ДЖОН КОНЪЛИ

ЖЪТВАРИТЕ

Превод: Светлозар Николов

chitanka.info

Те са Жътварите, елитът сред убийците. Толкова са ужасяващи, че за тях се говори само шепнешком. Луис е единият от Жътварите. Но сега самият той и партньорът му Ейнджъл са под прицел.

Милионер отшелник ги изпраща в северен град, който вече не съществува на картата. Град, управляван от човек, който има лични причини да желае смъртта на Луис. В този град Луис и Ейнджъл попадат в капана на най-страховития убиец Блис. Детективът Чарли Паркър може да ги спаси. Но дали ще дочакат спасението…

Посвещавам на Кери Худ. Без нея наистина бих се изгубил дори и с пътна карта в ръка

ПРОЛОГ

Всичко е съизмеримо с огъня и огънят е във всичко.

Също както златото е универсален еталон за стойност и срещу него можеш да замениш всичко.

Хераклит (535–475 г. пр.н.е.)

Понякога Луис сънува Пламтящия[1]. Сънят идва в дълбоката доба, когато шумовото кресчендо по улиците на огромния град затихва в приглушена нощна тоналност. Но невинаги е сигурно дали Луис наистина спи. Защото наред с Човека факла от спомена той реално възприема и спокойното дишане на мъжа в леглото до себе си, а обонянието му долавя познат, но и чужд мирис. Това е вонята на изгоряла, разпадаща се плът и цвърчаща на огън човешка мазнина. И ако е сън, то тогава той трябва да е някъде в онези мигове, които ни се губят в бледосивите часове, в паузите между реалния сън и пробуждането, когато светът около нас тепърва се формира.

Някога в миналото Пламтящия е притежавал и име. Само че Луис просто не е в състояние да го изрече. Струва му се, че то не може да изрази сложната човешка многозначност. Усеща го стеснено като звучене и ограничено по стойност — онази, която има за самия Луис. Затова дори и в себе си не го нарича Ерол или г-н Рич, нито дори г-н Ерол, както се е обръщал към него приживе. Сега той е повече от име, наистина много повече.

И все пак някога е имало господин Ерол Рич: едър, с напращели мускули здравеняк, с цвят на кожата като току-що преобърната от ралото влажна, плодородна земя. Луис е запомнил кротък и преди всичко търпелив човек, но под тази привидна мекота винаги тлее нещо, готово да лумне в буен пламък. Затова взрете ли се неочаквано в очите му, възможно е и да го съзрете, преди да е успял да го прикрие. То напомня за рядко интелигентен звяр, способен да съобразява как да остане извън обсега на пушките. Ловните пушки на белите ловци в Юга.

В Ерол Рич пламтеше яростен гняв срещу света и неговите порядки. Вярно, стараеше се да го потиска. Съзнаваше, че изпусне ли го, огънят на омразата може да помете всичко, да унищожи и него самия. Даваше си сметка още, че това чувство едва ли е чуждо и на повечето от неговите братя и сестри. Защото Ерол бе чернокож, попаднал в капана на белия човек и неговия свят с присъщите му ритуали и ритъм. Живееше в град, където той и подобните му нямаха право на движение, щом падне здрач; а бяха лишени и от много други права. В по-далечни места нещата се променяха, порядките постепенно се смекчаваха. Но не и в неговия щат, не и в неговия град. Вероятно и там предстояха промени, но то бе въпрос на бъдеще и бавно навлизане на новото. Кога ли щеше да дойде то? Във всеки случай това зависеше от други хора и фактори. Вярно, настъпи време, когато някои люде наистина заприказваха за човешки права, и то без боязън от репресии, но Ерол вече го нямаше на този свят. Най-малкото не и във формата, в която близките биха го разпознали. Защото бе изгорен жив, превърнат в пепел. Но пък именно тогава, в мига на смъртта, Ерол се преобрази. Напусна грешната земя, на негово място се появи Пламтящия. Сякаш тлеещият в него огън най-сетне бе намерил излаз, за да разцъфне в алено–жълта стихия, да унищожи плътта и старото му съзнание. Така скритата преди в Ерол огнена сила се превърна в истинска негова същност. Физически погледнато, други поднесоха факлата, други заляха дрехите му с бензина и го обесиха на стария дъб. Духовно обаче реалността бе съвсем различна: Ерол Рич пламтеше вътрешно още приживе, много време преди смъртта. А сетне, макар и в нея, победи онези, които отнеха живота му.

В мига, когато Ерол угасна, в сънищата на Луис се появи Пламтящия.

Луис помнеше причината: спречкване с белите. Така започваха бедите най-често. Белите определяха правилата, пак те постоянно ги променяха. Ръководеха се от случайни обстоятелства и от момента, а не от записани черно на бяло принципи. Луис размишляваше и върху друго, което намираше за най-странно: белите мъже и жени в града винаги отричаха расистката си същност. Не ги мразим черньовците, твърдяха те постоянно, просто се живее по-добре, когато те си знаят мястото. Или: На улицата са добре дошли по светло, нощем нямат място там. Какво ще търсят навън? То си е и за тяхно добро. Любопитно. Още тогава беше трудно, както е и днес, да намериш човек, който ще признае, че е расист. Излизаше, че повечето расисти се срамуват от собствената си нетърпимост към цветнокожите.

Но в града се намираха и хора, които се кичеха с този епитет като с почетно отличие. Бедата започна, когато пияни бели хвърлиха от бара на Том Ръдж, по прякор Дребния, пълна с урина бутилка по шофирания от Ерол камион. При това тя счупи предното стъкло и го удари между очите. Този път той си изпусна нервите. Набиралият се в него години наред гняв, онзи бавно тлеещ вътрешен огън, избухна и той се върна, за да запокити една цепеница през прозореца на кръчмата. Нищо особено на пръв поглед, но напълно достатъчно онези да му вдигнат мерника. Как така ще търпят дръзко предизвикателство от страна на някакъв си черньо? При това Ерол Рич не бе случаен чернокож, мнозина бели се бояха от него или му завиждаха.

Защото беше по-начетен и по-сръчен от повечето хора в града. Говореше граматически правилно, имаше собствен камион, притежаваше редица умения. Можеше да ремонтира почти всичко: домашни прибори, стари радиоапарати и телевизори, климатици, мотори. При това по-добре и по-евтино от всеки друг. Затова се налагаше същите, които не позволяваха на черните да излизат по градските улици нощем, редовно да търсят Ерол да им оправя развалените вещи. В същото време омерзението срещу него постоянно растеше.

Напоследък в градчето вървеше и друга приказка — че Ерол щял да си наеме помощни работници. Чернилки като него. Щял да ги учи на всичко, което умее. Брей, че наглост! А пък беше и хубавец, много жени го харесваха. И това пораждаше завист. Дребния му викаше „черен пръч“ и отвори ли дума за него, тутакси посягаше да свали ловната карабина от лавицата над бара. Гальовно потупваше приклада, заканително клатеше глава и опипваше спусъка. Бе повече от ясно какво му се върти в главата. И мнозина други отдавна търсеха удобен повод, за да се разправят с Ерол. На всичкото отгоре той сам им го даде. Не мина и седмица от инцидента в кръчмата, бели расисти го нападнаха, вързаха и заляха с бензин. Сетне го запалиха и обесиха на голямо старо дърво.

Ето как Ерол Рич се превърна в Човека факла.

Приживе имаше жена и дете от нея в град на стотина мили северно от тук. Поне веднъж месечно отскачаше с камиона да ги нагледа, да се увери, че си имат всичко необходимо. Жена му работеше в голям хотел. По-рано Ерол беше общ работник на същото място, но нещо се бе объркало, та го бяха изгонили. Говореше се, че пак пустата му избухливост била виновна и се наложило да остави жена и дете, за да потърси работа другаде. През свободните уикенди по вечерно време Ерол отскачаше до импровизираната кръчмица в мочурищата край градчето да изпие някоя и друга чаша бира. Посещаваха я само цветнокожи, а местният закон се отнасяше с търпимост към заведението, стига в него да няма неприятности и проститутки. И майката на Луис ходеше от време на време там с приятелки, макар че мама Луси, баба му, не гледаше на това с добро око. В барчето имаше радио, пускаха музика. Майка му и Ерол Рич често танцуваха заедно, а ритмиката на танца им издаваше само тъга и мъчителна горест, сякаш това бе единственото чувство, което могат да си позволят. Повечето посетители пиеха долнокачествен алкохол, мама Луси го наричаше „скоросмъртница“. Но майка му винаги си вземаше безалкохолна напитка, а Ерол — бира. При това не повече от една-две. Твърдеше, че не си пада по пиенето, не обича да смърди на алкохол рано сутрин. А иначе не е съдия на другите. Който иска да пие, нека си пие, негова си работа.

Луис помнеше топлите летни нощи, когато въздухът натежава от миризмата на пот и захар, чак свят да ти се завие. Ами да, и сега картината сякаш е пред очите му… Жужат насекоми, бръмчат комари, привлечени от влажните човешки тела. Музиката свири все по-силно, под тавана се стеле мек прах, танцуващите се захласват, увлечени в ритъма, замаяни от миризмите и движението. Единствено майка му и Ерол Рич танцуват бавно, нехаещи за трескавия синкоп, за възбудените гласове наоколо. Телата им са притиснати плътно, чуват само туптенето на своите сърца, а и те сякаш бият в унисон като едно общо цяло. Дланите им са влажни, пръстите преплетени, търкат се бавно един в друг.

Понякога това се оказва достатъчно, но друг път не.

Кръстосат ли се пътищата им, господин Ерол винаги даваше на Луис четвърт долар. И винаги усмихнато отбелязваше, че е пораснал, че изглежда добре и майка му сигурно много се гордее с него.

А Луис имаше чувството, че и г-н Ерол също се гордее с него, макар че не можеше да каже точно защо.

Онази нощ, когато Ерол Рич си отиде завинаги, мама Луси, матриарх на дома, където Луис отрасна сред множество жени, даде на майка му да пие бърбън и доза морфин, за да я приспи. Майка му плачеше непрекъснато, всъщност откакто бе чула какво се е случило край кръчмата на Ръдж. По-късно Луис щеше да научи, че е ходила в колибата на Рич, придружена от сестра си, и го молила да напусне градчето. Но той отказал, твърдял, че повече никога няма да бяга. Обяснил, че ходил при Том Ръдж, за да се извини. Оставил му и 40 долара като обезщетение за повреденото и за неприятностите му като собственик на заведението. Дребния приел парите неохотно и с кисела физиономия. Казал: хайде от мен да мине, станалото — станало, прощава му простъпката. Парите били немалка сума за Ерол, но той си давал сметка, че иска да остане в градчето, да работи и живее сред хората, които харесва и уважава. И най-вече сред онези, които обича. Това, последното, го рекъл, като гледал майка му в очите.

Луис чу всички тези неща от леля си, само че много години по-късно. Тя описа и друго: как майка му и Ерол си държали ръцете, докато той говорел, и как по едно време тя (лелята) излязла навън. Хем да глътне чист въздух, хем да им даде възможност да си кажат насаме каквото имат за казване.

Когато майка му излязла от колибата, лицето й било бяло като тебешир, а устните й ситно треперели. Досещала се какво ще стане, пък и Ерол знаел. Било неизбежно, без значение какво е казал Ръдж. Върнала се у дома и там заридала с все сила. Плакала дълго, чак дъх не й останал, а накрая припаднала на кухненската маса. Тогава мама Луси й дала морфина и малко алкохол. Благодарение на тях я приспала, и то навреме — тъкмо изгаряли жив човека, когото обичала.

Същата нощ кръчмицата в мочурищата била затворена, а чернокожите, които работели в града, си тръгнали доста преди да падне здрач. Прибрали се по къщурките и колибите, залостили вратите и тревожно се вслушвали в шумовете на нощта отвън. Никой не отронвал и дума. Семействата седели край угасналите огнища и печки с наведени глави. Знаели какво ще стане, чувствали го как настъпва, също както при задух пред буря. Срамували се от себе си, от страха, от бездействието, от безсилието си да възроптаят.

Седели безпомощно в мрака и чакали Ерол Рич да напусне този грешен свят.

