Към теб.

Чейс се мразеше за това, което щеше да направи, но знаеше, че за него и племенницата му нямаше друг изход.

— Холи — прошепна високо той. — Когато ти кажа, много бързо покажи ръката си над дънера и после я скрий пак. Разбра ли? — Въпреки че беше много объркана и изплашена, тя кимна утвърдително. — Добре, едно, две, сега!

Холи протегна ръка над дънера.

Чейс се изстреля в посока към дървото, макар че тя веднага я скри. Той чу едновременно тихото туп на куршум, забиващ се в дърво, и мекото изщракване на пушката. Холи изпищя, когато върху нея се посипаха листа и натрошена дървесна кора.

— Наведи се! — извика Чейс. Дори най-добрите снайперисти в света имаха нужда от време, за да открият отново мишената си след като вече са стреляли. А и неговото бързо движение между дърветата щеше да принуди стрелеца да смени мишената, което щеше да го забави допълнително.

Но не чак толкова много.

Чейс се залепи за дървото секунда, преди куршумът да го направи и да напълни очите му с трески.

— Четирийсет секунди — обяви Олдърли с напрегнат глас.

— Къде е той?

— На пет часа от теб, около четирийсет метра — обади се Мак. — Прицелва се в прикритието ти.

— Вляво или вдясно?

— Вляво.

С вдигнат пистолет Чейс се изви надясно и показа ръката и рамото си, за да привлече снайпериста, след което веднага се премести обратно и бързо стреля два пъти от лявата страна. В дървото се заби още един куршум, противникът му явно се беше разконцентрирал от ответния огън, точно както се беше надявал Чейс.

Той отново изскочи иззад прикритието си, този път без да се връща обратно. Хукна криволичейки между дърветата право към укритието на снайпериста, а под краката му хрущяха нападалите клони и листа…

— Трийсет секунди!

— Размърда се, уплашил си го! — извика в същия миг Мак. — Движи се надясно от първоначалната си позиция, пълзи — не! Станал е и бяга!

Чейс стигна до друго дърво и се скри зад него.

— Позиция!

— На четири часа от теб, продължава да се движи надясно, все още се движи — мамка му! Еди, той отива към племенницата ти!

— Двайсет! — каза Олдърли. — Чейс, размърдай се!

Чейс реши да рискува и надникна зад дънера. На слабата светлина от фаровете на колата не се виждаше нищо, което да се движи.

— Нямам визуален контакт! Къде се намира той?

— Приближава се откъм три часа, все още се движи — не, пада на земята, прицелва се…

— Мамка му! — Той хукна право към все още невидимия снайперист, протегнал напред пистолета си. — Направлявай ме!

На образа на радара протегнатата му ръка щеше да служи като ориентир, което щеше да помогне на Мак да го упътва към целта му — ако, разбира се, беше достатъчно бърз.

— Ляво — отсече Мак. Чейс леко смени посоката, профучавайки край дърветата. — Ляво, ляво — направо, направо!

— Десет секунди!

Чейс стреля и продължи да стреля в шубраците пред себе си.

Нямаше попадение, а времето и патроните му свършваха…

— Раздвижи се! — каза Мак. — Сменя целта, сменя целта!

Нямаше нужда да пита коя е следващата му мишена. Оставаха му три патрона, два, един…

— Улучи го! — извика Мак. Без ликуване в гласа, просто констатация. — Пистолет, пистолет!

В близък бой снайперската пушка беше безполезна, но мъжът разполагаше и с друго оръжие. Чейс забеляза раздвижване пред себе си, един храст, който не беше храст се размърда, проблясък на метал…

Той изстреля последния си патрон.

— Нямам контакт! — изпъшка Олдърли. — Чейс! Улучи ли го, успя ли?

— Да, улучих го — обяви Чейс, изритвайки пистолета от ръката на снайпериста. Но за него вече нямаше никаква заплаха: последният куршум беше улучил мъжа във врата, разкъсвайки мускулите и жилите, и сега камуфлажното му облекло бързо подгизваше от кръв. Той продължаваше да помръдва леко, но след минута-две щеше да бъде мъртъв, дори и ако Чейс се опиташе да го спаси.

В слушалката се чуха викове на облекчение.

— В такъв случай — рече Олдърли след минута, — можеш да очакваш сметка от Нейно величество за използването на сателита. Ще бъде само някакви си милион паунда, или там някъде.

— Кажи им да си го приспаднат от наградата за откриването на Екскалибур — рече Мак. — Добре ли си, Еди?

— Да — отвърна Чейс, обърна гръб на умиращия снайперист и хукна към сечището. — Холи, добре ли си? Холи?

Намери я да лежи на земята зад дънера и да трепери.

— Холи — каза той, като се протегна и я хвана за ръката. — Всичко е наред. Добре ли си?

Тя бавно вдигна глава и го погледна с насълзени очи.

— Чичо Еди?

— Здрасти — усмихна се той. — Хайде, миличка. Да те заведем у дома при мама.

Той внимателно я изправи на краката й. Тя го прегърна и притисна лице към гърдите му, хълцайки.

— Всичко е наред — успокои я той. — Всичко свърши.

Но знаеше, че съвсем не е така.

— Предполагам, че снайперистът няма да проговори — каза Мак в слушалката, явно мислейки си за същото. — Двамата с Питър ще се оправим с местната полиция, но как смяташ да намериш Нина?

Чейс отведе Холи до колата.

— Все още имам шанс. Ще трябва да поговоря с един човек.

Хектор Амороз се събуди внезапно, седна в леглото и се протегна да светне нощната лампа.

— Здрасти, Хектор — обади се Чейс с леден глас от стола, който беше придърпал до леглото. В ръката си държеше пистолет, без да го насочва директно към шефа на АСН, но можеше да го направи само с едно леко помръдване на китката.

— Еди! — възкликна Амороз. — Ти какво… Как влезе тук?

— Имам си начини. Исках да си поговорим, докато си още в Лондон. За приятелчето ти Джак Мичъл.

При произнасянето на това име, лицето на Амороз се стегна. Той се вгледа в Чейс, докато очите му привикнаха към светлината.

— Господи, Еди! Какво ти се е случило?

Чейс посочи към отоците и раните по лицето си.

— Както вече казах, Джак Мичъл. Оказа се, че не е този, за който се представя. — Сега пистолетът му вече беше насочен към Амороз. — Но ти си го знаел, нали? Още от самото начало.

— Не знам за какво…

— Недей! Дори не се опитвай да отричаш! Джак нагласи цялата работа, въвлече в играта АСН, за да може да намери Екскалибур преди руснаците. И тъй като е служил във флота, а ти също си служил там, двамата още в началото се сприятелихте. Бихте направили всичко, за да си помогнете един на друг, нали?

— Въобще не стана така — рече твърдо Амороз. — Може и да съм напуснал флота, но щом Пентагона поиска нещо, мой дълг е да им го осигуря. В по-голямата си част финансирането на АСН идва от САЩ. Знаеш го много добре.

— Онзи, който плаща, той поръчва музиката, така ли? — подигравателно се ухили Еди. — Добре, знаеш ли каква музичка е поръчал сега? Казва се „Аз отвлякох Нина и откраднах Екскалибур, за да си построя шибаната машина“.

Амороз се изпъна и го погледна стреснато.

— Отвлякъл е Нина? Какви ги говориш?

— Отвлече Нина, опита се да ме убие — мен и племенничката ми. Защото не иска да остави жив никой, който да разкаже за незаконните му операции и свръхоръжието, което се кани да построи.

— И ти си мислиш, че аз имам нещо общо с това? — попита Амороз.

Чейс го погледна твърдо.

— Ако си го мислех, досега да си мъртъв. — Амороз се напрегна, защото знаеше, че Чейс не се шегува. — Но ти знаеш повече за Джак, отколкото показваш. Искам да знам къде е сега.

— Всичко, което знам за Мичъл е, че той е бивш агент към разузнавателния отдел на специалните части, че сега работи за DARPA и че ми беше заповядано да му окажа пълно съдействие във въпросите на националната сигурност. Заповедта дойде от висшите ешелони на Пентагона.

— Добре, но Джак като че ли не получава заповедите си от там. Изглежда, че не получава заповеди от никого. Върти си своята малка незаконна операцийка и той казва на Пентагона какво да прави.

— Какво имаш предвид?

— Прибра се от Русия с подводница. Американска подводница, в руски териториални води. — Амороз реагира с искрена изненада. — Видях номера на корпуса — продължи Чейс. — Проверих го — SNN-23, морски съд, „Джими Картър“, нападателна подводница клас „Сийулф“. На която някога е служил Мичъл. А най-странното е, че е била прехвърлена към специалните части за техните операции. Наистина е голямо съвпадение, че точно тя се е оказала точно там… А още по-точно, не си представям някой от лампазите в Пентагона преднамерено да е поел такъв огромен риск. Значи…

— Той не може да разполага с такава власт — възпротиви се Амороз. — Дори тайните и незаконни операции се отчитат на някого.

— Това като че ли не го притесняваше. Изнесе ми високопарна реч на тема, че онова, което прави, било твърде важно, за да бъде оставено на политиците. Копелето е побесняло, Хектор — освен това Нина и мечът са в неговите ръце, тоест всичко, от което се нуждае, за да задвижи оръжието си. Видях едно подобно в действие; доста е… разтърсващо. Затова ми трябва помощта ти: да я спася — и да го спра.

— Как? Аз дори не знам къде се намира.

— Все някой ще знае — отвърна Чейс и се облегна назад в стола. Дулото на пистолета се отмести съвсем лекичко от бившия адмирал. — Може да се занимава с таен проект, но използва редовите военни активи. Както разузнавателни, така и граждански. Подводници, хеликоптери, самолети, коли, дори оръжия, които е изискал — за тях не може да няма все някаква документация. Някой в Пентагона знае как да го намерим. Ти сигурно имаш някакви приятелчета там. Иди при тях.

Амороз се размърда неспокойно.

— Това означава да разкрия, че знам за тайна операция, до която нямам достъп. Заради това не само мога да загубя поста си — могат да ме пратят и в затвора.

Пистолетът отново се насочи към него.

— В затвора поне ще си жив.

Амороз поглади брада замислено.

— Добре, ще опитам да… Ще се обадя на няколко души.

[1] Ню форест (англ. new forest) — Нова гора. — Б.пр. ↑

33

Норвежко море

Щом вратата на кабината се отвори, Нина скочи вътре.

— Хей, леко! — рече Мичъл, протегна ръка и хвана юмрука й, преди да успее да се забие в лицето му. Стисна го здраво и изви ръката й надолу. — Май е истина това, което казват, че червенокосите жени имат избухлив характер.