В тази драма има още една картина и Луис помни подробностите й кристално ясно и с всичките си сетива. Слуховият спомен възпроизвежда тихите стъпки пред мъничката като кухненски бокс стаичка, където спи. Те са женски, познава ги — на баба му са. Вижда се как става от леглото, дъските са хладни под босите му крака. Излиза и тръгва към вратата на колибата. Отвън е баба му, стои на верандата и се взира в мрака. Вика я по име, но тя не се обажда. Свири музика, радиото предава песен на Беси Смит. Мама Луси я обича много, винаги я е обичала.

Баба му е боса, само по нощница и с шал на врата. Ето я, слиза по трите стъпала и поема през двора предпазливо, сякаш с мерени стъпки. Подире й върви малкият й внук. Изведнъж отвъд гората лумват пламъци. Огънят придобива формата на човек, който се гърчи в агония, докато червено-жълтата стихия бавно го поглъща. Занемял, Луис трепери. Струва му се, че силуетът на горящия върви между дърветата, а листата около него постепенно се овъгляват. Силно мирише на бензин. Обонянието му долавя и миризмата на изгоряла плът, вижда почернялата кожа, чува цвърченето на телесна мазнина. Баба му мълчаливо протяга ръка назад, без да отделя очи от Пламтящия. Луис поставя длан върху нейната, пръсти върху нейните пръсти. И когато тя стиска ръката му, страхът го напуска, сега чувства само тъга и болка за страдащия. Гняв няма. Той ще дойде години по-късно, суров и безмилостен. А в този миг го обзема безпощадна мъка, обгръща го като в тъмен плащ, задушава го. Баба му шепне нещо, сетне започва да ридае. Заплаква и малкият, а сълзите им заедно гасят пламъците. Устните на Пламтящия се движат, оформят думи, но те не се чуват. Огънят бавно гасне, фигурата бледнее, стопена, остава само миризмата на изгоряла човешка плът. И един образ, запечатан върху ретината на Луис, както след яркия блясък на фотографска светкавица.

Сега Луис лежи в креват далеч от мястото, където е роден и отрасъл. До него дълбоко спи човекът, когото обича. Отново тънко замирисва на бензин и изгоряло месо. И той отново вижда Пламтящия, различава мърдащите се останки от устни в горящото лице. Този път обаче му се струва, че разбира поне част от промълвеното в онази съдбовна нощ преди толкова много години.

Нека ми прости… кажи й, че съжалявам…

Повечето от последвалите думи са неясни, губят се в отблясъците и съсъка на пламъците. Изпъкват само две думи, но Луис не е сигурен, че и тях е разчел правилно. Колебае се дали от обгорената уста са излезли същите слова, или просто на него му се иска да е така.

Сине…

Сине мой…

Огънят пламтеше в Ерол Рич приживе, а в мига на смъртта му част от него се пренесе в момчето. И лумна там, но днес нещата стоят по-различно. Ерол Рич намираше сили да го отхвърля, укротява и задържа до сетния си час, макар и да бе фатално осъден да загине в пламъците му. Луис обаче прегърна огнената стихия. И я подхранва, тя на свой ред подхранва него, макар че този баланс е извънредно деликатен и много опасен. Огънят трябва да бъде подклаждан, за да не се обърне срещу гостоприемника си. Затова хората, които Луис убива, са жертвоприношения в негова чест. Пожарът в Ерол Рич бе в изпепеляващо тъмночервени, крещящи краски, а пламъците в Луис горят бели, хладни и безмълвни.

Сине…

Сине мой…

Нощем Луис сънува Пламтящия.

Нейде на друго място Пламтящия сънува него.

[1] Персонаж метафора от сцена на жесток линч в Американския юг в „Белият път“ на Джон Конъли. — Бел.прев. ↑

I

Ще падне той под моите стрели… О, да, гневът мой огнен ще ме окрили. Един подир един животите му ще отнема… а кръвта пролята, нея ще погълне земята…

Рамаяна[1] (500–100 г.пр.н.е.)

1

Убиват хора всеки ден, в различни инциденти има жертви, погубен и разрушен е толкова много човешки живот, че е просто трудно да се държи сметка за всичко това. Още по-мъчно е да се намерят връзките между факторите, които биха помогнали за изясняване на случаите и разкриване на престъпленията.

Някои са просто очевидни: младеж убил приятелката си, сетне извършил самоубийство. Било от угризения на съвестта или поради неспособност да поеме отговорност за действията си. Подобни са постоянните сблъсъци на улични престъпници и гангстери, наркотрафиканти и дилъри, извършвани на принципа око за око, зъб за зъб. При тях едно убийство води до друго, то на свой ред до трето и така насилието ескалира в безкрайността. В него се хили грозно озъбената уста на Смъртта, свисти косата й, бляска секира, святка нож. Налице е верига от събития, чиято последователност може да бъде уточнена, самите действия — пресъздадени от вървящите по следите им служители на закона.

Има обаче друг вид убийства, много по-трудни за разгадаване. Връзките помежду им са често завоалирани от значителни географски разстояния, размити от изминали години, от шуплестото устройство на нашия кух свят, чиито пластове неусетно се наслояват един върху друг във времето.

Шуплестият свят не крие тайните: той ги съхранява. Той е хранилище на погребани спомени и полузабравени действия.

В кухия, порест свят всичко е свързано.

„Св. Даниил“ се намира на „Брайтуотър Корт“, недалеч от клубовете на „Брайтън Бийч Авеню“ и „Кони Айлънд Авеню“. Последните са места, в чиито просторни сводести зали обичайно вечерят двойки от всички възрастови групи. Те танцуват на руска, испанска или английска музика, опитват екзотични ястия, пият водка и вино, гледат шоута, каквито могат да се видят и в по-скромните хотели в Рино или по екскурзионните яхти. „Св. Даниил“ обаче е различен от тях, по-особен в редица отношения. Сградата му гледа към морето и към покритата с дъски плажна алея с трите й ресторанта „Волна“, „Татяна“ и „Зимна градина“, чиито открити тераси сега са затворени заради хладния вятър и разнасяния от него непослушен пясък.

Наблизо се намират спортните площадки на Брайтън. По каменните им маси обичайно играят карти възрастни посетители, докато наоколо лудуват дечица — забавно контрастна картинка на съжителство между младостта и настъпващата старост. На изток и запад се издигат нови жилищни комплекси — неотменна част от преобразяването на Брайтън Бийч през последните години.

„Св. Даниил“ е част от една по-стара генерация. Принадлежи към Брайтън Бийч от минали времена, с друг вид дребен бизнес, набиращ печалбите си от хората на ръба на бедността. Бюра, където е било възможно да си осребрите чека безпроблемно, но срещу възнаграждение от 25 на сто върху сумата, а сетне да теглите заем срещу горе-долу същата месечна лихва. Магазинчета за стоки с големи отстъпки, продавали евтина посуда с емайл или пък коледни украшения по всяко време на годината. Там са били и семейните бакалници с винаги усмихнатите съпрузи, но днес на тяхно място ще видите неприятни хора с вид на престъпници. И пералните, където клиентите влизат с омазнени и вонящи дрехи, събличат каквото могат и го пускат в машините; вадят и сушат прането по съкратената процедура, защото всяка минута в повече увеличава цената на услугата. И заложните къщи с постоянни доходи било от откупени, било от неоткупени вещи, защото винаги има хора, които печелят от нещастието на други. Въртял се е още и безименен, сенчест бизнес без фирмени табели и обяснения за любопитните.

В голямата си част тях вече ги няма тук. Преместени са по странични и задни улички, в по-бедни квартали, все по-далеч и по-далеч от Брайтън Бийч, крайбрежната улица и морето. Това не е беда — който се нуждае от услугите им, знае къде да ги намери.

Но „Св. Даниил“ си е тук, издържал проверката на времето. Той е клуб, частен клуб за определена публика. Няма нищо общо с лъскавите събратя от големите булеварди. Помещенията му са в мазето на стара каменна къща. Наоколо е имало подобни сгради, построени по същото време, от същия кафеникав на цвят камък. По-късно всички те били преустроени и днес „Св. Даниил“ се намира между два значително по-красиви жилищни блока. Клубът стои по средата им като беден роднина, натрапил се в семейна снимка, без да се стеснява от неугледния си вид.

Над клубните помещения е разположен истински лабиринт от неголеми апартаменти, някои достатъчни за семейни жилища, други едностайни и подходящи за хора, които държат повече на анонимността, отколкото на жилищната площ. Някога там са живели постоянни наематели, но не и днес. Част от тях са складове за алкохолни напитки, цигари, електроуреди, електроника и най-различна друга контрабандна стока. Останалите се използват почасово от млади (в някои случаи и прекалено млади) проститутки и техните клиенти. Няколко стаи са по-луксозно обзаведени и поддържани; там е монтирана съвременна снимачна и звукозаписна техника за порнографски филми.

Макар наричан „Св. Даниил“, клубът няма официално име. На метална плоча до вратата на английски и на кирилица е написано „Обществен клуб за частни лица“, обаче думата „обществен“ тук едва ли е точна. Вътре има бар, но в него рядко се задържат посетители. Повечето влизащи там пият кафе и убиват времето, докато чакат инструкции за изпълнение на определени поръчки, като например събиране на пари от длъжници и трошене на кости на провинили се по някакъв повод хора.

На екрана на телевизора над бара най-често се въртят пиратски дивидита, записи на стари хокейни мачове, често и порно. Но късно вечер, когато с бизнеса за деня е приключено, могат да се видят и стари ленти от войната в Чечения, където руските части извършват наказателни акции срещу врага, бил той реален или измислен. Покрай стените се редят полусферични по форма пластмасови сепарета с надраскани овехтели маси в средата — истински реликви от стари времена, когато клубът наистина е бил обществен. Тогава тук се събирали имигранти, носталгично жадни да побъбрят с някого за далечната родина, да прочетат пресни вестници, а често и писма, донесени от пристигнали неотдавна сънародници. По стените висят стари съветски плакати от 40-те години на миналия век, купени за по няколко долара от видеомагазинчетата по „Брайтън Бийч Авеню“.

Полицията бе държала клуба под око известно време. Но опитите й да проникне в сградата и да монтира скрити микрофони се оказаха неуспешни. Безрезултатно бе и продължителното подслушване на телефонните разговори оттам. Ченгетата подозираха, че сериозният бизнес се върши с временни джиесеми, използвани максимум за по една седмица, а сетне захвърляни или унищожавани. Отделът за борба с порока организира две акции, хората му наистина проникнаха в сградата през един от прозорците над клуба. Заловиха неколцина клиенти и още толкова уплашени проститутки, които не говореха английски и нямаха документи. Така и не успяха да се доберат до сводниците, а ченгетата си знаеха: курвите са като консумативи — лесно ги заменят.

По време на въпросните акции вратата към мазето бе заключена. А когато полицията най-сетне влезе там, завари скучаеш барман и четирима възрастни руснаци с изпадали зъби. Играеха покер, но вместо пари залагаха кибритени клечки.

Беше хладна вечер в средата на октомври. В клуба бе заето само едно сепаре — на обичайното си място там седеше украинец, известен като Попа. Наричаха го така, защото бе учил три години в православна духовна семинария, преди да намери истинското си призвание в живота. Призванието пък бе свързано с дела, за които обичайно се иска прошка от свещеник. А неофициалното име на клуба свидетелстваше за краткия му флирт с религията. Защото така се нарича най-старият московски манастир — Даниловския, — известен като истинска крепост на православната вяра по време на най-свирепите ексцесии на комунистическата ера в СССР. Мнозина от монасите на „Св. Даниил“ са провъзгласени за мъченици, а мощите на самия светия били тайно прехвърлени в САЩ, за да бъдат спасени от поругаване.

За разлика от мнозината си помощници, Попа говореше английски почти без акцент. Бе един от първите съветски имигранти в САЩ, работил упорито, за да опознае този нов свят. Отлично помнеше времената, когато в Брайтън Бийч в апартаменти под наем живееха само възрастни хора. Повечето къщи там бяха малки, занемарени, често полуразрушени. Доста години бяха минали от времето, когато този район бе същински магнит еднакво за имигранти и нюйоркчани, бягащи от пренаселените квартали на Браунсвил, Ийст Ню Йорк и манхатънския Лоуър Ийст Сайд, за да намерят истински простор и далеч по-чист въздух — морския.

Попа се гордееше с ерудицията и изискаността си. Четеше „Таймс“, а не „Поуст“. Ходеше на театър. Появеше ли се в малкото си царство, порното тутакси изчезваше от екрана на телевизора. Скриваха и некачествените пиратки, а апарата настройваха на Би Би Си Уърлд или Си Ен Ен. Канали като „Фокс Нюз“ не бяха желани. Тази програма облъчва по-скоро вътрешния консуматор, а Попа бе човек, винаги ориентиран към възможно най-широката световна панорама. През деня пиеше чай, вечер — само компот или по-точно неговия сок, за предпочитане от сливи. Беше доволно амбициозен, същински принц, отправил очи към царската корона.

Към възрастните в организацията се отнасяше с почитание. Те бяха предимно хора, лежали в затворите по Сталиново време, други пък основатели на сегашното им престъпно начинание. Но макар и да се прекланяше пред заслужилите си партньори, Попа постоянно търсеше начини да подкопава позициите им. Отдавна наблюдаваше потенциалните съперници сред своето поколение и преценяваше силите им, като подготвяше приближените си за неизбежния сблъсък. Защото предстоеше кръвопролитна война за власт, то бе повече от сигурно. За беля напоследък имаше провали. Все пак фаталните грешки бяха избегнати, при това не бе правилно за случилото се да винят само него. Но други не виждаха нещата по този начин. Твърде възможно бе разривът да настъпи и по-рано от очакваното.

И днес имаше несполуки — още един лош ден в поредица от подобни. На всичкото отгоре сутринта се появи и проблем в тоалетните. Целият клуб смърдеше ужасно, бяха извикали канализационна фирма, ползваща се с доверието на организацията им. При друг случай Попа би си взел шапката и би тръгнал да си върши работата, но сега това не бе желателно. Затова се бе примирил с вонята и търпеше.

Отново прелисти купчината снимки на масата пред него. Бяха на работещи под прикритие полицаи, вероятно някои говореха и руски. Познаваше този тип ченгета — ако не друго, поне бяха корави и решителни. Трябваше да поръча нужните проверки: може ли да се окаже натиск върху семействата им, а по този начин и върху самите тях.

Нямаше много време. Копоите вече душеха по петите му. Години наред правеха неуспешни опити да се доберат до него, за беля напоследък им потръгна. Миналата зима в Мейн убиха две от момчетата му, сетне и двама посредници. Смъртта им разкри на полицията малка, но много доходоносна част от бостънската му операция: порнография и проституция с деца. Беше принуден да спре доставките на материали и хора, а това незабавно се отрази и на нелегалното прехвърляне на жени и деца в САЩ. Оттук неизбежно щяха да пострадат и други клонове на бизнеса: нямаше как да се освежават екипите проститутки — неговите и чуждите, — откъдето печелеше отлично. С една дума, губеше пари, и то болезнено. Хич не му харесваше, ама хич. Още повече, че паралелно страдаха и други, а те виняха него.

Сега и клубът засмърдя на изпражнения зловонно, а времето направо летеше. Вероятно бе въпрос на дни да свържат мъртвите сътрудници с него лично.

Все пак извади и малко късмет. Неотдавна получи информация, че има надежда да се намери решение поне на един от проблемите. Всъщност всичко започна по вина на някакъв си частен детектив от Мейн. Досаден тип, който си няма работа и си вре носа в чуждите дела. Отстраняването му нямаше да го отърве от полицията, напротив, можеше да предизвика още по-силен натиск.

Да, но се налагаше да отправи предупреждение към личните врагове и зложелателите, които ще се изкушат да свидетелстват срещу него. В същото време и той да получи малко персонално удовлетворение. Ами разбира се.

Някой се обади на руски откъм вратата.

— Шефе, ония дойдоха.

Седмица преди това събитие в центъра на „Биг Ърл Клийнинг & Дрейн Сървисиз Инкорпорейтид“ на „Ностранд Авеню“ пристигна човек. Но вместо да влезе през централния вход и покритото със светли килими фоайе, където ухаеше на скъпи аромати, той заобиколи офисите. Избра си сервизна врата, водеща към инсталациите за поддръжка на сградата и обработка на боклука.

Там смърдеше отвратително.

Мъжът се вмъкна в гаража, пресече паркинга и се покачи по стълбище, което го отведе до остъклена стаичка. В нея имаше бюро, няколко различни по цвят и модел шкафове, две коркови табла, на които висяха закачени с кабари фактури, писма и два календара със снимки на различно разсъблечени жени. Зад бюрото седеше висок слаб мъж с бяла риза и жълто–зелена найлонова вратовръзка. Беше кестеняв, в пръстите си нервно подмяташе писалка — сигурен симптом, че е временно лишен от опиата си пушач. Служителят вдигна глава от натрупаните пред него документи и изгледа госта.

Новодошлият бе възнисък, облечен в моряшки тип полушубка, закопчана на врата. Отдолу се виждаха избелели, оръфани джинси и светлочервени маратонки. Беше небръснат от поне два-три дни, но пък с изражение на човек, който нарочно поддържа немарливо небрежен вид.

— Май се опитваш да ги зарежеш, а? — обади се влезлият.

— Какво казахте?

— Викам, че се пробваш да откажеш тютюна. Цигарите.

Човекът зад бюрото изгледа изненадано писалката в дясната си ръка, сякаш там трябваше да има цигара.

— О, хм, да, вярно. Жената ме е юрнала от години, докторите — също. Викам си, че защо да не опитам?

— Купи си никотинови лепенки.

— Тц, пробвах. Не вършат работа.

— Ърл да е тук някъде?

— Ами той почина.

Посетителят се сепна.

— Хайде бе! Че кога?

— Има-няма два месеца. Белодробен рак — рече домакинът и се закашля смутено. — И аз затова си рекох… Аз съм Джери Марли. Ърл ми е брат. Дойдох да помогна… пък сетне той се разболя и оттогава все съм си тук. Приятел ли ви беше?

— Познат по-скоро.

— Ами какво да ви кажа? Сега е на едно по-добро място, дето викат.

Гостът погледна към стъклената стена. В съседното помещение двамина в комбинезони и лицеви маски обработваха тръби и метални детайли с течен химикал. Острата миризма на препарата проникваше и в остъклената стаичка.

— Брей, трудно е човек да повярва… — рече той и набръчка нос.

— Нали? За жалост, истина е. Но кажете, какво мога да направя за вас?

— Вие чистите канали, нали? И отпушвате задръстени тръбопроводи?

— Точно така.

— Значи щом можете да отпушвате, знаете и как се запушват?

Джери Марли се озадачи, помисли за миг. Сетне лицето му постепенно се наля с кръв и недоумението отстъпи пред гнева.

— Я да се разкарате оттук, да не викам ченгетата! — викна той и се изправи. — Нашето е бизнес, по дяволите! Помагаме на клиентите, не се мъчим да ги закопаваме!

— Аз пък знам, че брат ти не беше толкова обидчив. И не подбираше чак пък толкова…

— Хей, я да си затваряте устата за брат ми!

— Чакай, бе, човек, нямам предвид нищо лошо. Такъв си беше, затова го харесвах. Винаги усмихнат, винаги готов да услужи.

— Пет пари не давам! Разкарайте се от офиса!

— Май е по-добре да се представя — каза посетителят. — Казвам се Ейнджъл.

— Изобщо не ме интересува как се каз… — викна Марли, но неочаквано гласът му секна.

И той седна, давайки си сметка, че го интересува и още как.

— Май че Ърл ме е споменавал, а?

Марли кимна утвърдително. Беше пребледнял.

— Споменавал ви е. Вас и още един човек.

— О, да, и той е тук някъде. Той е… — рече Ейнджъл и се запъна, търсейки точната дума. — … хм, да, той е голям чистник. Тук смърди ужасно, без да се обиждаш, а неговите дрехи са много скъпи, маркови, не са като моите. Пък вонята прониква в тях, нали разбираш?

— Разбирам… — заекна Марли и без да иска, запелтечи. — Аз вече не я зззабелязвам… жената ме кара да се сссъбличам в гаража, преди да вввляза у дома. Сетне ме пппраща направвво под душа. И вика, че пак сссъм миришел…

— Жените са такива — поклати глава Ейнджъл. — Чувствителни същества.

Настъпи кратка тишина. Не изглеждаше напрегната, обаче на Джери Марли така му се допуши, че всичките му задръжки рухнаха. Нямаше сила, способна да го спре.

— Така че — обади се Ейнджъл отново, — ставаше дума за…

Марли повдигна ръка в умолителен жест.

— Имате ли нещо против да запаля? — жално запита той.

— Нали се беше отказал?

— И аз така си мислех, ама…

— Е, хубаво тогава — сви рамене Ейнджъл. — Сигурно и работата ти е доста напрегната, а?

— Понякога…

— Е, няма да допринасям повече за това. Само че ми е нужна услуга, а в замяна и аз ще ти направя една.

— Каква? — тревожно наостри уши Марли.

— Повече няма да идвам тук.

Марли помисли за секунда и побърза да каже:

— Дадено!

Ейнджъл поклати глава. Чак тъжно да му стане на човек, винаги приемаха това му предложение светкавично. Марли се досети какво си помисли другият.

— Не съм искал да ви обббидя! — отново заекна той.

— Аха, не — въздъхна Ейнджъл. — Винаги е така.

Този път Марли не разбра какво искаше да каже посетителят.

Чудновата двойка влезе в клуба седмица по-късно и се запъти към сепарето на Попа. Но той имаше богат житейски опит и знаеше, че често нещата не са такива, каквито изглеждат на пръв поглед. Първият бе чернокож в сив костюм, който изглеждаше чисто нов. Официалните му черни обувки светеха до блясък, възелът на изящната черна копринена вратовръзка стоеше перфектно в яката на белоснежната риза. Бе гладко избръснат и ухаеше на скъп одеколон. Букетът му се хареса на Попа, още повече предвид несекващата воня на изпражнения.

Вторият бе доста по-дребен, смугъл, можеше да мине и за латиноамериканец. Усмихваше се любезно, а дрехите на гърба му със сигурност бяха виждали и по-добри дни. Джинсите му бяха неизвестна марка; носеше мърляви, може би миналогодишни маратонки и сако с големи подплънки на раменете. То изглеждаше марково, но бе правено за човек поне двайсетина години по-млад и два ръста по-едър.

— Чисти са — кратко докладва Василий, след като професионално обискира новодошлите.

Те изтърпяха изпитанието кротко и без видимо раздразнение.

Василий бе измамно слаб, с приятно деликатни черти на лицето. Движеше се грациозно, гъвкаво и бе един от най-доверените изпълнители на Попа. И той беше украинец, доста интелигентен и амбициозен, макар и не толкова, че да застрашава работодателя си.

Попа учтиво покани гостите да седнат в сепарето. Двамата се настаниха.

— Нещо за пийване? — попита домакинът.

— За мен нищо — отвърна чернокожият.

— Аз бих искал нещо безалкохолно — рече другият. — Може и кола. Само чашата да е чиста.

Усмивката не напусна лицето му и за миг. Обърна се към бармана през рамо и му намигна. Едрият мъжага зад бара се намуси.

— Е, какво мога да направя за вас? — запита Попа.

— Въпросът по-скоро е какво ние можем да направим за вас — поправи го дребният.

Попа се усмихна и сви рамене.

— Да не чистите помещения? — пошегува се той. — Или може би сте амбулантни търговци?

Хората му наоколо тутакси захихикаха. Бяха трима от онези, които на жаргона на занаята наричат „бойци“, плюс барманът. Двама седяха на бара с обичайната чаша кафе. Третият — Василий — стоеше зад гостите малко вдясно. Попа го погледна и си помисли, че изглежда неспокоен. Но пък това бе нещо постоянно при него. Василий беше песимист или по-скоро реалист — шефът му все не можеше да реши кое по-точно. Вероятно бъдещето щеше да покаже. В крайна сметка всичко трябва да се гледа в перспектива.

Усмивката на дребния леко помръкна.

— Тук сме заради поръчката.

— Каква поръчка? Аха, сигурно сте разносвачи?

Хората му отново се изкискаха.

— За детектива Паркър говоря. Чарли Паркър. Разбрахме, че е пусната поръчка за отстраняването му. Бихме предпочели да я отмените.

Смехът тутакси секна. Попа бе предварително информиран, че тези типове идват във връзка с детектива. Затова казаното не беше съвсем неочаквано. Обичайно Василий се занимаваше с такива посетители, но в дадения случай ситуацията бе по-особена, а и самите хора — по-специални. На Попа бяха докладвали за репутацията им и за това, че в съответните среди са твърде уважавани. Но сега бяха на негова територия, а се държаха нагло. Това го подразни, той беше за принципа: тачиш онези, които те тачат. А тези двамата дори не се застъпваха за живота на онзи тип, напротив — внушаваха му как да върти собствения си бизнес.