Нина присви очи от болка, след което се опита да изрита с крак капачката на коляното му. Той отскочи назад и тя пропусна на сантиметър.

— Ще те убия — обеща му с нисък глас.

— Не, няма — отвърна Мичъл безгрижно. — Да тръгваме.

— Накъде? — Курсът на хеликоптера предишната нощ беше кратък, до един частен самолет на летището в Саутхемптън, който след това отлетя до Уик, в североизточната част на Шотландия. Там ги очакваше друг, по-голям хеликоптер, който излетя веднага, щом се прехвърлиха в него, и се отправи на север, над тъмните води на Северно море, където единствените признаци на живот бяха светлините на нефтените платформи. Накрая и те се изгубиха от погледите им, и ги обгърна в пълен мрак.

Докато пред очите им не изникна един кораб, блестящ маяк насред пустошта. Като че ли беше товарен съд — палубата му беше претъпкана с контейнери. Хеликоптерът се приземи върху площадка, която се издигаше над кърмата, и Нина беше отведена в една метална каюта без прозорци. Свалиха й белезниците и я оставиха там сама.

Страхът за Чейс и Холи постепенно отстъпи пред нарастващия й гняв. Отчаянието нямаше да я отведе до никъде. Трябваше да попречи на плановете на Мичъл и да го накара да си плати за всичко, което беше направил.

— За Екскалибур — рече Мичъл. — Поставихме го на мястото му, системата е готова… Трябва ни само едно нещо.

— Аз.

— Да. Да вървим.

Придружаваха го двама грамадни мъже, единият от които носеше чифт белезници, закачени на колана, които всъщност не му бяха необходими; Нина беше наясно, че дори и да успее да се измъкне от ескорта си, просто нямаше къде да отиде. Вместо това, докато се спускаха надолу през гигантския морски съд, тя се оглеждаше за нещо, което би могло да й помогне. Бързият поглед през една амбразура и показа, че навън отново е тъмно, беше минал цял ден.

Слязоха на нивото под главната палуба и продължиха да се спускат надолу.

— Това като че ли не е обикновен контейнеровоз — най-накрая рече тя с престорен интерес.

— Правилно — отвърна Мичъл. — Между другото това е „Аврора“ — снощи нямах възможността да те поздравя с добре дошла на борда. Започвам да губя добрите си обноски. Направен е изцяло от немагнитна стомана и титан. Последната играчка на DARPA.

— Мислех, че не работиш за DARPA.

Той се усмихна.

— DARPA плати за него — но дори не знаят, че са го направили. Това му е хубавото да работиш в агенция, чийто бюджет не се води официално никъде. Трудно е да се противопоставиш на построяването на нещо, за което дори не знаеш, че съществува.

— Значи просто крадеш пари от правителството.

— Не бих казал. — Лицето му се вкамени. — Когато стане въпрос за защитата на Съединените щати, всички разходи са оправдани. И всяка цена си заслужава да бъде платена.

— Включително убийството?

— Може би трябва да попиташ Еди за това — отвърна саркастично той. — Когато защитава своята страна, едва ли обикаля насам-натам, за да раздава цветя и бонбонки.

— Той въобще не е като теб.

— Да, права си — защото прави каквото му казват и отива там, където са го изпратили. Убива, когото му кажат. Аз съм активен. Старая се да премахна заплахите за родината ми преди изобщо някой да разбере, че съществуват. Трябва да си ми благодарна за това, което правя.

Нина се изсмя скептично.

— Знаеш ли, въобще не ми се иска да съм ти задължена. Нито на който и да е друг като теб.

— Значи добре, че никога не сме искали да ни се издължават. Но ти пък какво ли знаеш за жертването в името на една велика кауза? — Той й хвърли унищожителен поглед и продължи да слиза по стълбите надолу. — Работата ми коства брака, но ако се наложи, пак бих постъпил така, просто защото някой трябва да го направи. А ти с какво се занимаваш? Ровиш се в калта и търсиш дрънкулки. И не ми излизай с ония глупости, че всичко това е от полза за човечеството — правиш го за себе си, за собственото си величие, признай си!

Нина изсумтя.

— Май усещаш нужда да се защитиш, така ли е, Джак? Да не ти дотегнаха самотните нощи? — Мичъл не отговори нищо, което я накара тайно да се усмихне тържествуващо за попадението си. След миг стигнаха до края на стълбите.

Той се приближи до една голяма метална врата и натисна един бутон на стената. Вратата се плъзна встрани с хидравлично съскане.

— Това е — каза той, като я въведе вътре.

Нина се озова в голяма контролна зала, която изненадващо наподобяваше онази в сградата на Васюкович. Дори имаше обширен прозорец с изглед към огромна машина… но докато руският генератор беше изграден вертикално и се спускаше във вътрешността на хълма, този се простираше хоризонтално в пещерообразния трюм. Пръстените с електромагнити, които бяха повече от руските, се простираха на стотици футове навътре. Десетки кабели се увиваха като черни вени около всеки един от тях и Нина започна да придобива усещането, че се намира в чудовищен биомеханичен гръден кош.

В дъното на трюма прожекторите осветяваха един блестящ сребърен кръст, който лежеше в основата на последния пръстен.

Екскалибур.

— Това е нашият генератор за геоенергия — обяви гордо Мичъл, — който е много по-добър от системата на Васюкович във всяко отношение. Като начало той е мобилен; енергийните линии не се ограничават само върху твърда земя. Има ги и в морето, и ние можем да придвижваме кораба до всяко място, където конвергенцията е най-силна. — Самодоволството му се засили, когато забеляза, че Нина не може да скрие страхопочитанието си пред огромното устройство. — Е, какво мислиш?

— Щях да бъда много по-силно впечатлена, ако целта му не беше да убива хора — отвърна студено тя, което накара усмивката му да застине. Тя се обърна към големия екран на стената, на който се виждаше карта на Северния полюс с очертанията на континентите около него. Тя откри Обединеното кралство в единия край на картата и след което проследи линиите до полюса, като откри в морето малък зелен кръг, маркиран с координати за дължина и ширина, точно на ръба на арктическия кръг между Норвегия и Исландия. — Значи това сме ние, а? Предполагам, че едва ли сме дошли тук да ни мръзнат задниците без причина.

— Много си права. — Мичъл се приближи до една от конзолите, махна на техника, който се занимаваше с нея, да се отмести, и вкара няколко команди в компютъра. На картата се появиха още символи: група от зелени кръгове и червени триъгълници в открития океан между Русия и полярните ледени блокове.

— Червените символи са руските бойни кораби.

— Червените руснаци? Боже, колко оригинално!

— Не съм избирал аз цветовете. Но зелените символи са двата наши самолетоносача в Арктическия океан, „Ентърпрайс“ и „Джордж Вашингтон“. Знам, че през последната седмица едва ли си гледала CNN, но сигурно си спомняш, че руснаците са доста войнствено настроени в своите териториални претенции към полюса. Там има много петрол и газ, и те ги искат. Искат всичко.

— А ти не искаш да са в техни ръце — осъзна Нина. — Ти смяташ да потопиш корабите им, нали? Ще използваш това нещо, за да ги взривиш, без никой да разбере откъде им е дошло.

— Не съвсем. — Самодоволството изчезна от лицето на Мичъл и беше заменено от сурова решителност. — Ще го използвам, за да потопя един от нашите кораби.

— Какво? — зяпна Нина от изненада. — Искаш да взривиш американски кораб? Защо?

— Ако някой от нашите самолетоносачи бъде нападнат, веднага ще се предположи, че е атакуван от руснаците и останалите кораби от ударната група ще отвърнат на удара. Ще унищожим по-голямата част от руския полярен флот, включително техния самолетоносач „Адмирал Кузнецов“ — единствения им самолетоносач.

— Но… Но руснаците са ядрена сила! — проплака ужасената Нина. — Те няма да стоят със скръстени ръце… Ако го направиш, ще предизвикаш Трета световна война!

— Не. Няма. Руснаците искат да видят Москва изравнена със земята не повече, отколкото ние искаме да видим Ню Йорк разрушен. След първоначалния сблъсък червените телефони наистина ще се нажежат, след което нещата постепенно ще започнат да се успокояват. Но работата ще бъде свършена — руснаците ще бъдат изхвърлени от играта. И след това в Арктика ще има само една сила. Ние. Ние ще контролираме тамошните ресурси, не те.

— Ами ако грешиш? Ако руснаците не отстъпят?

— Тогава — отвърна Мичъл със страховито безразличен тон, — ще трябва да се разправим с тях. Но няма да се стигне чак до там. Загубата на „Ентърпрайс“ ще покаже на целия свят, че ние сме жертвите.

Нина беше ужасена.

— Ти си бил американски морски офицер! Как изобщо може да ти мине през главата мисълта за унищожаването на един от нашите кораби?

— „Ентърпрайс“ е на петдесет години и скоро ще бъде свален от служба и изпратен за скрап. Така поне ще изпълни дълга си към родината.

— Ами екипажът му? — попита Нина. — На един самолетоносач сигурно има хиляди хора!

— Четири хиляди души.

— И те ли ще загинат, изпълнявайки „дълга си към родината“?

— Не мисли, че ми е лесно да приема това — подчерта Мичъл. Той посочи към останалите хора в контролната зала. — На никой от нас не му е леко. Но когато тези матроси са се записали в армията, те са положили клетва да служат и защитават Съединените американски щати, и отнемайки тези ресурси от руснаците, те ще направят точно това. Всичко е въпрос на сила — силата да защитим бъдещето си.

— Да, убедена съм, че семействата им мислят по същия начин — отвърна гневно Нина. — Наистина ли вярваш, че американският народ ще одобри действията ти?

— Да! — отвърна Мичъл. — Да, вярвам го. Те искат сигурност и стабилност, и евтин бензин, и „Американски идол“, и не искат да цапат собствените си ръце, за да ги получат. Аз ще изцапам ръцете си и ще се наложи да живея с това. Но ще го направя. Както всички останали, които са правили същото в продължение на шейсет години. Защото ние знаем, че сме прави!

— О, господи — рече отчаяно Нина — Ти си сто пъти по-лош от Васюкович. Мислиш, че си истински патриот, нали? А всъщност знаеш ли какво си? Побъркан — напълно, тотално, до мозъка на костите си!

Мичъл я изгледа продължително, след което отиде до шкафчето и извади един от футуристичните автомати, които беше видяла в Русия. Преди Нина да осъзнае какво се кани да прави, той я простреля в бедрото.

Тя се строполи на пода, като пищеше и притискаше раната с ръце. 3.6 милиметровия куршум беше преминал чисто през десния й крак — Мичъл нарочно се беше прицелил така, че да не улучи костта или някои важни артерии — но болката и така си беше силна.