Барманът постави чаша пред дребния тип. Той отпи глътка и се намръщи.

— Топла е.

— Сложи лед — нареди Попа.

Барманът кимна. Един от седналите на бара се пресегна, напълни чаша с кубчета лед от голямата кофичка и му я подаде. Барманът бръкна с пръсти, извади две кубчета и ги пусна в колата. Течността се разплиска и намокри джинсите на дребния.

— Хей — обади се последният. — Това е невъзпитано, човече. Да не казвам, че е шибано нехигиенично, та дори и в място, дето смърди така ужасно.

— Знаем кои сте — пресече го Попа.

— Моля?

— Казах, че знаем кои сте вие. Ти си Ейнджъл — посочи го с пръст Попа.

Сетне пръстът му се завъртя наляво.

— А ти си Луис. Славата ви се носи, граници няма, както се пее в една песен.

— Трябва да се чувстваме поласкани, така ли?

— Ами така мисля.

Ейнджъл се усмихна, изглеждаше доволен. Сега Луис се обади за пръв път.

— Налага се поръчката да отпадне.

— Че защо? — повдигна вежди Попа.

— Детективът е забранена зона. Табу.

— Брей, и по чие нареждане?

— Мое. Наше. На трети хора.

— Кои са тези „трети“ хора?

— Ще повярваш ли, ако кажа, че не зная; освен това не ти и трябва да научаваш.

— Възможно е — рече Попа. — Само че онзи ми създаде доста неприятности. Нужно е да се даде урок. За назидание.

— И ние бяхме на същото място заедно с него. И на нас ли ще пуснеш поръчка?

Попа завъртя пръст двусмислено.

— Хайде, хайде сега. Не на мен тия. В случая вие сте забранената зона. Нали сме професионалисти? Знаем как стоят нещата.

— Така ли? Не мисля, че сме от същия бранш.

— Е, хайде де, няма нужда да се правиш на велик.

— Бедата е, че ти се правиш на такъв.

Може би Попа усети жилото на последната реплика, но си направи оглушки. Изненадваше го решимостта на гостите му да нагнетят напрежение, въпреки че дори не бяха и въоръжени. Но да, поведението им бе арогантно, че и провокиращо.

— Значи няма какво повече да говорим за детектива.

— Как да го разбираме това?

— Разбирайте го както си пожелаете. Аз работата сам си я върша. Сам си кося моравата, сам си лъскам обувките. Няма нужда да търся помощ за онова, за което мога да се погрижа и сам.

— Това ни противопоставя.

— Само в случай, че лично го поискате и настоявате — завъртя глава Попа и се наведе напред. — Искате ли го, а?

— Искаме само едно: лично спокойствие.

— Е, че то ще ви доскучае — изсмя се Попа. — Мен лично би ме хванала ужасна скука.

Пръстите му заиграха върху снимките на масата, побутнаха ги леко към чернокожия.

— Приятели, а? — подхвърли Луис.

— Ченгета.

— Посегнете ли на детектива, сами ще си създадете още повече неприятности. И с тези тук — на снимките, а и с нас. Полицията гони до дупка. Няма нужда да й давате нови поводи да души подире ви.

— Значи да оставя детектива на мира, а? Това ли искате от мен? — завъртя глава Попа. — Пък и сте се загрижили за моя милост, за бизнеса ми, чак и за ченгетата.

— Точно така — рече Луис. — Защото сме добри, съвестни граждани.

— Да речем тогава… какво ще спечеля аз?

— Ние двамата ще се разкараме.

— Само това ли?

— Само това.

Попа отпусна рамене, въздъхна театрално.

— Добре тогава. Дадено. За вас ще го направя. Нека си живее.

Луис дори не помръдна от стола. Ейнджъл се раздвижи, изглеждаше напрегнат.

— Просто така, а? — обади се Луис.

— Просто така. Не желая конфронтация с хора от… хм, вашия калибър. А може би някой ден и вие ще ми направите подобна услуга?

— Едва ли, но пък надеждата умира последна.

— Сега ще приемете ли глътка алкохол?

— Не.

— Добре, значи приключихме с разговора — кимна Попа и скръсти ръце на гърди, като леко повдигна лявото си кутре.

Това бе сигнал за бойците. Василий посегна към пистолета, затъкнат в колана на кръста отзад, другите двама направиха същото.

— Казах ти, че точно така ще стане — оплака се Ейнджъл. — Привидно ще се съгласи, а сетне…

Луис му хвърли презрителен поглед. Взе чашата му, понечи да отпие, но се отказа.

— Браво на теб — рече той хладно. — Голям пророк си, няма какво…

В същия миг нещата се промениха светкавично. За частица от секундата ръката на Луис се стрелна под масата. Когато се изправи и извъртя назад, в дясната ръка държеше пистолет, а с лявата заби чашата в лицето на Василий. Последният бе извадил оръжието си, но закъсня, получи два куршума в гърдите и залитна. Луис го сграбчи с лявата и използва като щит, откривайки огън срещу двамата на бара. Единият успя да стреля, но пропусна, куршумът му отиде някъде високо. Секунди по-късно в помещението останаха живи четирима: Попа, барманът и двамата посетители.

Попа не беше и помръднал, лицето му бе сгърчено в напрегнато размишление. Пистолетът в ръката на Ейнджъл сочеше в него. Бе вторият от чифта, прикрепен с лепенки към долната част на масата в дежурното сепаре на Попа. Това бе свършил човек, дошъл с екипа на фирмата, която трябваше да отпуши умишлено затлачената канализация. Ейнджъл дори не бе стрелял, стопроцентово вярваше в партньора.

— И всичко това заради някакъв си детектив, а? — обади се Попа.

— Приятел ни е — отвърна Ейнджъл. — Но има и друго.

— Какво е то? — запита руснакът със спокоен глас. — Каквото и да е, кажете. Винаги можем да се споразумеем. Доказахте се. Няма да има поръчка.

— И очакваш да ти повярваме ли? Не си от онези, които прощават.

— Но пък искам да оцелея.

Ейнджъл се усмихна.

— Не е лошо да си амбициозен — рече след малко. — Само че амбицията ти е лишена от сериозно покритие.

— След всичко, което се случи тук, окажете ли ми милост, към вас ще се отнесат по същия начин.

— Ами — поклати глава Ейнджъл. — Аз нали видях децата, които даваш под наем на клиенти. С очите си видях и зная. Не мисля, че ти се полага милост.

— Такъв е бизнесът — глухо рече Попа. — Нищо лично няма там.

— Хайде бе — възрази Ейнджъл. — Думи, думи, думи.

Помести ръка, дулото на пистолета му опря в шкембето на Попа, сетне тръгна нагоре към сърцето, погали гърлото и спря срещу лицето му.

— Ей това сега не е бизнес. Това е лично — каза той и застреля Попа в главата.

Луис пристъпи към бармана, който лежеше на пода, широко прострял ръце встрани.

— Ставай!

Мъжът понечи да се изправи, тогава той натисна спусъка. Онзи рухна, прегъна се на две и замря неподвижен върху мръсния килим.

— Защо? — запита Ейнджъл.

— Не са ни нужни свидетели.

Огледаха се и се затичаха към вратата. Луис я открехна, огледа улицата отвън и кимна с глава. Двамата се втурнаха към паркирания недалеч олдсмобил.

— Мислиш ли, че е знаел за децата? — запита Ейнджъл, докато сядаше в колата, а приятелят му се настаняваше зад волана.

— И още как! — отвърна чернокожият, като направи маневра и потегли.

— Значи си го е заслужил.

От сградата над клуба изскочиха двама с пистолети в ръце. Но бяха закъснели, междувременно олдсмобилът ускори, зави на ъгъла с пронизително свирене на гумите и изчезна.

— Сега какво? — запита след малко Ейнджъл.

— Нищо, какво какво? Онзи се беше самоиздънил. Дните му бяха преброени. Само ускорихме неизбежното.

— Убеден ли си?

— И още как. Направихме услуга на някои от същата организация. Решихме им проблема, сега те да му мислят.

— Докато отново започнат бизнеса с децата, нали?

— С този въпрос ще се занимаем по-нататък.

— Обещаваш ли?

— Дадено — отвърна Луис. — Каквото можем, ще направим.

Няколко пресечки по-нататък зарязаха олдсмобила и продължиха пеша към мястото, където бяха оставили своя лексъс. Качиха се и потеглиха. Ейнджъл пусна сателитното радио. Бяха се споразумели за музиката и станцията. През ден единият се кефи, другият няма право да се оплаква. Тази вечер бе ред на Ейнджъл, той обичаше хардкор пънк. Слушаха състави от първата вълна.

Така пътуването до дома в Манхатън мина в почти дружеско безмълвие.

Някъде на юг вече се формираше втора брънка от веригата убийства.

В бара седяха шепа хора и влизайки, хищникът веднага забеляза плячката: тъжен, възпълен дребен мъж с увиснали рамене. Беше плешив и потен, носеше кафяви панталони, негладени поне от седмица, и високи обувки в същия цвят. Имаха вид на качествена стока и сигурно бяха стрували добри пари навремето, но сега изглеждаха силно овехтели. Обаче собственикът едва ли имаше възможност да ги подмени. Пред него стоеше чаша бърбън, златистата течност бе вече почти на дъното под топящите се кубчета лед. Мъжът я изгледа със съжаление и шумно изсмука остатъка. Доближи се барманът, запита дали да налее ново питие. Пълният бръкна в джоба си, извади тънък портфейл, провери съдържанието и кимна. Барманът великодушно наля догоре. Щедростта бе разбираема — марката беше от най-евтините.

Хищникът огледа обекта продължително. Очите му вещо опипаха пълните, къси пръсти; впитият в плътта венчален пръстен; тлъстото тяло; увисналото над евтиния колан шкембе; тъмните потни петна на мишниците на ризата; влажното лице, чело и теме. Познаваше този тип хора.

Измъчва ги бремето на затлъстялата, подобна на желатинова маса плът, тя натоварва сърцето, принуждава го да работи прекомерно. Потят се и лете, когато тялото е облечено само в тениска и шорти, и зиме — под няколкото ката плътни дрехи. Каква ли е съпругата му? Дебела и отблъскваща като него? Или пази диети, та докато той пътува по работа, да примами в леглото си някой по-угледен мъж, било и за една–единствена нощ? А той дали си дава сметка за това, докато се мести от град в град, търсейки нещо доходоносно? Неудачник, който влачи жалкото си съществувание и едва изкарва насъщния. Несретник, който черпи хора с последните си пари и плаща чужди сметки в ресторанти с надежда да получи работа, макар и краткотрайна. Целият му живот преминава в напрегната борба с живота, винаги в бяг срещу времето, с вечната надежда Съдбата най-сетне да се усмихне. Но това никога не става, няма и да стане. Е, вече идва край на проблемите му. Аз съм твоят спасител.

Хищникът поръча бира, но почти не я докосна. Не обичаше алкохола, избягваше ефектите, които той има върху човешките рефлекси. Работи ли, трябва изцяло да владее всички свои сетива и физически атрибути. Противопоказано е всякакво отклонение, дори и частичното.

В същия миг зърна отражението си в огледалото на стената отсреща. Оттам го гледаше висок мъж със сивееща коса и жилаво тяло под коженото яке и черните панталони. Лицето му бе бледо, с нездрав тен. Иначе обичаше слънцето, но избраното от него призвание изискваше друг режим и подобен лукс невинаги бе възможен.

Защото убийствата се извършват най-често на места, където слънце не грее. А нали трябва да си плаща и сметките.

За беля напоследък доходите му се бяха съкратили. Не че това го тревожеше особено. Пък и невинаги е било така. Навремето се радваше на завидна репутация. Беше един от Жътварите, а това прозвище носеше огромна тежест. И сега бе търсен, но не толкова и името му вече не бе така авторитетно. Мнозина знаеха за залитанията му и макар че се бе научил да ги впряга в полза на работата, понякога те се оказваха по-силни от него. Даваше си сметка, че през последната година това се бе случило поне веднъж. Възложителите очакваха отстраняването на въпросния обект да е опростено и бързо, а не удължено във времето и болезнено. Неговото изпълнение обаче ги озадачи и раздразни. След случая работата намаля по обем, а без работа апетитите му оставаха незадоволени. Налагаше се да търси друг отдушник.

Следеше този обект втори ден. Възприемаше работата като упражнение, а тя му носеше и удоволствие. Жертвите наричаше в себе си „плячка“. Никога не ги възприемаше като „мишена“, мразеше категорията „потенциална“. Веднъж надушеше ли някого, можеше вече да го смятат за мъртъв. Би могъл да подбере и по-интересна плячка, по-предизвикателна, да речем. В този дебелак имаше нещо, което го отблъскваше, сякаш излъчваше особена миризма — на мъка, на житейски провал. Светът едва ли ще загуби нещо от неговото отсъствие. В същото време той привличаше хищника, както най-тромавото животно в стадото привлича гепарда.

И ето: хищник и плячка са в сходна ситуация, споделят едно и също пространство, слушат една и съща музика. Това продължи почти час. Сетне пълният се запъти към тоалетната. Наближаваше краят на танца, започнат преди 48 часа, а той дори не подозираше, че е участник в него. Хищникът се изправи и го последва, като спазваше дистанция от десетина крачки. Изчака вратата да се затвори плътно, сетне влезе. Обектът беше сам в помещението, стоеше пред писоара, лицето му бе смръщено от болка и напрежение.

Май неприятности с бъбреците. Сигурно камъни. Още по-добре, идва им краят.

Вратите на двете кабинки бяха отворени. Хищникът се запъти към втората, оглеждайки пространството. И тук нямаше никой. Усети ножа в дланта, чу металическото изщракване — острието излетя от дръжката.

Сетне съвсем неочаквано звукът се повтори. За части от секундата си даде сметка, че първото изщракване не е от неговия нож, а вероятно от друг… чужд! Настръхна. Познатите до болка движения се ускориха, гърлото му пресъхна, отчетливо чу зашумялата в слепоочията кръв. В същия миг дебелакът внезапно се раздвижи, сякаш напълно преобразен. Ръката му описа светкавично движение, в пространството се мярна нещо сребристо. Нож за хвърляне. Хищникът усети натиск в гръдния кош, последва го остра болка: тя плъзна по цялото му тяло и го парализира. Когато се опита да направи стъпка встрани, краката вече не го слушаха и той се свлече на хладните, влажни плочки, а ножът се изплъзна от дясната му ръка. Лявата безсилно стисна дръжката на забитото в сърцето му острие. От раната бликаше кръв, тя бързо полази по пода. Видя как кафявите обувки на другия се преместиха встрани, който отстъпи, за да не се изцапа.

Хищникът направи върховно усилие, надигна глава и се вгледа в нападателя. Дебелакът изглеждаше съвсем различен. Под привидните тлъстини играеха мускули, отпуснатите рамене бяха изправени, потта по лицето вече беше изсъхнала. Във въздуха наоколо витаеше смъртта, целенасочена, безпощадна.

Умиращият забеляза белезите по врата на изплъзналата се плячка. Бяха от изгаряне. И докато губеше съзнание, в него се завъртяха спомени, отдавнашни образи, наместваха се асоциации.

— Трябваше да внимаваш повече, Уилям — обади се дебелият. — Бизнес и удоволствия не вървят заедно.

Устата на падналия се отвори, езикът му се раздвижи, чу се само гъргорещ звук. Опитваше се да заговори, но думи не се получаваха. Правият обаче се досещаше.

— Напрягаш се да си спомниш кой съм, нали? Вярно, познаваме се от миналото. Променили са ме годините — възрастта, делата на разни хора, хирургическият скалпел. Аз съм Блис.

Очите на хищника се завъртяха отчаяно, беше го познал. Пръстите безпомощно зашариха по пода в опит да хванат падналото оръжие. Блис изчака малко, наведе се и рязко раздвижи острието в раната, чак тогава го изтегли. Извади шишенце, поднесе го към бликащата кръв. Когато то се напълни, завъртя капачката и излезе от тоалетната, превръщайки се отново в отпуснатия тлъст неудачник. Никой не обърна внимание, когато напускаше бара. По-късно намериха трупа на хищника, но Блис си бе заминал отдавна.

Следващото убийство бе извършено на обезлесен терен на около двайсетина мили южно от река Сейнт Лорънс в северните части на масива Адирондак[2]. Това е територия, белязана и формирана от суши и огън, рудо- и дърводобив, земеделие и железници. Навремето желязната руда носеше повече доходи от дървения материал, но пък жп линиите кръстосаха територията нашир и надлъж, навлязоха в горите, за да оставят своя белег и там. Искрите от комините им често предизвикваха пожари, те се разпространяваха мълниеносно, в гасенето им трябваше да участват хиляди хора.

Една от тези линии, отдавна извън употреба, все още се извива през гъста гора, където растат различни дървета — ела, клен, бук и бреза, а в центъра й има просторна поляна. Всъщност това е и въпросното място, оголено по време на големия горски пожар през 1950 година. Оцеляла е само една-единствена ела.

Сега под широката й корона пред надгробен камък клечеше мъж и се взираше в издълбаното в него име. Наоколо стояха безмълвни фигури. Една от тях освети надписа с електрическо фенерче, за да може клекналият да го види добре. Сетне започнаха да го бият. В края на поляната имаше къща, а един от високите й прозорци светеше. Зад стъклото изпъкваше самотен силует — човекът в къщата следеше с поглед как методично пребиват доведения.

Бяха го заловили във вила недалеч от Лейк Пласид. Беше там с момиче. Помоли ги да не го закачат. Онези завързаха девойката, напъхаха парцал в устата й и я заключиха в банята, а него отведоха. Все пак проявиха някаква милост.

Вече не виждаше добре. Едното му око бе подпухнало, затворено, мораво на цвят. Едва ли някога щеше да вижда с него — не и на този свят. Устните му бяха подути, разкървавени, повечето от зъбите избити. Имаше и счупени ребра. Всъщност побоят бе методичен, но не садистичен. Биеха го на почивки и очакваха да получат информация. Най-сетне го пречупиха и той им я даде. Тогава спряха и го оставиха да клечи на меката, влажна земя. Коленете му бавно потъваха в нея, сякаш предсказваха предстоящо погребение.

Откъм къщата се зададе пикап. Движеше се по добре оформен стар коловоз, който водеше към гроба. Наближи и спря. Задните врати се отвориха, чу се приглушен съсък на хидравличен механизъм. Оказа се малка рампа, а по нея свалиха човек в инвалидна количка. Беше възрастен, прегърбен, обвит в одеяла като пашкул. Приличаше на сбръчкано бебе с червена вълнена шапчица на главата — да го пази от вечерния хлад. Очите — белезникаво кафяви — се виждаха добре, макар че носеше кислородна маска, захранвана от бутилка, окачена на облегалото на количката. Буташе я мъж на около четирийсет години. Спряха на по-малко от метър пред коленичещия.

Старецът смъкна маската с треперещи пръсти.

— Знаеш ли кой съм аз?

Пребитият кимна, но другият посочи с пръст камъка и продължи да говори, сякаш не приемаше това за отговор.

— Онзи, който лежи там, долу, е моят син, първородният. Ти си поръчал да го убият. Защо?

— Какво значение има това сега? — промълви коленичещият, като се опитваше да изговаря думите ясно.

— За мен има.

— Върви по дяволите — изфъфли другият и от усилието от устата му потече кръв. — Вече казах всичко, което зная.

Старецът поднесе маската към устата за миг, мъчително пое дъх и зареди гневни думи:

— Много време изгубих да те издирвам. Добре се беше скрил — и ти, и другите. Страхливци сте вие всичките, и мръсници, до един. Мислехте, че ще се скапя от скръб и ще ви оставя на мира, а? Но аз няма да забравя, няма да се спра пред нищо. Кълна се! И тяхната кръв ще бъде пролята тук — на неговия гроб!

Коленичилият се изплю в камъка и с мъка изфъфли:

— Хайде, приключвай. Пет пари не давам за теб и сина ти.

Старецът повдигна костелива, изтъняла ръка. По лицето на смъртника премина сянка, в гърба му стреляха два пъти. Рухна напред върху гроба, кръвта му потече направо в земята. Старецът удовлетворено закима с глава.

— Започна се — рече тихо на себе си.

[1] Древноиндийска епическа поема на санскритски. — Бел.прев. ↑

[2] В Апалачите. — Бел.прев. ↑

2

Уили Бру празнуваше кръгла годишнина в бара „При Нейт“. В момента беше в тоалетната, оглеждаше се в старото огледало над очуканата мивка и си казваше, че не изглежда чак толкова дърт. При подходящо осветление я му познаят шейсетте лазарника, я не. Спокойно може да мине за пич на петдесет и пет години. Е, хайде да е петдесет и шест. За беля все ще трябва да търси подходящо осветление. Защото в кенефа на кръчмата светеше много ярко, като на разпит.

А беше плешив. Повечето си коса загуби още някъде около трийсетте. Сетне експериментираше тарикатски с маскиране на лисите петна: пускаше оцелялата коса дълга, разресваше я над тях, носеше бейзболни шапки, дори перуки. Купи си и една от най-скъпите — правена от специални влакна, перфектна имитация на косми. Нещо в нея обаче не беше наред — дали цветът, дали друго, кой знае какво, — но му се смееха дори и децата. Хилеха се и възрастните, най-вече на червеникавите нюанси, които изпъкваха под осветителните тела в сервиза. Пък си имаше достатъчно грижи и без гаврите на мало и голямо, а те на всичкото отгоре започнаха да му измислят и прякори. Затова захвърли перуката и се примири с голото теме.

Обаче в тукашното огледало се виждаше и увисналата кожа, и дълбоките бръчки около устата и очите. Хм… Развесели ли се, може да минат и за надиплени от усмивката, а? Но Уили Бру не беше от веселяците, усмихваше се рядко и си го знаеше. Пък и в днешно време има ли някакъв повод човек да се засмее?

По носа му аленееха пукнати капиляри — спомен от бурни младежки години, няколко зъба вече здраво се клатеха. Ето я и двойната гуша, появи се някак си неусетно.

Май наистина си изглеждаше на шейсет.

Във всеки случай поне зрението му си беше на място. За беля то помагаше по-лесно да констатира процесите на остаряването. Понякога се питаше как ли виждат себе си хората с влошено зрение? То е като специалните филтри в киното и фотографията, с чиято помощ снимат застаряващите звезди. Човек и трето око да извади на челото си, не вижда ли читаво, пак може да си внуши, че изглежда като Кари Грант.

Отстъпи крачка назад и огледа шкембето си. Обхвана го с две ръце и го повдигна, но в същия миг си каза, че така правят бременните жени. Сконфузен от мисълта, побърза да го пусне и изтри потни длани в панталоните, като че е извършил нещо мръсно. А коремът му беше голям още от млади години, сякаш консумираше само пици и бира. Не беше така, но пък водеше застоял живот. Арно, помощникът му в сервиза, имаше любима приказка — наричаше го „класическо обездвижване“. Но Уили не можеше да си представи, че ще хукне да тича за отслабване в еластичен спандекс екип, както правят разни ненормалници.

Изведнъж се сепна: какво му става, на връх рождения си ден виси в кенефа и разсъждава за дивотии! Май пиенето му е дошло в повечко.

По повод празника бе свалил гащеризона и облякъл официални дрехи. Но веднага се почувства некомфортно. Беше човек, роден да носи работен комбинезон. Широк в талията, да не го стиска; с множество джобове за куп полезни неща, пък и ръцете си да държи на топло. А най-важното бе, че с него не изглеждаше като лоена топка. Но щом свали гащеризона и облече празничните дрехи, те се впиха в тялото му като пиявици. Майната им, пък и всичко изпъкна, и шкембето, и задните части.

Сега носеше черни панталони и бяла риза, пожълтяла от старост. Сивото сако бе класическо по кройка, обаче и то — горкото — бе пределно овехтяло. Единственото ново по него бе елегантната вратовръзка — подарък от Арно. Поднесе му я с думите: „Честит празник, шефе! Няма ли да се пенсионираш, че да ми оставиш гаража?“ А беше скъпа — черна, копринена, с бродирани златисти фигурки. Не като ментетата в Китайския квартал и Малката Италия с надпис „Гучи“ или „Армани“ за леваците, дето всеки ги лъже. Хем скъпа, хем стилна. Дали я беше купил Арно, или някой му е дал акъл? Сигурно второто. Защото Уили знаеше какво държи помощникът му в гардероба — един костюм с една-единствена връзка, при това найлонова и зацапана с грес.