— Господи, боже мой! — изкрещя тя. — Какво правиш, по дяволите?

— Това е просто мускулна рана, нищо сериозно — отвърна той със студен сарказъм. — Трябваш ми жива. Не си ми нужна здрава — и честно казано, омръзна ми да ти слушам гласа. — Той остави оръжието и се обърна към стреснатите обитатели на контролната зала. — Превържете раната и я отведете на позицията. Време е.

— Още колко? — попита Чейс, надвиквайки монотонното бучене на витлата, загледан в тъмнината отдолу.

Амороз провери уредите на самолета.

— Едва ли е много далеч, ако е там, където ми съобщи моят контакт. — Той погледна загрижено Чейс. — Еди, горивото ни е на свършване. Ако в следващите десет минути не намерим този кораб, ще трябва да обърна към сушата.

Чейс искаше да му заповяда да лети докато не намерят Нина, но нямаше смисъл. Малкият двумоторен самолет „Пайпър Семинол“, който Амороз беше успял да изпроси от друга агенция на ООН, вече беше изгорил повече от половината си гориво; едва щеше да им стигне, дори ако решаха да се приземят в по-близката Норвегия, вместо да се връщат в Шотландия.

Но той беше сигурен, че Нина е някъде там. Амороз беше използвал връзките си в Пентагона, за да се запознае по-подробно с последните действия на Джак Мичъл, и въпреки че изминаха няколко притеснителни часа, най-накрая се сдобиха с името на един кораб: „Аврора“. Чейс подозираше, че който е дал на Амороз името му, е заложил кариерата си на това, но бившият адмирал имаше много добри приятели в армията — и имаше да си връща много услуги.

След като разгледаха плановете на „Аврора“ установиха, че самият кораб не е особено забележителен: контейнеровоз с дължина малко под деветстотин фута, регистриран в панамска транспортна компания — почти сигурно параван. Чейс не знаеше защо му трябва на Мичъл да води Нина на борда му, но източникът на Амороз беше предположил, че е станало точно така.

Затова Чейс също отиваше там.

Стига да намереха „Аврора“ навреме.

— Не знам какво смяташ да правиш — каза Амороз, докато наблюдаваше как Чейс проверява за последно двата си пистолета, след което затъква нож в калъф и две гранати в колана около гърдите си. — На борда на кораба ще бъде целият му екипаж, не само Мичъл.

— Ако не ми се пречкат, няма да имат проблеми — отвърна Чейс. — Просто искам да прибера Нина.

— И след това какво? Ще опреш пистолет в главата на капитана и ще му кажеш да обърне към най-близкото пристанище?

— Ако се наложи. Ще му мисля, когато се стигне дотам.

Амороз тъкмо се канеше да сподели своето мнение за тактиката на Чейс, или по-скоро за липсата на такава, когато забеляза нещо в далечината.

— Виждам кораб на единайсет часа.

— Видях го. — Чейс оглеждаше студеното море през мощен бинокъл и бързо забеляза групичката светлини в мастиленочерната бездна.

— Контейнеровоз, може да е „Аврора“. — Едва забележимият флаг на кърмата изглеждаше като панамския, но не можеше да бъде сигурен. — Приближи ни до него.

Превързаха крака на Нина, но не й дадоха никакви болкоуспокояващи. Тялото й се бореше с мозъка, който искаше да се изключи, да намери покой от изгарящата болка в бедрото, но тя отказваше да му се подчини и упорито се опитваше да не изпадне в безсъзнание.

— Готова ли е? — попита нетърпеливо Мичъл.

— Почти — отвърна мъжът, който завършваше бинтоването.

— Включете реакторите до първо ниво на мощност. Достатъчно време изгубихме.

— Реактори ли? — попита Нина. — Това нещо ядрено ли е?

— От разглобена подводница клас „Лос Анджелис“. Генераторът ни се нуждае от много енергия, за да заработи, точно както машината на Васюкович. — Мичъл се обърна към един от техниците. — Щом стигнем до първо ниво, включете антенната решетка. След това заредете магнитите…

— Сър! — извика един мъж от другия край на залата. — Засякох нещо на радара, променя курса и идва към нас.

— На екрана — извика Мичъл и се обърна към големия дисплей на стената. Малък район около позицията на „Аврора“ се увеличи. Едно жълто квадратче се приближаваше бавно към нея от юг. — Какво е?

— Двумоторен самолет, курсът му предполага, че идва от Шотландия.

— Идентифицирай го!

— Получих транспортния код, проверявам номера на опашката… Това е самолет на ООН, сър. Прикрепен към Океански изследвания…

— Кучи син! — изсъска Мичъл през зъби. — Това е Чейс, сигурно е той! — Сърцето на Нина подскочи при споменаването на името му. — Някой в Пентагона сигурно се е разприказвал пред Амороз. По дяволите!

Въпреки болката в крака, Нина успя да се усмихне.

— Сега вече го загази.

Мичъл я погледна.

— Отведете я на позиция — заповяда той. — И свалете самолета!

Чейс затегна коланите на парашута и погледна отново през бинокъла към кораба. Той се намираше достатъчно близо, за да се види ясно, че флагът му наистина е панамски, а след миг името му навлезе във фокус.

„Аврора“.

— Той е! — каза Чейс. — Добре, приближи се до него, искам да го погледна отблизо. — Той се обърна към висотомера и видя, че самолетът лети малко над седем хиляди фута. Когато бъде готов да скочи, щеше да накара Амороз да се снижи с две хиляди фута; нямаше как да прецени силата и посоката на вятъра и искаше да свали до минимум шансовете да бъде издухан далеч от контейнеровоза.

Той погледна отново през бинокъла. Колкото повече се приближаваха, толкова по-ясно се виждаше „Аврора“. В задната й част се намираше площадка с кацнал хеликоптер, което беше доста необичайно — повечето кораби от тоя тип биха използвали терена за допълнителен товар, — но останалата част морския съд изглеждаше нормална, огромната главна палуба беше затрупана с планини от контейнери.

Погледът му беше привлечен от движение: някой излезе от вътрешността и се отправи към горната част на носа…

Едва ли отиваше да изпуши една цигара.

— Мамка му! — ахна Чейс. — Идва! — Амороз го погледна неразбиращо. — Те имат стингър! — Мъжът нагласяше цилиндричния противовъздушен ракетомет върху рамото си, прицелвайки се в самолета им…

— Скачай! — извика Амороз — Еди, тръгвай!

— Но…

— Тръгвай!

Чейс хвърли последен поглед към Амороз, блъсна встрани вратата и се хвърли от самолета. Леденият вятър го блъсна в гърдите; той се завъртя няколко пъти във въздуха, преди да протегне ръце и крака и да се стабилизира. Корабът се появи пред него, ярко светло петно в мрака.

Откъм носа избухна оранжева светлина. Ракетата стингър излетя нагоре — огнено петно, следвано от стълб гъст дим.

Самолетът вече се отдалечаваше, Амороз опитваше с всички сили да се измъкне от обхвата на ракетата. Чейс знаеше, че шансовете му не са много добри. Стингърът можеше да свали боен самолет — цивилният двумоторник щеше да бъде лесна мишена.

Ракетата прелетя край него с трясък. Той обърна глава, за да я проследи…

Стингърът удари десния двигател на самолета и се взриви, а вятърът разпръсна горящия облак гориво. Илюминаторите на кабината блеснаха в бяло когато огненият ад проникна през фюзелажа, след което останките от въздушния съд полетяха горейки към гладното море.

Чейс нямаше време да мисли за Амороз. Той падаше бързо, а „Аврора“ все още се намираше доста далеч. Нямаше друг избор, освен да отвори парашута си — но така щеше да се превърне в лесна мишена, а и нямаше гаранция, че ще успее да стигне до кораба…

Той дръпна шнура за отваряне на парашута. Найлонът се измъкна съскайки от раницата и разцъфна над главата му като тъмен правоъгълник. Ремъците се опънаха рязко през гърдите и рамената му.

Дали се беше забавил достатъчно? Или вече беше слязъл твърде ниско?

Предположи, че се намира на около четири хиляди фута, но в тъмнината нямаше как да разбере със сигурност. Той подръпна въжетата за управление, опитвайки се да се придвижи колкото се може по-напред.

Оставаше му единствено да се надява.

— Улучен е! — каза техникът. — Целта е поразена и пада. В пламъци.

— Сканирайте за сигнал за помощ — заповяда Мичъл. — Ако има такъв, заглушете го.

Въодушевлението на Нина премина в ужас, част от съзнанието й искаше да последва порива на тялото й и просто да се изключи, за да се скрие от новата болка. Но тя отново отказа да се подчини.

Ако Чейс беше загинал… значи тя трябваше да спре Мичъл.

По какъвто и да е начин.

— Току-що падна във водата — обяви техникът няколко минути по-късно. — Няма никакви радиосъобщения.

— За всеки случай продължавайте да следите ефира. И включете антенната решетка. — После грубо дръпна Нина и я изправи на крака. Тя изохка от болка. — Нали искаше Екскалибур? — рече той. — Твой е — до края на живота ти.

Чейс наклони парашута, за да запази височина. Почти бе достигнал бавно движещата се „Аврора“, намираше се само на няколкостотин фута, но продължаваше бързо да губи височина. Той се бореше да задържи позицията си, опитваше се да запази всеки фут, придвижвайки се към контейнерите…

Те помръднаха.

За миг остана като зашеметен, без да разбира какво се случва. Покривите на контейнерите се отваряха, всеки един от тях се полюшваше в кръгово движение като някоя гигантска трансформираща се играчка. От вътрешността им се показаха други механизми, блестящи метални копия се устремиха към небето и горната им секция разцъфна като гигантски извънземен слънчоглед.

Цялата горна редица контейнери беше просто прикритие за антенната решетка, по-малка от онази, която обграждаше съоръжението на Васюкович, но по-гъста, по-сложна, стотици блестящи колектори, готови да изсмучат земната енергия… и след това да я освободят.

И Чейс падаше точно към тях.

Той дръпна шнуровете, опитвайки се да се отклони от антенното поле и да се насочи към кърмата. Това означаваше, че трябва да прелети още по-дълго разстояние и рискува да падне под палубата, но предпочиташе това, отколкото да рискува да бъде намушкан, докато се приземява.

— Хайде още малко, хайде, мамка муууу…!

Твърде ниско, движеше се твърде бавно…

Изпъна крака и връхлетя върху една от антените — разнесе се скърцане на метал. Парашутът се свлече върху него. Антената се оказа по-здрава, отколкото изглеждаше — огъна се, но не се счупи.