Отново се погледна в огледалото. Кое в крайна сметка е най-важното? Че не се чувства на 60 години. Че не се изживява като дъртак. А животът му бе низ от изпитания — служба във Виетнам, болезнен развод, здравословни сърдечни проблеми. Но външно най-вече го бе състарила болестта. А вътрешно се чувстваше както винаги — все едно е на двайсет-трийсет години, когато бе свеж като кукуряк. Две години изкара в морската пехота, върна се при любимото момиче у дома, а то за щастие го чакаше. Ожениха се и заживяха добре. Съпругата не се оказа от най-верните, но истината той научи по-късно. От тъста взе пари назаем, нае помещения недалеч от парка „Кисена“ в Куинс, захвана се да ремонтира коли. Сръчен беше, а монтьорската професия бе усвоил и усъвършенствал в армията. Потръгна му със сервиза, работа имаше винаги, дори предостатъчно. Наложи се след две години да вземе помощник — дребен скандинавски младеж с щръкнала коса, но пък жилав, силен и голям женкар. Трийсет години по-късно Арно все още беше при него, само дето вече не гонеше жените със същия ищах.

За късмет службата във Виетнам не му остави травми — нито физически, нито психически. В морската пехота попадна през март 1965 година. Прикрепиха го към Трета дивизия, специализирана за организиране на анклави около приоритетни обекти на ВВС. Там научи множество полезни неща. Съдбата го отведе чак в Чу Лай, на 60 мили южно от Дананг, където строителните войски на ВМС създадоха същинско чудо на техниката — укрепена с алуминиеви елементи километрова самолетна писта насред кактусите и подвижните пясъци. Това бе истински строителен подвиг, при това извършен в условия на постоянно напрежение.

В армията постъпи още ненавършил 19-годишна възраст, без да чака да го търсят наборните власти. Баща му, имигрирал в САЩ през 20-те години и воювал в американската армия през Втората световна война, винаги казваше, че семейството е длъжник на новата родина. А Уили не подлагаше бащините думи на съмнение. Когато се прибра в Куинс след Виетнам, по улиците хора на годините на баща му налитаха да бият дългокосите младежи, които протестираха и изгаряха повиквателните си за армейска служба. Уили не се месеше в тези уроци по патриотизъм: нито ги осъждаше, нито ги поддържаше. Бе дал своя принос, в същото време можеше да разбере защо други не искат да служат във въоръжените сили. Всеки си знае най-добре, нали така? В крайна сметка кръшкането ще тежи на тяхната съвест, а не на неговата. Някои от старите му приятели също воюваха и се прибраха у дома инвалиди. Един загуби дясна ръка от скрита в хляб граната. Друг остави в далечни земи крака си — беше стъпил върху мечи капан. Челюстите на това устройство захапят ли плячката, се отключват извънредно трудно, а местните ги прикрепяха с дебели вериги към зарити в земята железобетонни блокове. Иди, че ги отваряй. Единственият начин е да изкопаеш блока под вражески обстрел, да натовариш ранения и бетона на военен транспорт и да ги откараш в лагера. А там най-често пострадалия го очакваше ампутация.

Двамата му приятели вече ги нямаше. Умряха млади. Но Уили бе жив и отиде на погребенията им, за да ги изпрати във вечността.

А времето летеше. Така изминаха тези шейсет години: 34 от тях в един и същи бизнес, повечето дори и в същото помещение. Само веднъж възникна критична ситуация, заплашила сигурността на следвоенната му дейност. Това стана, когато бившата му съпруга поиска половината от придобитото през годините на съвместния брак. Беше изправен пред опасността да продаде сервиза, защото макар че имаше постоянна и добре платена работа, нямаше готови пари в банката. В онези години Куинс бе много по-различен от днес.

Сред жителите му нямаше баровци, нито пък хора като днешните, които карат свръхскъпи автомобили и нямат понятие от поддръжката им. Тукашните гонеха колите си до дупка, докато им изпаднат джантите. А сетне идваха при Уили с надежда той да ги побегне, колкото да изкарат още някой друг месец. В онова време по улиците се стреляше наистина, убиваха полицаи, бушуваше гангстерска война. За да въртиш бизнес, трябваше да плащаш рекет. Може и да не плащаш, тогава обаче ще работиш за бандите безплатно. Ще ти докарат някоя надупчена от куршумите голяма лимузина, вътре цялата в кървища, да я кърпиш и пребоядисваш. При това се налага да мълчиш като риба и да я криеш добре, защото ченгетата я търсят под дърво и камък.

Елмхърст и Джаксън Хайтс се превърнаха в Малка Колумбия, а Куинс — в главен входен пункт на кокаиновия трафик в САЩ. Парите се перяха предимно в бюрата за осребряване на чекове и пътническите агенции. В махалата на Уили всеки ден умираха колумбийци. Той дори познаваше неколцина, и трафиканти, и други. Отлично помнеше човек на име Педро Мендес, който агитираше да изберат Сесар Трухильо за президент, защото обещавал война срещу дрогата. И как да го забрави? Оправи колата му един четвъртък, а в събота някой му пусна три куршума в главата.

О, да, друг район беше Куинс тогава, много по-различен от днес. Несъизмерим с Бронкс или Бруклин, разстлан на големи разстояния, а не струпан на височина. Никой не пишеше хвалебствени слова и книги за него. Нямаше свои хора да го митологизират като родения в Бруклин новелист и журналист Пийт Хамил. Не го и познаваха. Станеше ли дума за някакво събитие там, винаги казваха: „Случи се някъде на майната си — на едно място, как ли му беше името? О, да — Куинс.“ А на площ беше същински океан — огромен и непознаваем, изпуснеш ли нещо в него, забрави! — изгубено е завинаги.

Въпреки това Уили обичаше живота там, скъп му беше всеки ден, всеки час. Тогава пък благоверната понечи да му отнеме именно този живот. Намери малко пари назаем, Арно добави всичките си спестявания, но пак не стигаха. На всичкото отгоре собственикът обяви, че ще продава сградата, в която беше сервизът. Уили се видя в пълна безизходица, още повече че имаше 24–часов срок да вземе решение. Как да отпише всичко, което бе постигнал досега, дългогодишните си усилия? И когато вече беше готов да прати всичко по дяволите, на прага на малкия му гаражен офис застана висок чернокож в елегантен костюм под скъпа връхна дреха, за да му предложи изход.

Уили му махна с ръка да влезе. Високият мъж пристъпи в малкото помещение и затвори вратата след себе си. Монтьорът изведнъж изпита странно усещане — за надвиснала опасност. В армията беше механик, но се е налагало и да стреля. Не че е убивал хора, не беше се и опитвал. Повече му прилягаше да ремонтира машини, да сглобява и настройва двигатели, да създава нещо, а не да разрушава или унищожава. А новодошлият имаше точно такова излъчване — сякаш бе роден да убива.

Уили познаваше много хора, които са убивали. Разбира се, и те бяха различни: някои го правят само при крайна нужда. Други са психари, удоволствие е да пребият или застрелят човек. И най-сетне има още една категория — родените за това. Тези, за които убийството е призвание. Този тип е извънредно рядък — представителите му се броят на пръсти. На тях убийството им идва отръки, правят го естествено и сръчно, хладнокръвно, без угризения на съвестта. В тях сякаш пламти хладен огън, контролиран и недосегаем. Отвън не личи, но това е стихия с потенциала на истинско торнадо. Уили винаги избягваше близостта с такива хора. Обаче сега, волю-неволю, пред него беше един от тях.

Отвън бе тъмно, Арно си беше тръгнал. Не че го бе изоставил в труден момент, напротив, даваше си ясна сметка, че може би този ден е последният им тук. Уили обаче го отпрати — искаше да остане сам. Усещаше съпричастието и състраданието му, но сервизът беше негово творение, рожба на собствените му ръце, воля и амбиции. За последно ще преспи тук, заобиколен от предмети и миризми, които обича най-много на този свят. Сетне ще му мисли. Може би ще се наложи да работи на чуждо. Винаги има надежда да успее да спести пари, че отново да започне свой бизнес. В банката проявиха разбиране, но в крайна сметка не помогнаха с нищо. Такава е съдбата на човек, попаднал в капана на болезнен и разорителен развод, с носещ пари, но не и достатъчно доходоносен бизнес.

В този самотен миг на подобни размишления се бе появил непознатият. И към другото бреме на Уили се присъедини още едно: на силно притеснение и неясни предчувствия. Защото си спомняше ясно, че заключи външната врата след Арно. А може би беше забравил? Но не, по-скоро заключената врата едва ли бе проблем за късния посетител.

— Съжалявам, затворено е — рече Уили безпомощно.

— Виждам — отвърна другият и протегна ръка. — Казвам се Луис.

Уили не бе човек, който би проявил ненужна грубост. Затова я пое и стисна.

— Вижте, приятно ми е да се запознаем, обаче това не променя нещата — рече той. — Късно е. Бих ви поканил да наминете утре, обаче не съм сигурен дали изобщо ще бъда тук.

— Да — кимна Луис. — Чух, че имате неприятности. Аз обаче мога да помогна.

Уили настръхна. Представи си какво ще последва. Предостатъчно бе слушал за лихварите обирджии. Ще ти пуснат пари срещу огромна лихва, все едно да си пъхнеш главата в разтворената паст на акула. И без това жена му ще отмъкне половината от това, което има, а този тип иска да му отнеме и останалото.

— Не зная какво са ви казали — уклончиво измънка Уили. — Мога и сам да се оправя с проблемите. Моля да ме извините, но имам сметки да дописвам и…

Понечи да му обърне гръб, но се досети, че това ще бъде още по-лошо. На такъв гръб не се обръща — може да получиш нож в него. Не че беше страхливец. Но в чернокожия имаше и нещо друго, много по-особено. Едва ли беше лихвар, не приличаше на типичен мошеник. Тук личеше истинско достойнство и още нещо, неуловимо. Не, не бива да го отпъжда. По-добре да се измъкне с любезни, учтиви приказки. Ще се понапъне, ще се справи.

— Вие ще загубите сервиза — изведнъж каза Луис. — Не бих искал това да стане.

Уили въздъхна, нещата се усложняваха.

— Че защо, какъв интерес имате?

— Да речем, че съм добрият самарянин. Грижа се за клиентите от района.

— Ами кандидатирайте се за кмет! Веднага ще гласувам за вас.

Чернокожият се усмихна.

— Предпочитам да не си навирам носа в публичното пространство.

Уили го изгледа отново и кимна.

— Аха, мисля, че се досещам.

— Ще инвестирам във вашия бизнес. Предоставям половината сума от реалната му стойност. В замяна ще ми изплащате годишна лихва от един долар — докато дългът се погаси.

Долната челюст на Уили буквално увисна. Какъв е този тип и за какъв го взима? Или е най-печената акула сред лихварите, или в предложението има някаква скрита дяволия. Каква ли? Такава, дето сигурно ще го унищожи.

— Един долар годишна лихва… това е… — измърмори той едва чуто.

— Разбирам какво подозирате. Че е капан. Ще ви оставя да помислите тази нощ. Чух, че съпругата ви е дала четирийсет и осем часов срок. Май не съм толкова щедър, колкото нея, а?

— Жена ми щедра, а? И това си го бива — кисело рече Уили.

— Сигурно сте имали хубави мигове заедно — рече Луис с каменно лице.

— Имахме — отвърна Уили. — Отдавна беше.

Луис извади визитка с образа на крилат ангел, чийто крак размазва змийска глава. Изписан телефон и нищо повече.

— Няма име — констатира Уили.

— Няма — съгласи се другият.

— Бизнес визитка без име. Не е ли трудно да се печели така?

— Трудно, а? Така ли мислите?

— Какво работите? Змии ли убивате? — изтърси Уили, без да мисли, и веднага жестоко съжали.

От устните му се отдели едно горчиво, беззвучно „Дявол ме взел!“. За Бога, не може ли да си държи проклетата човка затворена!

— И така може да се каже. Борба със зловредници например — такъв ми е бизнесът.

— Аха, вредни гадини, като например животински контрол?

Мъжът протегна ръка за довиждане. Уили беше като замаян, но я хвана.

— Луис, а? — измърмори той. — Само Луис ли?

— Само Луис — отвърна високият мъж и добави: — Аха, да не забравя, от днес аз съм новият собственик на сградата, а вие — мой наемател.

Това бе началото на цялата тази история.

Уили наплиска лицето си с вода. Отвън долитаха смях и приказки. Гласът бе на Арно, който изказваше крайно неласкаво мнение за нюйоркските „Мете“, като комбинираше името на бейзболния отбор с вариации на трибуквена нецензурна дума. Арно беше майтапчия и се гордееше с ерудицията си, най-вече когато беше на четвъртата водка. И въпреки че приличаше на застаряващ плъх, знаеше повече думи и от най-дебелия „Уебстър“, при това дълги и сложни, като например „копулативен“ и „карнален“.

Уили бе ходил на гости в апартаментчето на Арно само веднъж. Тогава върху главата му се изсипа водопад от книги, без малко да му счупи черепа. Беше застанал пред една лавица, а наоколо навсякъде вестници, книги, пак вестници, дебели томове и тук-таме по някоя автомобилна част. Макар и рядко, понякога Арно закъсняваше за работа, а Уили винаги си го представяше да лежи на пода, затрупан от десетки енциклопедии или, не дай Боже, приклещен в капана на избухнал в онова мъничко пространство пожар. Само си представете една искра и всичките му вестници!

Отново погледна в огледалото. В долния ъгъл някой беше написал с червило: „Джейк е мъжка курва!“ Сигурно е била жена. Пък и мъж да е, голяма работа. Хомосексуалистите вече не го притесняваха, както преди години. Нещата се бяха променили. Всеки да прави каквото си знае! — това му беше лозунгът днес. Нали и спасителят на бизнеса му Луис също беше гей. Имаше приятел и партньор на име Ейнджъл и двамата живееха заедно като семейна двойка. Не че е имало сватбени камбани, цветя, църква и съобщение в неделния „Ню Йорк Таймс“, ама на — бяха като семейство. „Заедно убиват, заедно спят!“ — се бе изцепил веднъж пийналият повечко Арно, а Уили се стресна и дълго се оглеждаше гузно. Пък като стана дума за пиене, Луис му беше спасил и живота — защото по онова време около развода Уили вече попийваше здраво, на ден отиваше по бутилка бърбън „Фор Роузис“. Всъщност той винаги е имал слабост към алкохола и ако не бяха Луис и Ейнджъл, Бог знае как и къде щеше да свърши. Отново се огледа дали отнякъде няма да изскочат високата елегантна фигура и по-дребната — винаги заедно. Вече не го плашеха както навремето, но пък избягваше да мисли лошо за тях. Още тогава внимаваше да не ги обиди с нещо, да не нарани чувствата им. Все пак му бяха благодетели. Същото бе казвал и на Арно — да си мери приказките, когато е на градус. Арно се извини и оттогава не се беше изпускал. А Уили понякога си казваше, че какво пък толкова — помощникът му говореше истината, нали?

В този миг вратата на тоалетната се отвори, показа се главата на Арно.

— К’во, по дяволите, правиш тук още, бе, шефе? — запита той.

— Мия си ръцете.

— Колко време ги миеш, бе? Хайде идвай, хората чакат!

В същия миг зърна надписа на огледалото и запита:

— Кой е тоя Джейк? Ти ли написа това?

Веднага отскочи, за да избегне полетелия към него сапун. А Уили Бру — юбиляр на 60 лазарника и отдавнашен съдружник на двама от най-смъртоносните мъже в града — закрачи към масите, където го чакаше компанията за празника.

3

Самата кръчма беше мрачна и така беше винаги. Дори и лете, при най-силно слънце, дебелите стъкла на прозорците трудно пропускаха светлината. Енергията й се губеше досущ като тази на ранните пиячи, погълнали алкохол още на обед и сетне вече негодни за сериозна работа. И като изключим мястото непосредствено около двойните летящи врати, никоя друга част на заведението не бе виждала естествена светлина вече повече от половин век.

Но въпреки това в „При Нейт“ не беше тъмно, нито безрадостно. Над бара целогодишно святкаха гроздове бели лампички, на всяка маса имаше свещ в стъклен абажур върху метална основа във формата на широк свещник. Основата бе завинтена в дървото с трисантиметрови винтове (мярка против подпийнали клептомани), а свърши ли поредната свещ, келнерките бързаха да я подменят. През почивните им дни същото вършеше Нейт — дребен мъж на шейсетина години с издължени уши и остър поглед, за когото вървяха различни приказки. Например, че още докато бил на служба във флота, веднъж при кръчмарско сбиване отхапал нечий нос. Не се знаеше вярно ли е или не, защото никой не смееше да го запита. Нейт бе любезен и приказлив, щом ставаше дума за спортни резултати, за ненормалниците от Нюйоркското кметство и разни други висши администратори, за общи приятели и семейни новини. Но опиташ ли да интимничиш с него, лицето му се вкаменяваше и той се оттегляше зад бара, а дръзналият да навлезе в деликатни теми сконфузено млъкваше. „При Нейт“ не е такова място, обичаше да казва самият той, без да уточнява какво точно има предвид. А постоянните клиенти си знаеха урока и никога не прекрачваха прага на търпимостта му.

И заведението, и собственикът бяха реликви от други времена, когато тази част на Куинс беше почти стопроцентово ирландска. Индийците, афганистанците, мексиканците и колумбийците пристигнаха доста по-късно, за да нацепят територията на малки анклави.

Самият Нейт обаче не беше ирландец и не празнуваше деня на св. Патрик както в ирландските кръчми. Атмосферата в неговия бар се дължеше по-скоро на определено състояние на духа или да речем на по-специално отношение към света. И затова в един постоянно променящ се град, с чуждестранните му миризми и недодялания акцент на външни хора, „При Нейт“ олицетворяваше стабилността. С други думи, барът принадлежеше към една по-стара епоха. Хората идваха в него, за да пийнат качествена напитка и да похапнат вкусно, без да се опасяват за холестерола и поредните дивотии на модните диети. И още нещо: доброто поведение бе задължително в заведението. Ако някой ругаеше, правеше го много тихо, особено в присъствието на дами. Сметката се плащаше на излизане, прието бе да се оставя подходящ бакшиш. Столовете бяха удобни, тоалетните — винаги чисти, от време на време се появяваха графити, но пък какво толкова? Нейт правеше чудесни коктейли, ръката му бе точна при наливането: нито ще прекали, нито пък ще пести алкохола. Само че не обичаше хора, които идват да се напият набързо с концентрат или разни силни мешавици. Веднъж бе изгонил компания колежанчета, поръчали трийсетина „Дайв Бомбър“, за да ги изпият на екс. Неслучайно наричаха този коктейл пикиращ бомбардировач, правеха го със сладък италиански ликьор и бира, за да лови бързо. Поначало Нейт мразеше всеки, който бърза да се натряска за броени минути, а сетне да буйства, както често постъпваха колежаните. Което не значеше, че не уважава местните младежи, които се стремяха към по-добро образование. Напротив, винаги бяха добре дошли в неговия бар, още повече че познаваше и родителите, и бабите и дядовците им. Но при сервирането на алкохол беше консервативен и безкомпромисен — който иска да се накърка, да върви другаде.

Заведението нямаше отделен салон за частни празненства, но пък в задната му част винаги се намираха четири маси зад дървена преграда с матови стъкла. Там беше организирал шейсетия си рожден ден Уили Бру. С напредването на вечерта компанията стана по-шумна. На масата му бяха насядали шест-седем гласовити приятели. На съседната, гостите бяха по-кротки, вече изпаднали в блажена полулетаргия с помощта на отлежал „Джеймисън“. На третата седяха съпруги и приятелки, доведени от поканените. В началото Уили се пораздразни, беше решил партито му да е мъжко, а то какво стана? В крайна сметка си каза, че би трябвало да бъде по-толерантен, само жените да си знаят мястото. Но тайничко в себе си остана доволен и малко поласкан. Нали след развода не бе имал вземане–даване с жени, а пък не беше и красавец. Единственото в женски род в живота му бяха колите с фарове, там, където на жените обичайно са им гърдите. Помисли си това и веднага си рече, че май алкохолът му идва в повечко. Постоянно се изчервяваше, докато гостенките идваха да го поздравят за юбилея и да го целуват, допирайки при това различни части от телата си в неговото. Пустите му женски! Заради тях ходи в тоалетната — да изтрие червилото от бузите си. Иначе, както се изрази Арно, мязал на дебел Купидон от бедняшка честитка за Св. Валентин.

На връщане се задържа за миг на място и отново огледа смесената компания. Май прекалено много бяха хората с престъпно минало в нея. Ей го там Гручо — електромеханик, от когото би излязъл чудесен майстор, само да не се занимаваше с кражби на коли и далавери. До него седеше Томи Кю, най-недискретният човек, когото Уили познаваше, сякаш бе роден без цензурен филтър между мозъка и устата. Томи копираше незаконно филми, музика и компютърни софтуерни продукти и си беше стопроцентов пират. Липсваха му само черната очна превръзка и ругаещият папагал на рамото.

Веднъж, вероятно в състояние на временна невменяемост, Уили бе направил грешката да купи от него филм. Оказа се, че субтитри няма, а озвучаването беше сбъркано — през цялото време имаше пуканки и тежко пъшкане като при порносекс. Сега Томи му носеше подарък и по вида на неугледно увития пакет личеше, че в него има няколко дивидита. Стопроцентово пиратски, разбира се.

Някои от старите приятели не бяха тук по най-различни причини. Ковчега Ед например излежаваше петгодишна присъда в Снейк Ривър, Орегон, заради гавра с труп. Уили не бе запознат в големи подробности с престъплението и нямаше желание да навлиза в дълбочина. Не беше човек, който ще съди сексуалните наклонности на друг. Две голи тела в интимна поза? Чудо голямо. Е, когато разбра, че едното не било живо, си каза, че все пак е кофти история. Винаги бе подозирал, че около Ед има нещо нечисто. И как не: нормално ли е да крадеш трупове и да искаш срещу тях откуп? Но пък мислеше, че Ед държи откраднатото във фризери, а не в леглото.

Отсъстваше и Джей, човек читав и според Уили най-качественият специалист в областта на скоростните кутии. За съжаление преди пет години почина от инфаркт в съня си. Не беше най-лошият начин да си отидеш от този свят, дори напротив. Но много му липсваше, дълго време бяха работили заедно. Старият Джей бе олицетворение на почтеността и здравия разум, качества, крещящо отсъстващи при повечето от тазвечерните гости. Как го бе нарекъл? Старият ли? Тъжно поклати глава. Че нали той сега е на същата възраст!

Погледът му мина по-нататък, спря се за малко върху жените. Някои му се сториха много привлекателни, ама пък нали беше гаврътнал една–две бири. Погледна още по-нататък: на бара Нейт бъркаше коктейли за двама костюмирани посетители. В сумрака наоколо се мяркаха приятни лица, унесени в тихи разговори, озарени от меката светлина на свещите.

Застанал в полусенките, Уили се почувства временно откъснат от настоящето. Като призрак на собствения си празник. Хареса му това усещане.

Встрани от гостите стоеше масичка. На нея се търкаляха останки от пържени пилета, говеждо и люти сосове, там беше и половината от юбилейната торта. В ъгъла вдясно от нея, на самостоятелна маса, седяха трима. Единият беше Луис, доста посивял в сравнение с деня на запознанството им и не така страховит. Но Уили си даваше сметка: това се дължи на дългогодишното им познанство. При други обстоятелства би имал съвсем друго излъчване.

Отдясно на Луис седеше Ейнджъл, поне трийсетина сантиметра по-нисък от своя партньор. Беше се пременил за случая, което всъщност означаваше, че дрехите му не бяха толкова неугледни. Затова пък се бе избръснал и изглеждаше по-млад. Уили знаеше някои неща за миналото му, за други се досещаше. Умееше да преценява хората, и то много по-точно, отколкото смятаха някои от близките му. Преди години бе говорил с човек, познавал бащата на Ейнджъл, и от него разбра какъв негодник е бил родителят. Стана дума и за сексуалните посегателства върху детето, за предоставянето му на чужди хора срещу заплащане и алкохол, а понякога ей така — просто за веселба.

Уили пазеше тези неща в себе си, никому не споменаваше за тях. Те поне отчасти обясняваха на какво се основава неразривната връзка между Луис и Ейнджъл. Макар и да не знаеше нищо за детството на първия, Уили предполагаше, че и то е било много тежко — вероятно на тази основа сходната съдба ги свързваше така здраво.