Той започна да пада надолу и се вкопчи в едно от протегнатите „венчелистчета“, за да не се озове в непрогледния мрак във вътрешността на контейнера. То се огъна под тежестта му, изскърца и изпука, но не поддаде. Омотан във въжетата на парашута, Чейс се блъсна в стълба на антената. Обгърна го с ръце и започна да се спуска надолу като по пожарникарски стълб, достигайки най-после металния под.

Парашутът остана да виси върху антената и да се развява от вятъра. Той разкопча токата и откачи въжетата от ремъците, след което извади пистолета си и едно малко фенерче.

Онова, което отдалеч изглеждаше като натрупани един върху друг контейнери, се оказа рамка, която поддържаше маскировъчна фасада. Цялата антенна решетка вече се беше издигнала високо над отворените капаци. Чейс насочи фенерчето към пода, който се оказа солидна палуба. Което означаваше, че контейнерите отдолу също са фалшиви, че бяха просто черупка, в която се криеше нещо. Целият кораб представляваше плаваща версия на съоръжението на Васюкович.

Но Мичъл го беше създал, за да унищожава, а не да произвежда енергия. И щом антените вече бяха вдигнати…

Той хукна през металната гора назад към кърмата, с надеждата да намери вход към вътрешността преди някой да се усети, че имат посетител.

Мичъл и двамата охранители полуотнесоха — полузавлякоха Нина през трюма, а магнитните пръстени на генератора заплашително висяха над главите им. Екскалибур ги очакваше в далечния край на нещо, което Нина осъзна, че е платформа, монтирана върху рамо на кран, който можеше да я повдигне до центъра на пръстена.

— Ще останеш известно време с нас — каза Мичъл. — Поне докато не намерим друг, който да може да активира меча.

— О, чувствам се толкова специална — тросна му се Нина. — Защо не провери първо собствените си хора, преди да се впуснеш в бизнеса с отвличания? Нали се сещаш, така ще го запазиш в психопатското си, предателско семейство.

— Проверих. Никой не става. С удоволствие бих разширил областта на търсене, но събирането на стотици хора върху ултрасекретна военна платформа, които ще бъдат карани да хващат дръжката на меча на крал Артур, за да се провери дали ще засвети, може да повдигне някои въпроси.

Те стигнаха платформата. Екскалибур беше грижливо излъскан, нито една прашинка не се забелязваше по повърхността му. Той беше поставен с острието надолу в черна рамка от карбонови нишки, захванат със скоба през дръжката. Около дръжката се виждаше още една скоба, по-голяма, подобна на кутия, която беше отворена. Нина усети как я побиват тръпки. Във вътрешността й имаше вдлъбнатина, достатъчно голяма, за да се побере ръката й.

Мичъл забеляза изписания на лицето й ужас.

— Да, предположих, че няма да се съгласиш да го държиш доброволно. — Той кимна с глава и двама мъже я завлякоха по-близо.

Нина се опита да изтръгне ръцете си от захвата им, като продължаваше да ги държи стиснати в юмруци.

— Ако си мислиш, че ще пъхна ръката си в това нещо…

Ново кимване с глава. Мъжът от дясната й страна я удари в раненото бедро. Острата болка я връхлетя толкова внезапно, че тя едва не припадна. Когато започна да се съвзема, вече беше твърде късно — юмруците й бяха разтворени и ръцете й поставени около дръжката на Екскалибур, а скобата се затвори около тях със звучно „щрак“.

— Не! — извика тя, опитвайки се да се освободи. — Пуснете ме! — Но кутията беше затворена здраво около китките й, а острите й ръбове се забиваха в кожата й. И двете й ръце бяха притиснати към студения метал на меча, а острието му грееше в ярка синя светлина. Захранени с геоенергия, молекулите по ръбовете му се сляха и образуваха остра линия, която можеше да пререже всичко.

Но това не можеше да й помогне. Скобите около дръжката и ръцете й го държаха заключен стабилно в рамката.

Нина искаше да изрита Мичъл, но болката в ранения й крак беше твърде силна и тя не можеше да помръдне. Успя единствено да го заплюе и да изсъска:

— Майната ти!

Мичъл изтри раздразнено слюнката от лявото си око и се обърна към контролната конзола на платформата, когато по уоки-токито на един от охранителите се разнесе настоятелен глас.

— Намерете го и го убийте! — изръмжа той. — Веднага!

Очите на Нина се разшириха и тя изпита такава наслада, каквато не бе очаквала да усети отново.

— Еди, а? Сега наистина си прецакан! — изграчи тя.

— На този кораб има четирийсет души…

— Явно са извадили лош късмет. — Жегнат, Мичъл удари с юмрук по бутона и платформата започна да се издига. Хваната в капана, сама, Нина започна да се издига в центъра на гигантския генератор.

34

Един люк зад масива от фалшиви контейнери водеше към вътрешността на гигантската постройка. Чейс влезе през него и с насочен пистолет огледа коридора. Нямаше жив човек. Дотук добре…

Внезапно прозвуча пронизителна аларма и по високоговорителя се разнесе глас: „До всички, до всички, нарушител на борда! Повтарям, тревога, нарушител на борда!“

Това не беше добре. Сигурно бяха забелязали парашута му.

Чейс измъкна втори пистолет и вече държеше по един „Хеклер и Кох“ във всяка ръка. Това не беше предпочитаният му тип оръжие, но патроните 45-ти калибър бяха повече от подходящи за стрелба в затворено пространство.

Тъй като не знаеше точното местонахождение на Нина, той реши да започне от най-логичното място. Ако Мичъл възнамеряваше да стреля с оръжието, той имаше нужда и от Нина, и от Екскалибур, за да го накара да заработи, а трюмът бе единственото място, което бе достатъчно голямо, за да побере в себе си генератора за геоенергия. Той започна да се промъква по коридорите, докато не откри тясна стълба, която водеше надолу, и се спусна по нея…

Изведнъж чу как някой тича в неговата посока.

Намираше се по средата на стълбата. Той сви ръцете си в лактите около двете перила и се плъзна надолу, притиснал пистолетите към гърдите си. Долу го чакаше въоръжен мъж; Чейс стреля два пъти и го повали в локва от кръв. Стигна до края на стълбите и се претърколи по палубата, забеляза втори мъж и го свали с един изстрел в главата, преди да се завърти при шума зад гърба си и да простреля трети.

Затича се напред. През отворения люк в края на коридора той забеляза друга стълба, която водеше надолу…

През люка се показа някакъв мъж и стреля по него. Куршумът изсвистя покрай главата на Чейс и той се хвърли встрани, отвръщайки на изстрела. И двата куршума рикошираха в металните стени.

Върху стената от другата страна на люка падна сянка, по стълбите слизаха още мъже…

Той стреля още веднъж, за да ги накара да се забавят, и потърси прикритие. В стената забеляза друг люк — отвори го и се скри зад него като зад щит, прикривайки се от куршумите, които се изсипаха върху него. Люкът подскачаше от ударите им, върху повърхността му се образуваха множество вдлъбнатини с размера на монети.

Зад гърба му се разнесоха викове. Приближаваха се още хора.

Скоро щяха да го заковат…

Той нямаше друг изход, освен да мине през люка и да го затвори зад себе си.

Озова се в склад. Част от подреденото оборудване напомняше магнитите от генератора на Васюкович, освен това видя раница с крила, подобни на онези, с които Мичъл беше стигнал до база Туманная. Но той не се интересуваше от съдържанието на стаята — а само от това дали има втори изход.

Освен ако…

От тавана стърчеше голяма хоризонтална тръба, която вкарваше чист въздух в затвореното пространство — а в стената под нея се въртеше вентилатор. Чейс вдигна пистолетите си и пръсна вентилатора на парчета. Изкатери се върху купчина кашони, разчисти отчупените парчета и се вмъкна вътре.

Тръбата беше по-широка, отколкото очакваше, и той усети топъл бриз да подухва в лицето му, докато пълзеше в нея. Тя не се използваше толкова за вентилация, колкото за охлаждане — да изкарва топлия въздух навън. Чу как люкът се отваря зад гърба му. Мъжете нахлуха вътре и се разнесоха викове, но не откриха никого — въпреки че не беше нужно да са гении, за да разберат къде е отишъл.

Той се прицели с единия пистолет в отвора, като се придвижваше колкото се може по-бързо към светлината, която струеше през един отвор в тръбата пред него. Чуха се нови викове — някой беше открил вентилатора. Той погледна назад. През квадратния отвор се подаде глава. Един бърз изстрел и главата изчезна.

Всеки момент щеше да го застигне дъжд от куршуми…

Той стигна до първата решетка и огледа бързо терена под нея, преди да започне да я разбива с пистолета си. Тънкият метал поддаде лесно. Той продължи да удря докато единият й край не се откъсна от рамката и увисна.

На няколко фута отдолу се забелязваше подпорна греда. Не беше кой знае какво, но щеше да свърши работа. Той се спусна през дупката в мига, когато куршумите се забиха в стената над главата му.

Чейс стъпи върху гредата и се плъзна по нея, защото тя се спускаше под стръмен ъгъл. Той се олюля и протегна ръце, за да се захване някъде, изпускайки единия си пистолет на пода. Политна надолу, но успя да се вкопчи за гредата, обвил и двата си крака около нея.

С разтуптяно сърце установи, че виси от скелето, което поддържаше апаратура — копие на системата на Васюкович, само че хоризонтално разположена. Единият от огромните електромагнитни пръстени висеше в единия край, закрепен върху големи изолатори. Следваше дълъг низ от пръстени по цялото протежение на трюма, а другият му край стигаше…

До Нина!

Тя се намираше в срещуположния край на генератора и се издигаше заедно с Екскалибур върху една платформа. Чейс изпита желание да я повика, но не можеше, защото щеше да издаде позицията си.

Въпреки че едва ли щеше да мине много време, преди да го открият.

Той се издърпа нагоре и намери място, където да стъпи. Като че ли генераторът все още не работеше — но след като антенната решетка бе задействана, едва ли щяха да се бавят дълго. Дали не можеше да го саботира? Токата на ремъка му иззвъня при удара в металната греда. В главата му започна да се оформя план…

— Какво става, по дяволите? — Мичъл изтича до прозореца в контролната зала и впери невярващ поглед във фигурата, която се катереше по поддържащата греда. — Той е тук! — Грабна слушалките с микрофон от единия техник и извика: — Охрана! Той е в трюма, върху генератора! Веднага си довлечете задниците долу! — Грабна един ХМ-201 и се втурна надолу по стълбите.

Чейс го видя да се приближава, скочи от рамката и застана под магнитния пръстен. Държеше пистолета в едната си ръка… а в другата имаше граната; пръстите му леко стискаха взривателя. Той протегна ръце встрани, за да може Мичъл да види какво държи. Разбира се, възможно беше просто да го застреля, но той се надяваше, че американецът ще бъде предпазлив и няма да иска да повреди генератора.

— Хей, Джак! — извика той, когато Мичъл се приближи с вдигнат автомат. — Хубава лодка! Жалко, че ще трябва да ти счупя играчката.

— По-добре остави гранатата, Еди! — отвърна гневно Мичъл.

— Знам ли, любопитен съм — нали каза, че ако магнитите бъдат повредени, ще се случат доста неприятни неща — очертава се яко шоу; май си заслужава да го видя. Или пък може да пуснеш Нина и просто ще си тръгнем от тук. — Той погледна към платформата. Нина вече го беше забелязала и наблюдаваше разиграващата се сценка.

— Няма такъв вариант. — Мичъл щракна превключвателя на амуниции и се прицели. — Мога да ти откъсна ръката от рамото, Еди — и кой знае, може дори да не изпусне гранатата. Но дори и да не стане, магнитите ще издържат, те са здрави.

— Толкова здрави, че имаш цяла стая, пълна с резервни? — възрази Чейс. — Пусни Нина, или ще взривя това място!

— Заедно със себе си?

— Щом се налага.

Мичъл поклати глава.

— Не. Доста добре те опознах, Еди. Ти се посвещаваш изцяло на мисията си, също като мен — а сега мисията ти е да измъкнеш Нина от тук жива. Ако се взривиш, мисията ти пропада, а аз знам колко мразиш това.

— Ще видим.

Мичъл се подсмихна. Появиха се още мъже. Някои от тях бяха въоръжени с автомати ХМ-201, други с по-конвенционални оръжия. Мичъл ги погледна, след което гневно избухна.

— Какво правите, по дяволите? Тук се допускат само неметални оръжия! Вън! — Изведнъж по лицето му се изписа разбиране. — Докладваха ми, че носиш два пистолета, Еди. Къде е другият?

— Нямам представа — отвърна искрено Чейс. — Изпуснах го, може да е навсякъде. Не се знае каква вреда ще нанесе, когато бъде придърпан от магнитите, а?

— Разпръснете се — заповяда Мичъл на хората си, като не сваляше оръжието си от Чейс. — Търсете чужди обекти. Някъде трябва да има пистолет — намерете го.

Чейс го погледна с отегчено изражение, сякаш казваше, че това няма да стане, но не след дълго един от мъжете извика, че е открил падналия „Хеклер и Кох“.

— По дяволите — измърмори той.

— Добра импровизация, Еди — каза Мичъл, — но нещо не се получи. Нищо не ти остана. Върни взривателя на мястото му.

Чейс сви примирено рамене. Протегна ръка и показа гранатата — взривателят през цялото време си беше на мястото си, прикриван от палеца му.

— Заслужаваше си да опитам.

— Претърсете го. — Двама мъже се приближиха до Чейс и го претърсиха, прибирайки всичко, което намериха по джобовете му. — Добре, отнесете ги извън периметъра. Размърдай се, Еди. — Той махна с автомата към контролната зала.

— Няма ли да ме убиеш?

Мичъл се усмихна.

— О, да, ще го направя! Но не ми се иска наоколо да летят куршуми. Размърдай се!

Чейс погледна безпомощно към Нина, след което тръгна към контролната зала, следван от Мичъл. Останалите мъже, с изключение на един, вървяха към изхода пред тях. Последният също насочи автомата си към Чейс и тръгна след него и Мичъл.

— Кого се каниш да взривиш? Иран? Русия? Венецуела?

— Почти позна за второто — отвърна Мичъл и двамата влязоха в контролната зала. — Достигнахме ли етап едно?

— Да, сър — отвърна техникът. — Намираме се на мястото на пресичане на пет енергийни потока и вече източваме 0.37 от тях. Всички уреди светят зелено.

— Тогава дайте на максимум.

Техниците работеха в унисон, електрическото жужене се засили и палубата затрепери. Мичъл се приближи към един екран, на който се отчиташе мощността на системата — същият като в Русия. Той постепенно отчете 0,50 и със засилването на мощността на магнитното поле все повече геоенергия се вливаше в системата.

През свръхпроводника. През Екскалибур.

Чейс виждаше Нина в дъното на трюма, окована в центъра на последния пръстен. Пред нея мечът блестеше по-ярко от всякога. Неспособна да прикрие очите си с ръце, тя извърна глава настрани.

През един от близките пръстени премина електрическа мълния, танцувайки между магнитите. Около генератора се зараждаха все нови мълнии, остра миризма на озон удари Чейс в носа.

— Нали нищо няма да й се случи там?

— Нямаше да я сложа там, ако исках да я убия. Трябва ми жива.

Уредът бързо подмина 0.80.

— Антената насочена ли е към целта?

— Тъй вярно, сър — отвърна мъжът. — Йонното отражение е изчислено и въведено, целта е в обсег.

Мичъл кимна. 0.90 примигна бързо и изчезна, 0.95…

— Достигнахме прага! — възкликна той и удари с юмрук по конзолата, когато на дисплея се изписа 1.00 и продължи да отброява, без да спира, като числата продължаваха да нарастват.

— Потвърдено! — извика техникът също толкова въодушевено. — Процесът вече се самозахранва и нараства според предвидените параметри.

— Статус на магнитното поле?

— Стабилен и също нараства.

— Поддържай го така — заповяда Мичъл. — Приготви се за стрелба.

Чейс наблюдаваше Нина, около която танцуваха електрически дъги, след което погледът му се отмести върху поддържащата греда, върху която се беше приземил, след като скочи от люка. Втренчен в една точка, той не спираше да повтаря:

— Хайде де, хайде де…

Мичъл го погледна остро.

— Какво беше това?

— О, нищо — отвърна Чейс. — Само дето нали се сещаш, че като ме хвана, носех една ръчна граната?

— Да?

— Ами когато влязох в трюма, имах две.

Мичъл се завъртя и се втренчи в гредата, отвори уста да издаде бърза команда…

Твърде късно.

Втората граната на Чейс висеше за взривателя на една от многобройните куки, поддържащи километричните кабели на генератора. Интензитетът на магнитното поле нарастваше и стоманената й обвивка беше привлечена от най-близкия пръстен с електромагнити. Гранатата увисна перпендикулярно на пода. В началото скобата издържа, но невидимата сила я привличаше все по-силно и тя започна да се огъва… докато накрая се пречупи.

Гранатата се удари в магнита, взривателят й се освободи и залепна до нея. Детонаторът започна да отброява секундите: три, две, едно…

Експлозията пръсна магнитите на парчета. Натрошените фрагменти бяха привлечени от интензивното магнитно поле и профучаха край генератора, удряйки се в други компоненти, откъсвайки ги от техните места. Трюмът беше залят от масивни електрически изпразвания, искри и пламъци изпълниха въздуха.

Още един магнит се пренатовари и избухна, отломките разбиха прозореца на контролната зала. Мичъл се хвърли зад едната конзола, а Чейс се завъртя и удари в лицето зашеметения човек, който го охраняваше, разбивайки носа му.

Чейс сграбчи автомата му още докато падаше на земята. Той беше безполезен като оръжие, заради биометричната си ключалка. Вместо това Чейс натисна бутона на гранатомета.

Гранатата прелетя през контролната зала и се заби в конзолата от другата страна. Взривната вълна отхвърли техниците встрани, а един мъж излетя през счупения прозорец като парцалена кукла. Чейс хукна към вратата, изстрелвайки още една граната към втората конзола. Видя Мичъл да пълзи по пода и насочи оръжието си към него, но близката конзола блокираше прицела му — ако стреляше сега, самият той щеше да пострада при взрива. Вместо това изскочи през вратата, изстреля последната граната в големия екран на стената и компютърната карта изчезна във вихъра от натрошени течни кристали.

Той се устреми надолу по стълбите към трюма. Натрошеното тяло на мъжа, който беше излетял през прозореца, висеше от първия пръстен. Чейс отвърна поглед от неприятната гледка и хукна край генератора, захвърляйки автомата на пода.

Прикривайки с ръка очите си от ярките електрически изпразвания, той тичаше към платформата, на която се намираше Нина.

— Изключи го! — изкрещя Мичъл към един от оцелелите техници. — Не виждаш ли, че се пренатоварва, изключи проклетото нещо!

— Не мога! — отвърна мъжът. — Вече е преминало на самозахранване! Системата се придържа към последната подадена й команда — ще продължи да натрупва мощност, докато не се взриви. Единственият начин да я спрем, е като извадим свръхпроводника!

— Или човека, който го държи — изръмжа Мичъл и се взря през виещия се дим към другия край на камерата. Блясъкът на Екскалибур се виждаше ясно — както и Нина, която все още беше прикована към него.

Той се огледа за автомата си. Той лежеше под горящата конзола и пламъците облизваха корпуса му.

— Може би се оказа прав, Еди, за това, че твърде лесно се чупи — каза той, преди да изтича към прозореца. Един бърз поглед надолу му бе достатъчен, за да разбере, че Чейс е захвърлил откраднатия ХМ-201, тъй като неговите отпечатъци не бяха вкарани в паметта на оръжието.

Но тези на Мичъл бяха.

— Опитай се да стабилизираш системата — заповяда той на техника и излетя през вратата.

Температурата в трюма бързо се покачваше заради увеличаващия се брой електрически изпразвания около генератора, но онова, за което Чейс не беше подготвен, беше миризмата. Вонята на горяща боя и топяща се пластмаса се стовари върху носа и очите му; всичко, до което се докосваха електрическите изригвания, избухваше в пламъци. Докато тичаше през трюма, се озова твърде близко до някои от тях и беше принуден да спира на няколко пъти, докато не угаснат.

Стигна до крана, но отново бе спрян от електрическа дъга, която се заби в отсрещната стена и го засипа с метални стружки. Той заобиколи и се приближи от другата страна.

— Еди! — извика Нина отгоре. — Джак идва след теб!

Чейс се обърна назад. Мичъл беше намерил автомата и тичаше през трюма към него. Избягваше да стреля, защото не искаше да рискува и да улучи още някой магнит и още повече да влоши ситуацията.

В основата на платформата имаше контролен панел. Чейс натисна бутона. Със съскане на хидравликата платформата започна да се спуска. Едва когато стигна до пода, той видя превързаното бедро на Нина.

— Господи! Какво се е случило?

— Кучият син ме простреля, това се случи! Изкарай ме от тук!

Чейс се изкачи върху платформата и огледа скобата в търсене на ключалка. Намери я и освободи ръцете й. Нина се отдръпна и светлината на Екскалибур внезапно угасна. Но генераторът продължи да работи, в трюма бушуваше електрическа буря. Тя се протегна и разкопча скобите, които придържаха меча в нишата му.

— Какво правиш? — попита Чейс.

— Не можем да го оставим в ръцете на Джак! Той смята да взриви „Ентърпрайз“!

Той я погледна объркано.

— Космическия кораб?

— Аха, космическия кораб — отвърна саркастично тя. — Самолетоносача! И смята да хвърли вината върху руснаците, за да започне война! — Тя измъкна Екскалибур и острието му отново заблестя. — Ох, мамка му!

Чейс видя Мичъл, който се приближаваше тичешком към тях — но прицелът му все още беше отчасти блокиран от генератора.

— Не би посмял да стреля по маг…

Мичъл стреля.

Някои от куршумите отскочиха от генератора, без да го повредят, издавайки глухи удари, вместо остри металически изщраквания.

Други улучиха по-меки цели.

Чейс се почувства така, сякаш е бил ритнат в стомаха. Друг куршум го улучи в рамото и Чейс политна назад, без да усеща ръката си. Нина усети удар в ранения си крак, който изведнъж се подгъна. Тя изгуби равновесие и падна от платформата. Екскалибур се плъзна по пода.

Пластмасови куршуми, досети се Чейс — несмъртоносните муниции на ХМ-201. Пъшкайки, той се претърколи на една страна, дясната му ръка висеше отпусната. Той се хвана с лявата си ръка за рамката, в която допреди малко се намираше Екскалибур, и започна да се изправя.

Ботушът на Мичъл се заби в гърба му и отново го запрати на пода. Американецът скочи на платформата и отново го изрита злобно, след което го удари с автомата.

— Хайде, копеле такова! — извика той. Последва нов ритник. Чейс изрева от болка. — Да видим сега кой е по-добрият!

Той стъпи върху гърдите на Чейс, забивайки ток в ребрата му. Останал без дъх, Чейс се опита да се извърти, но останал само с една действаща ръка, той не можа да си осигури добра опора. Мичъл се надвеси над него, около пръстена, който висеше над главата му като злобен ореол, танцуваха електрически мълнии.

Но Чейс не възнамеряваше да се предава.

С глух рев той заби юмрука си в единствената цел, която можеше да достигне, сгъвката зад коляното на Мичъл. Кракът му се подгъна и американецът залитна, а Чейс нанесе нов удар, този път между краката му, в слабините.

Мичъл се преви на две със стон и отстъпи назад към рамката. Натискът върху гърдите на Чейс отслабна и той се изтърколи от платформата върху палубата. Огледа се…

И един ботуш се заби в лицето му, отхвърляйки главата му към пода. От очите му изскочиха искри. Ботушът на Мичъл отново се стовари отгоре му, този път върху лявата предмишница. Болката от старата му рана едва не го изпрати в безсъзнание. Чейс изкрещя.

Мичъл вдигна автомата и се прицели в лицето на Чейс.

Натисна превключвателя за муниции. Този път никакви пластмасови куршуми, просто чиста метална смърт, която подготвяше със садистична победна усмивка.

Остър блясък заслепи Чейс.

35

Но той не идваше от дулото на автомата.

Блестяща синьо-бяла мълния разсече автомата на две. Предната му част падна на сантиметри от главата на Чейс — все още стискана здраво от отсечената китка на Мичъл.

— И това ли ще наречеш мускулна рана? — извика Нина.

Мичъл изпищя и се вкопчи в чуканчето на дясната си ръка, откъдето бликаше кървав фонтан. Той залитна назад към рамката.

Нина отново замахна с Екскалибур. Блестящият меч се заби в корема на Мичъл и потъна дълбоко навътре в карбоновата рамка зад гърба му, като се спря чак когато дръжката стигна до стомаха. Тя го пусна и блясъкът изчезна, оставяйки Мичъл застопорен там, неспособен да измъкне острието от метала.

— Нали искаше мощност? — извика Нина и докуцука до контролния панел на платформата. — Какво ще кажеш за петдесет милиона волта!

Тя натисна бутона.

Платформата започна да се издига към ярките волтови дъги, които се стрелкаха между магнитите в пръстена.

— Не! — изпищя Мичъл, безуспешно опитвайки се да издърпа дръжката с останалата си ръка. Тя не помръдваше. — Нееее!

Той навлезе в енергийния поток.

Целият пръстен се озари от разбушувалата се светлинна буря. Тялото на Мичъл избухна в пламъци и за секунди беше изпепелено от концентрираната енергия, която го погълна. Над пръстена се извиха нови електрически дъги, които се забиваха в стените и тавана с унищожителна мощ.

Нина издърпа Чейс настрани точно преди една мълния да удари контролния панел и да взриви машината. Платформата се стовари на пода сред стълб от огън, разпръсквайки отломки на всички страни.

Трюмът беше разтърсен от още експлозии.

— Добре ли си, Еди?

Той изплю кръв на пода.

— Като пушка съм. — Зави сирена, която отекна в тясното пространство. — Май е време да се изнасяме към дома, тук нещо стана твърде шумно…

— Няма спор. — Докато Чейс се изправяше, Нина видя Екскалибур, който лежеше сред пушещите останки на платформата. Острието грейна в синя светлина щом тя го вдигна и с погнуса го отърси от нещо, което ужасно напомняше на печени ребра.

Чейс я прегърна през кръста за подкрепа.

— Да вървим!

Нови енергийни потоци се забиваха в стените, докато те се придвижваха през трюма. Останалите живи техници в контролната зала бяха изчезнали; очевидно сирената беше сигнал за евакуация. Един от магнитните пръстени се откъсна от подпорите си и рухна на пода, като разтърси цялата зала. По пода се посипаха и други компоненти, цяла секция от поддържащата рамка се срина.

Една особено ярка светкавица беше последвана от ужасяващото скърцане на метал.

— Ох, това не е добре — каза Нина, поглеждайки назад към водата, която бликаше през процеп в единия край на трюма.

Чейс я стисна здраво за ръката и ускори крачка към изхода.

— Мисля, че ще се понамокрим малко.

— Ох, пак ли!

Процепът се разтвори под натиска на морската вода, металът се огъна, хиляди галони ледена арктическа вода нахлуха през новообразуваната дупка. Въздухът се изпълни с електрически избухвания и генераторът даде на късо.

Огън над главите, вода под краката — висока вълна се устреми след Чейс и Нина, които тичаха към изхода. При всяка стъпка болка пронизваше крака на Нина, но тя стискаше зъби и продължаваше да тича напред. Надигащата се зад тях водна маса бучеше като цунами, което всеки миг щеше да ги отнесе…

Стигнаха до люка. Чейс успя да тласне Нина през него в мига, когато вълната се блъсна в херметичната преграда и ги обсипа с ледени пръски. След това самият той премина от другата страна и се облегна гърбом върху люка, затръшвайки го с всичка сила. Капакът издрънча върху рамката. Нина се довлече до него и дръпна ръчката, за да го заключи. После се наведе към пода запъхтяна.

— Извинявай, скъпа — каза Чейс, отново я прегърна през кръста и я поведе по коридора, — но не можем да си позволим да си почиваме. — Той кимна към меча. — Защо не зарежеш това нещо, нека си потъне с кораба.

— Защото когато тръгнат да изваждат кораба, пак ще го намерят.

— Ясно. Защо тогава не ми дадеш аз да го нося? Така няма да се притеснявам, че може случайно да ми отрежеш крака.

Тя му подаде меча тъкмо когато стигнаха до стълбите, водещи към палубата. Въпреки всички усилия, които полагаше, за да не натоварва ранения си крак, Нина присвиваше очи от болка при всяка стъпка.

— Оох! Проклетият Мичъл! Ако вече не беше мъртъв, пак щях да го убия!

— Между другото, забравих да ти благодаря за това — каза Чейс.

— Няма нужда.

— Напротив! Не трябва да свиквам непрекъснато да ми спасяваш живота.

— В такъв случай и аз ти благодаря за това, че ме спаси — отново! Колко пъти станаха вече, десет?

— Общо, или само този път?

— Знаеш ли, повечето двойки всъщност не си водят точна сметка за тези неща… — тя направи измъчен опит да се усмихне, въпреки, че вече й призляваше от болка, нерви и умора.

Те продължаваха да се изкачват по стълбата. Скърцането на кораба се засилваше, откъм трюма се разнесоха нови взривове. Освен това се промъкна и един нов звук, на двигател…

— По дяволите! — изруга Чейс. — Изпуснахме хеликоптера.

— Така или иначе не можем да го управляваме. Освен това нямаме оръжия, щеше да ни е трудно да го отвлечем.

— Проклетият меч е в нас! Дано поне са останали някакви лодки.

Най-после стигнаха до главната палуба. Вече беше очевидно, че корабът потъва, носът му почти се скриваше под водата. Чейс отвори един люк и излезе навън на студения вятър, оставяйки Нина облегната на преградата. Мястото на спасителната лодка беше празно, привързващите я въжета висяха отпуснати във водата. Една голяма оранжева лодка се отдалечаваше от кораба, върху покрива от фибростъкло на кабината просветваше сигнална лампа.

Той изтича до другия край на палубата. Другата лодка все още висеше на въжетата, почти във водата. Той можеше да се хване за най-близкия кабел и да се спусне по него в лодката, но Нина нямаше да успее, не и с този крак.

— Какво има? — попита Нина, когато той се върна при нея.

— Нали си гледала „Титаник“?

— Ох…

„Аврора“ потрепери и двамата залитнаха. Наклонът на палубата ставаше все по-очевиден и се увеличаваше.

— Добре, добре — каза Нина, разсъждавайки на глас, — намираме се на кораб без спасителни лодки. Тук трябва да има още нещо, което да се задържа на повърхността. Кое друго може да плава?

— Вещицата — отвърна Чейс. Нина го погледна изненадано. — Какво? Никога не съм казвал, че не гледам Монти Пайтън.

— Страхотно, но освен ако не разполагаш с вещица и то най-вече с нейната метла, това по никакъв начин не може да ни помогне!

— Няма метла — отвърна Чейс с внезапен блясък в очите, — но знам, къде можем да намерим нещо, което лети. Чакай тук! — Той хвърли Екскалибур в краката й и се втурна към вътрешността на кораба, плъзгайки се по парапета на стълбите.

— Еди, къде тръгна… Еди! — извика Нина, но той вече беше изчезнал. Тя го зачака да се върне. След миг Екскалибур бавно започна да се плъзга по палубата и се блъсна в парапета.

— Два потъващи кораба за три дни — промърмори тя, докато тромаво се наведе, за да вдигне меча. — Еди! Каквото и да си намислил, сега е моментът да го направиш!

Чейс се появи на стълбите.

— Да, идвам!

Нина видя, че носи нещо, наподобяващо голям куфар с ремъци.

— Какво е това?

— Нашето средство да се измъкнем от тук. Може би. Хайде, трябва да се качим на горната палуба.

Още няколко стъпала и Нина се отпусна разтреперана до преградата. През страничния отвор се виждаше антенната решетка, сребърните им цветчета блестяха на светлините на кораба… а отвъд тях вълните се разбиваха във фалшивите контейнери на носа. Ситуацията беше същата като в Тайфуна — само че този път не се намираха в близост до брега.

Тя погледна към Чейс, който затягаше ремъците около тялото си.

— Какво е това нещо, парашут ли?

— По-скоро е нещо като джетпак.

— Джетпак ли?

— По този начин Джак успя да стигне до Васюкович — остава ми само да се надявам, че наистина се управлява толкова лесно, колкото твърдеше той. Донеси меча, отзад има едно отделение, прибери го там. Само гледай да не пробиеш дупки.

Нина докуцука до него и откри отделението, отвори го и внимателно плъзна Екскалибур вътре. Щом го остави, блясъкът веднага изчезна и острието полегна спокойно върху поликарбонатната материя. Докато Чейс трескаво бързаше, затягайки ремъците, тя затвори отделението. Корабът отново потрепери, корпусът му издаде тъжен метален стон.

— Добре — каза Чейс, като посочи към външния люк, — излизай навън.

Нина все още не разбираше какво е намислил, но излезе навън, куцукайки, и се озова на мостика. Някъде в далечината забеляза една от спасителните лодки. Кърмата на „Аврора“ продължаваше да се надига, огромният контейнеровоз потъваше с носа надолу в черния океан.

Чейс й подаде края на едно въже.

— Овържи го около мен и след това се привържи и ти. Омотай го няколко пъти и го затегни колкото можеш по-здраво. Довери ми се — добави той, забелязвайки изражението на лицето й.

— Добре — каза тя несигурно и прекара въжето около кръста му, докато той затягаше каишката на някакъв малък уред около китката си. — Знаеш ли как работи това нещо?

— Донякъде. Джак ми показа. Добре де, по-скоро го описа, отколкото показа, но общо взето схванах същността.

— Ще се доверя на думите ти — отвърна нервно Нина. Тя уви въжето около себе си и Чейс още веднъж, стегна го здраво и го завърза.

Той я обгърна с ръце и я придърпа към ръба на мостика.

— Трябва да се качим на перилата. Ще се справиш ли?

— Налага се да го направя, нали? — Чейс я вдигна и тя уви левия си крак около едната подпора на парапета, за да запази равновесие. Той я последва. Нина едва не изплака от болка, когато той се притисна в раната на десния й крак, но стисна зъби и замълча.

— Добро момиче — каза Чейс, докато двамата се опитваха да балансират върху парапета. — Така, да видим дали ще успея да подкарам това нещо.

— Но преди това… — каза Нина.

— Какво?

Тя го целуна.

— За всеки случай, ако нямам възможността да го направя отново.

Той се усмихна.

— Хей, най-после определих дата за сватбата — и нямам намерение да я пропусна! — Той й върна целувката, след което огледа панела за управление, а тя се притисна към него. — Така. Да видим…

Той натисна един бутон. Двете страни на раницата се разтвориха като хитинова черупка на бръмбар, който се кани да излети, и черните делта-крила от карбонови нишки се разпериха встрани.

Чейс беше впечатлен от скоростта и прецизността на разгръщане, общата дължина на крилете достигаше десет фута.

— Доста добре. Сега двигателите. — Той насочи пръст към следващия бутон. — Дръж се много здраво — предупреди той Нина. — Защото когато натисна този бутон, усещането ще бъде като ритник в задника и ще се изстреляме нагоре.

Нина затвори очи и ги стисна здраво.

— Давай!

Чейс се наведе напред и натисна бутона.

Четирите миниатюрни реактивни турбини оживяха, горещината от изпускателните им тръби нагърчи боята върху парапета и Нина и Чейс скочиха. Крилата уловиха вятъра и набраха скорост…

Надолу. Те падаха край едната страна на кораба, а покрай тях прелитаха палубите.

Чейс смени позицията си, протегна ръце и изви гръб, опитвайки се да заеме хоризонтално положение. Ако успееше да набере достатъчно скорост, за да могат крилете да ги издигнат нагоре…

Черната вода се приближаваше към тях, върху нея блещукаха отраженията от лампите на кораба. Продължаваха да падат надолу твърде бързо…

Изведнъж отраженията се плъзнаха под него двигателите бяха достигнали пълна мощност и започнаха да ги отдалечават от „Аврора“ с нарастваща скорост.

Но това все още не беше достатъчно. Току-що бяха прелетели край горната палуба и падаха право надолу към океана…

Най-после успяха да заемат хоризонтално положение, крилата се вдигнаха нагоре, сякаш изведнъж оживели. Нина изпищя, когато въжетата рязко я дръпнаха нагоре. Чейс отчаяно се изпъна назад, колкото се може повече, лицето му пулсираше от ледения вятър, който стържеше по кожата му.

Екранен ефект, досети се той. При много ниски височини низходящата струя се отблъскваше от повърхността на водата, в резултат на което се получаваше много по-голяма подемна сила.

Но дали тя щеше да бъде достатъчна, за да ги държи далеч от вълните?

Очите му сълзяха от силния вятър. Нещо прелетя от едната им страна: спасителна лодка, едва зърнато размазано цветно петно, което бързо изостана назад…

И надолу.

Вече набираха височина!

Чейс се изпъна напред, за да запази позицията си, а Нина висеше зад гърба му. Ускорението от двигателите, комбинирано с ъгъла на крилете беше достатъчно, за да ги вкара в режим на постепенно, но стабилно издигане. Той погледна към панела за управление и видя как цифровият висотомер бавно, но постепенно се покачва. Припомни си какво му беше казал Мичъл за количеството гориво, което глайдуингът можеше да носи, и се опита да изчисли до каква височина биха могли да се изкачат, преди да свърши. Знаеше много добре, че Нина щеше да го сметне за секунди, но ревът на вятъра и двигателите щеше да му попречи да й предаде информацията — освен това я усещаше как трепери и му беше ясно, че в главата й се въртят съвсем различни неща от температура и гравитация.

Около три хиляди фута, изчисли го най-накрая той. Щеше да има видимост до над шейсет мили — ако въобще имаше какво да се гледа. Мичъл едва ли би искал наблизо да има други морски съдове, които да видят когато стреля с оръжието. Въпросът беше дали ще успеят да прелетят достатъчно разстояние, за да достигнат до някой кораб в района.

Глайдуингът продължи да се издига. Хиляда фута и нагоре. Чейс усещаше как сърцето на Нина тупти — бързо, уплашено… но ритъмът му постепенно се забавяше.

Но не защото се успокояваше. Защото беше започнала да замръзва от ледения вятър.

— Не ме оставяй! — извика той. Ръката й се вкопчи в него. Но студът така или иначе щеше да вземе своето — дори той не би могъл да издържи вечно. Години бяха изминали от времето, когато беше тренирал оцеляване в такива условия.

Минутите минаваха, висотомерът продължаваше да се покачва, двигателите виеха. Не оставаше много гориво. Чейс избърса очите си и разбра, че сълзите му замръзват на лицето. Дори едва усети докосването, нервите му бяха станали безчувствени.

Три хиляди.

На китката му проблесна червена светлина. Предупреждение за горивото. Оставаше една минута или трийсет секунди, или десет? Не знаеше. Но с издигането беше свършено, предстоеше дългото плъзгане надолу, към черната неизвестност…

Светлини!

Някъде далеч напред, малко съзвездие в синьо и жълто. В почти непрогледната тъмнина беше трудно да се прецени разстоянието, но Чейс се съмняваше, че ще е повече от двайсетина мили. Дали глайдуингът щеше да успее да ги отнесе до там?

Нямаше друг избор, освен да го разбере по трудния начин. Той направи вираж и се изравни с кораба.

Двигателите се закашляха и спряха. Единственият шум, който се чуваше, беше воят на вятъра.

Той усети как ръцете на Нина се отпускат.

— Нина, не заспивай! — изкрещя той. — Пред нас има кораб, ще успеем! — Не беше сигурен в това, но дори и да лъжеше, тя нямаше как да го опровергае.

Висотомерът вече отчиташе снижаване. Той се изпъна назад колкото можеше, опитвайки се да запази височината, но без двигателите спускането беше неизбежно.

Две хиляди фута. Светлините все още бяха надалече, но се приближаваха, съзвездието вече приемаше желаната форма.

По-малък от „Аврора“, корабът може би се намираше и по-близо, отколкото бе предполагал. Траулер?

По-близо. Хиляда и петстотин фута. Нина се беше от пуснала съвсем върху въжетата, хватката й отслабваше, ритъмът на сърцето се забавяше. Неговото лице бе станало абсолютно безчувствено, същото беше на път да се случи и с протегнатите му ръце.

Хиляда фута. Разстоянията между светлините започнаха да се изпълват с по-плътни цветове, корабът изникна от мрака като във филм. Петстотин. По-близо. Четиристотин, три…

Нина се отпусна съвсем. Той се опита да запази позицията си, но ръцете и краката й се подмятаха от вятъра и ги забавяха. Двеста, сто, продължаваха да падат бързо…

Корабът се устреми към тях, право напред една мачта изскочи от мрака. Чейс зави встрани, губейки височина. На палубата се виждаше нещо, купчина мрежи с нещо блестящо сред тях. Той се насочи към тях, последен шанс, преди да ги прелетят и да паднат във водата…

Блъснаха се в мрежите. Крилата изтрещяха и се счупиха, но Чейс вече беше обгърнал Нина с ръце, за да я защити от удара в голямата купчина риба, разпръсквайки току-що уловената треска по цялата палуба. Другият край на мрежата беше захванат в една лебедка; те се плъзнаха към нея, преди отново да се озоват сред пляскащите с опашки риби.

— Боже всемогъщи! — изпъшка Чейс. Може и да не усещаше нищо, но обонянието му си беше наред. — Каква смрад! — Той се огледа и забеляза група рибари, които го гледаха втрещени.

Нина се размърда в прегръдката му.

— Нина! Добре ли си? Нина!

— Еди… — прошепна тя замаяно, като отново се размърда — този път, за да облегне глава на гърдите му с изражение на задоволство, със затворени очи. Но това не трая дълго. Носът й се сбърчи и тя се намръщи. — Каква е тази миризма?

Чейс се засмя облекчено и я прегърна. Погледна към рибарите, които се събираха около мрежата.

— Здрасти, момчета — рече той. — Случайно да имате път към Англия?

36

Англия

— … Така че за мен е чест да стоя тук до откривателката на гробницата на крал Артур, жената, която още веднъж пренаписа учебниците по история… доктор Нина Уайлд.

— Благодаря ви, господин премиер — каза Нина, изчервявайки се от аплодисментите, които съпровождаха куцукането й до микрофона. Бяха се погрижили добре за раната й и я бяха уверили, че с времето ще се възстанови напълно, но от случката бе минала по-малко от седмица и кракът все още я болеше.

Малкият подиум, върху който стояха, беше издигнат в подножието на Хълма Гластънбьри. Зад него кордон войници отбелязваше местоположението на входа към гробницата, в която вече се провеждаха мащабни археологически разкопки. Тя погледна към насъбралата се тълпа, която бе много по-голяма, отколкото бе очаквала; освен неизбежните представители на пресата и полицейската охрана, телохранители и бюрократи, които съпровождаха премиер-министъра на Великобритания, тук се беше събрала тълпа от обикновени хора, които искаха да станат свидетели на един от онези редки моменти, в които митът се оказва действителност.

Но сред всички лица, вдигнати към нея, вниманието на Нина беше съсредоточено единствено върху едно. Чейс стоеше близо до сцената. Въпреки многобройните рани и шевове по лицето му, той все пак успя да се ухили, докато й ръкопляскаше. С него бяха Елизабет, Холи и баба й, както и Мак. Тя му се усмихна в отговор, след което обърна глава към тълпата.

— Благодаря ви — повтори няколко пъти, в очакване ръкоплясканията да спрат. — За мен е чест да бъда тук. Но преди всичко съм длъжна да заявя, че не открих гробницата сама — помогнаха ми много други хора. За съжаление някои от тях вече не са сред нас. Великите съкровища от миналото могат да предизвикат страхопочитание и възторг, но могат да възбудят алчност и насилие, които отнеха живота на мои приятели. Преди да продължа, бих искала да помълчим за миг, за да почетем паметта им.

Тя сведе глава и притисна длани една към друга пред гърдите си. Шумът на тълпата почти се изгуби, чуваха се само песните на птиците. След това тя отново вдигна глава и видя как Чейс й се усмихва с тъжна признателност. Нина му се усмихна в отговор и продължи:

— Благодаря. Министър-председателят каза, че съм пренаписала учебниците по история — и знам, че някои хора се чувстват ужасно изплашени, когато нещо, което са смятали, че знаят, се преобръща с главата надолу. Дори самата аз се чувствах така; бях си създала собствено предубедено мнение. Но освен това научих, че понякога поставянето под въпрос на собствените си вярвания е единствения начин да се правят нови открития, да се развиват познанията. Точно заради това днес аз съм тук, пред вас, когато една легенда се оказа нещо по-голямо: истина. Истина, която тепърва ще се проучва, но началото на пътя е поставено тук на мястото, където почива Артур, кралят на британците.

Отново избухнаха ръкопляскания, раздадоха се одобрителни викове. Но Нина отново гледаше само Чейс и лицето му, на което беше изписана гордост.

— А ти защо не се качи на подиума, чичо Еди? — попита Холи.

— Е, нали си ме знаеш — отвърна скромно Чейс. — Стеснявам се от фотоапаратите.

— Но не и от моя! — Тя вдигна телефона, който Чейс й беше купил, и го снима заедно с Нина. — Искам да имам хубава снимка на моя герой.

— Едва ли има такава — отвърна Елизабет шеговито. — Еди, бих ти казала благодаря, но едва ли ще бъде достатъчно. Ти спаси… — Гласът й секна, задушен от чувствата.

Чейс я прегърна.

— Всичко е наред, Лиз… Елизабет. — И двамата се усмихнаха. — Стига де, нали сме семейство. Как очакваше да постъпя?

— Може би трябва да отидеш при татко и да му го кажеш.

— А-а, дай да не прекаляваме!

Бабата на Чейс се приближи до тях.

— Ела тук, моя малка агнешка пържолке. Толкова се гордея с теб! — Тя се протегна и го щипна по бузите.

— Ох, ох, бабче! — оплака се Чейс. — Разкъса ми един шев!

— О, стига глупости. — Тя го целуна, след което се обърна към Нина. — И съм толкова щастлива, че най-накрая сте определили дата! — Целуна и Нина. — Добре дошла в семейството!

— И не забравяйте да изпратите покана на Питър Олдърли — обади се с насмешка Мак.

— Олдърли да си го… — започна Чейс, но погледът му попадна върху баба му и племенничката.

— Може пък да намери някоя в пощата си — предложи Нина.

Мак се захили, след което се приближи към тях.

— Между другото — каза той с нисък глас, поглеждайки към министър-председателя, който говореше пред екипа на една телевизия, — някои хора в Лондон — и Вашингтон, — се чудят какво е станало с Екскалибур.

— Изгуби се в морето — отвърнаха в хор Нина и Чейс. — Падна от кораба — добави Нина.

— Бълбук-бълбук — поясни Чейс, като направи спираловидно движение надолу с показалеца си.

— Хмм… — Мак ги изгледа напрегнато, след което устните му се разтегнаха в крива усмивка. — Колко жалко. Но може да е за добро. И така, какво смятате да правите сега?

— Връщаме се в Щатите — отвърна Нина. — Трябва да напиша доклад за АСН и ООН. И трябва да се видим със семейството на Хектор Амороз.

Мак кимна съчувствено.

— Желая ви успех тогава. От Хийтроу ли ще летите? Мога да ви откарам.

— Няма проблем — каза Нина. — Взели сме кола под наем.

Чейс се ухили.

— И ще тръгнем по обиколния маршрут.

Стояха на брега на малко езеро дълбоко в английската провинция, слънчевите лъчи огряваха хълмистия зелен пейзаж и му придаваха мирен и романтичен дух. Наоколо не се виждаше никой, нито къщи, нито коли, само дърветата и полето, и птиците, които се носеха в синьото небе.

— Красиво е — каза Нина. Тя пристъпи по-близо до езерото и погледна към отражението си в леко накъдрената вода. Една малка рибка се издигна почти до повърхността, вторачи се в нея, след което с един плясък на опашката се гмурна обратно към сигурността на дълбините.

— Хубаво е — съгласи се Чейс, — но не толкова, колкото в Йоркшир. Божията земя — ще трябва да те заведа там.

— Може би следващият път. — Тя се наслади още няколко минути на гледката, след което се обърна и вдигна един предмет, увит в кърпа.

— Сигурна ли си, че искаш да го направиш? — попита я Чейс.

— Не съвсем. На подобни неща мястото им е в музея. Но… — Тя поклати глава. — Не можем да позволим да попадне в ръцете на някой като Джак. Освен това, според легендата, накрая Екскалибур се озовал в езерото, в очакване да бъде отново намерен, когато настъпи подходящият момент. Струва ми се подходящо.

Тя разгъна кърпата и разкри блестящия Екскалибур. Когато докосна дръжката му, острието грейна почти незабележимо, наоколо явно нямаше потоци от земна енергия. След като известно време гледаше отражението си в острието, Нина внимателно подаде меча на Чейс.

— Аз ли? — попита той. — О, ясно — ако ти си крал Артур, то аз съм верният рицар, който хвърля меча в езерото, нали?

— Не — отвърна Нина с усмивка. — Просто ти можеш да го хвърлиш много по-далеч от мен.

Чейс се засмя, претегли тежестта на меча в ръка и се приготви да го хвърли.

— Сигурна ли си?

— Да.

— Добре.

С едно замахване той запрати блестящото оръжие в езерото. То се завъртя няколко пъти във въздуха, отразявайки слънчевата светлина, след което със силен плясък се озова във водата, на доста голямо разстояние от брега, и бързо изчезна в дълбоките води.

— Уф, знаеш ли, почти очаквах от езерото да се подаде нечия ръка и да го хване във въздуха.

— На някоя засукана русалка с ей такъв бюст, може би? — попита го Нина с лукава усмивка.

— Хайде стига с Монти Пайтън! — разхили се Чейс, хвана я за ръката и я поведе към колата им. — Няма да е зле да започнем да мислим за сватбата. Знам точно какво ни трябва — какво ще кажеш да ни ожени Елвис във Вегас?

Тя се засмя.

— Продължавай да мислиш.

ЕПИЛОГ

Вашингтон, окръг Колумбия

Белокосият мъж подаде папката на човека зад бюрото и отстъпи почтително назад.

— Това е всичко, с което разполагаме дотук, сър.

— Корабът?

— Според данните от джипиеса последното му известно местоположение е било на около осем хиляди фута в Норвежката котловина, точно в арктичния кръг. Може да бъде достигнат, но не можем да преценим до каква степен ще може да бъде възстановен.

— Ами меча?

— Според доктор Уайлд и Чейс той е потънал заедно с кораба. Доколко това е истина е друг въпрос, но предвид огромната й популярност в момента, привикването им на разпит може да се окаже проблем.

— По дяволите. Мичъл трябваше да анализира и направи дубликат на свръхпроводника, преди да тества оръжието. Но той прибърза и сега изгубихме всичко.

— Моите уважения, сър — отвърна белокосият мъж, — но той следваше вашите заповеди. Искаше да се възползва от ситуацията с руснаците и вие лично го упълномощихте да потопи „Ентърпрайз“ като фалшив сигнал…

— Знам какво съм упълномощавал! — Върху бюрото се стовари юмрук. — Щяхме да елиминираме руснаците като конкуренция за полярните ресурси, а сега всичко това пропадна заради… заради някаква си археоложка и английското й гадже! — Той прегледа листите в папката и се спря на две фотографии: Нина и Чейс. После ядосано захвърли папката на бюрото. — Добре, г-н Кълъм. Свободен сте.

— Да, г-н президент. — Белокосият мъж кимна и излезе с вдървен гръб от Овалния кабинет.

Президентът Виктор Долтън се обърна и се загледа през бронираните прозорци към розовата градина на Белия дом. Джак Мичъл знаеше много добре, че ако се провали, ще бъде заклеймен като агент предател, който е използвал черната каса на DARPA за лични цели. Като истински патриот той беше поел риска и отговорността, за да защити човека, чиито заповеди всъщност изпълняваше. Нямаше да има никакви улики, свързващи го с Белия дом… но това не променяше факта, че операцията се беше провалила. Оръжието беше унищожено и дългосрочните планове на Долтън бяха провалени.

Той изгледа навъсено снимките на Нина и Чейс.

— Няма да забравя това — обеща им той.

Издание:

Анди Макдермът. Тайната на Екскалибур

Английска. Първо издание

ИК „Ергон“, София, 2010

Редактор: Сергей Райков

ISBN: 978-954-9625-50-9

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

Епилог

Допълнителна информация

Заслуги