Всъщност Уили ги познаваше сравнително добре. Истинската загадка на тяхната маса беше третият. Той го смущаваше, в негово присъствие често изпитваше странното чувство, че светът наоколо е някак си нереален, непознаваем и чужд. Иначе го уважаваше, дори го харесваше и в същото време в него имаше нещо…

Арно използваше една дума… каква беше тя? О, да — етереално. Квалификацията все се набиваше в съзнанието му, защо ли? Потърси я в речника, намери описание — неземно, от друг свят. Не му звучеше много точно, но пък останеше ли насаме с този човек, в съзнанието му тутакси изскачаха образи от детството му на иподякон, черковни служби, тамян, пламенни проповеди, анатема, огън и жупел. Нямаше обяснение за това, но пък ето на — беше факт. И още нещо — мъжът имаше особена аура: не светла, напротив, сякаш свързана с мрака и нощта. Напомняше на Уили за войници, които бе познавал във Виетнам — хора, из основи променени от тежестта на онова, което бяха вършили и виждали. Сякаш част от тях вече не съществуваше, изгубена, запратена нейде далеч, където цари здрач и полувидими форми витаят в сенките.

Опасен беше този човек, смъртоносен — също както двамата си приятели. Но докато при тях това качество бе част от природата им, третият сякаш се бореше с него в опит да го отхвърли от себе си завинаги. Уили знаеше още, че навремето бил полицай, сетне убили съпругата и дъщеричката му, а преди това ги обезобразили безмилостно и жестоко. Той намерил виновника и го застрелял. А после убил още много други — все зли и брутални мъже и жени, поне според информацията, която бе стигнала до него. В тези дела му помагали Луис и Ейнджъл, в тях пострадали и тримата, всеки по различен начин. Имало болка, рани, мъчения. Луис бил ранен в ръката, куршумът раздробил някои от костите. Ейнджъл прекарал месеци в болница, наложило се да присаждат кожа на гърба му. Това било особено мъчително и отнело голяма част от жизнената му енергия. А сега имаше опасност да загуби и живота си. Третият неотдавна бе загубил правоспособността да упражнява професията си на частен детектив. Нещата вървели зле и с приятелката му. Вероятно нямало и да се подобрят, а по тази причина той рядко виждал дъщеря си. Уили бе научил още, че му се наложило да стане барман в Портланд. Но това едва ли щеше да продължи дълго. Този човек бе като магнит за неприятностите — привличаше Злото неудържимо и хората, които го търсеха за помощ, неизбежно водеха след себе си една или друга беда.

Уили се обръщаше към него по малко име — Чарли, Арно — с г-н Паркър. Навремето имал и прозвище — Птицата, — от годините на служба в полицията, но Ейнджъл бе обяснил, че вече не го харесва. В негово отсъствие Уили и Арно го наричаха Детектива. Не беше нарочно, беше си дошло от само себе си, напълно естествено. Детектива, с главно „Д“, разбира се, защото в това влагаха и своето уважение, а може би и мъничко страх.

Но на пръв поглед той не изглеждаше страшен. По това се отличаваше от Луис, който винаги стряскаше случайно срещнатия, дори и при весели обстоятелства. На ръст беше малко по-висок от среден — да речем метър и седемдесет и нещо. Косата му бе черна, леко посребрена на слепоочията, лицето му — белязано на брадичката и под дясното око. Като физика не беше много едър, но под кожата му играеха гъвкави, мощни мускули. Очите бяха синьо-зелени в зависимост от светлината, а зениците — винаги малки и черни. Особени бяха те, като че проникват в теб, а срещнеш ли погледа му, неволно извръщаш глава.

Дори когато изглеждаше напълно спокоен, в него пак имаше нещо прикрито и напрегнато. Казват, че очите са прозорците на душата и хората с добри сърца излъчват добрина през тях. Детектива беше различен. Не че не беше добър човек. Уили знаеше, че никога не е обръщал гръб на чуждата болка и нещастие, никога не е отказвал помощ на ближен в беда. Белезите по лицето и тялото му бяха доказателства за истинска доблест и мъжки кураж. Още много подобни носеше дълбоко в себе си, в самата си душа.

Но колкото добрина да имаше в него, тя винаги се бореше с бушуващия там гняв, с изстраданата мъка и загуба. Детектива се бореше със себе си, съпротивляваше се на опитите на тъмната страна да победи светлата, но невинаги успяваше.

— Хей, к’во ти става тази вечер, бе, човек? — стресна го гласът на Арно. — Писмо от данъчните ли получи, що ли?

— Сигурно е от възрастта — сви рамене Уили. — Кара ме на размисъл.

— За к’во ти е, бе, шефе? От мислене по-добре няма да ти стане. Пък и си доста дърт вече тепърва да започваш. Я удари една бира.

— Май си прав — отвърна Уили и някой пъхна в ръката му шише бруклинско пиво.

Напоследък пиеше само светло. Радваше се, че в Уилямсбърг отново отвориха старата пивоварна, и смяташе, че е редно да подкрепя родното производство.

Отново извърна глава към тримата в ъгъла. Ейнджъл срещна погледа му и вдигна чаша за наздравица, Луис го последва. Уили размаха бутилката с навлажнени очи и пламнало лице, обзет от топло чувство на благодарност.

Тези хора му бяха приятели и миналото им беше без значение. А пък и нещо се бе променило в техния свят, струваше му се, че поради влиянието на третия — Паркър. Така или иначе за него те бяха на страната на доброто, та било то и по свой собствен начин. В следващия миг усмихнат се обърна и Детектива. Уили отговори с усмивка и за пореден път изпита странното чувство, че този човек чете мислите му.

Това го наведе на друга мисъл. През последните няколко дни имаше неприятното усещане, че нещо не е наред. Не знаеше причината, не можеше да се досети за нищо определено. Само че… ето например онзи ден на улицата срещу сервиза забеляза спрял шевролет, модел „Малибу“.

Отпред седяха двама и го наблюдаваха. Поне така му се стори и може би беше прав, защото когато той се загледа в тях, онези веднага се разкараха. Рече си, че май го избива на параноя. Само че на следващия ден същата кола се мярна отново, но този път спря малко по-далеч от входа на сервиза.

Помисли си дали да не спомене случилото се на Луис, но веднага се отказа. Не му беше нито мястото, нито времето. Започваше седмото десетилетие в своя живот и сигурно затова бе станал свръх подозрителен. То е присъщо на дъртаците. И все пак не можеше да се отърве от натрапчивата мисъл, че нещо не е наред, че в битието му има пробойна. Същото усещане имаше, когато съпругата му подаде молба за развод и без малко не изгуби сервиза. По същия начин бе изпитал чувството, че в съществуването му се е появила пукнатина. Че светът му ще бъде променен от нещо извън него, нещо враждебно и опасно.

И че самият той — Уили — не е в състояние да го предотврати.

4

Вече минаваше един след полунощ. Повечето гости се бяха разотишли и от главната група бяха останали само той, Арно и Сол Веселяка. Сол бе страдал от нервно заболяване в детството, в резултат на което получи фациална пареза и лицето му остана разкривено в подобие на ухилена маска. Така получи прякора си и като отрасна, на погребенията всички го отбягваха. Беше малко необичайно, защото прякори от типа на Веселяка, Ухиления и Готиния обичайно получаваха агресивните, гневни или депресирани хора. А Сол, като изключим фиксираното от болестта изражение, бе симпатяга и приятен в компания. В момента обаче разказваше бая соленичък виц и Уили вече го измъчваха угризения. Не бива да го слуша толкова захласнат, току-виж ще гори в ада за вечни времена.

Луис и Ейнджъл седяха сами в ъгъла. Детектива си бе отишъл. Той почти не пиеше вече, още повече че на следващия ден в ранни зори трябваше да хваща пътя за Мейн. Преди да си тръгне обаче, Уили отвори поднесения от него подарък. Беше опакован в красива хартия, поставен в рамка сертификат с оригинален подпис на самия Хенри Форд и снимка на основателя на прочутата автомобилна корпорация.

— Рекох си, че ще можеш да го закачиш някъде в сервиза — каза гостът, докато Уили се взираше във факсимилето, а пръстите му нежно галеха подписа на великия мъж.

— Непременно ще го направя — кимна домакинът. — На най-почетно място. Много благодаря. Не бях виждал подобно нещо, ама наистина!

Уили се разчувства, в същото време изпита и угризения за по-раншните си мисли по адрес на Детектива. Не бива да виждаш човека само в черно, нали?

— Благодаря ти, Чарли — рече той. — За подаръка и че уважи празника ми.

Сетне се сбогуваха, а Уили се върна при Арно и Сол.

— Страхотна находка — коментира Арно, докато разглеждаше документа.

Механикът не го чу. Гледаше след Детектива, който се ръкува с Нейт и излезе в нощта. На лицето му бе изписано непознато за Уили изражение и то го разтревожи.

Двамата отсреща седяха близо един до друг. Луис беше поставил ръка върху облегалката на стола на Ейнджъл. Съвсем небрежно, но в жеста се долавяше и интимност. Нейт не би възразил срещу тяхната връзка. Нито пък Уили или Арно, но не всички в заведението бяха така либерални във възгледите си. Това не беше проблем за Ейнджъл и Луис. Едва ли някой би се осмелил да обсъжда сексуалността им на глас, а в случай на подобна обида сигурно би си получил заслуженото на секундата. А пък и те не обичаха да бъдат в центъра на общественото внимание. И не толкова заради Нейт в дадения случай, а по причини, свързани с други страни в живота им. Понякога това беше доста трудно. Не можеше да остане незабелязан високият, изрядно и модно облечен чернокож с леденото излъчване в комбинация с дребния, немарливо облечен негов партньор, който понякога приличаше на току–що зарязал работата си боклукчия.

Двамата бяха минали на бренди, а за случая Нейт извади от резервите най-красивите си конячени чаши, достатъчно големи да поберат и по една златна рибка. Тихо звучеше запис на Синатра с Каунт Бейси. Франки пееше за вечния капан на любовта, а Нейт бършеше бара със замечтано изражение и си тананикаше под нос. По това време той обикновено затваряше, но днес бе особена вечер, времето бе спряло за присъстващите — поне за малко да загърбят житейските неволи. Жестът бе неговият подарък за юбиляря.

— Уили направи прекрасна вечер — обади се Луис.

Механикът се полюшваше на стола, а очите му бяха изцъклени като на човек, тупнат по главата с тиган.

— Аха — кимна Ейнджъл. — Накрая някои от гостенките май искаха да му подарят по нещо от себе си. Пак добре, че не му смъкнаха дрехите.

— По-добре е така — коментира Луис.

— Може би. Но в момента не изглежда много весел.

— Дължи се на повода. На шейсетия си рожден ден човек се настройва философски. Дава си сметка, че е смъртен.

— Ех, че свежа мисъл. Ободри ме, значи. Остава да започнем да си изпращаме картички с подобни поздравления — „Честита тленност“.

— Хей, спри с гробарските приказки. Какво има?

— Нищо няма. Разприказвам ли се, и ти се вкисваш.

— Само когато нямаш какво да кажеш.

— Не е вярно, винаги имам.

— Тц, това ти е проблемът. Може би Уили има специални филтри за мълчание — да ти монтира един — усмихна се Луис, а пръстите му гальовно се плъзнаха по врата на приятеля. — Хайде, кажи какво има!

Наблизо нямаше никой, но Ейнджъл се огледа бързо, изпитателно. По-добре бе човек да внимава.

— Подочух нещо. Помниш ли Уилям Уилсън, известен като Били Бой?

— Разбира се, че зная кой е — смръщи се Луис.

— Беше.

Луис замълча, погледът му обгърна околното пространство.

— Какво е станало?

— Разделил се е с живота в една мъжка тоалетна в Суитуотър, Тексас.

— Естествена смърт ли?

— Почти. Сърцето му спряло, но след като някой заврял нож в него.

— Хм, не звучи правдоподобно. Беше много добър. Животно и перверзен, обаче професионалист. Няма начин да го доближиш, не и с нож.

— Вървят слухове, че често се увличал — усложнявал прости задачи, за да се кефи.

— И аз съм ги чуван. Прекалено си падаше по болката.

С Били Бой нещата не бяха наред още от самото начало. Луис избягваше да работи с него. Поне по времето, когато вече можеше да подбира партньорите.

— Изглежда, някой е решил да сложи край на това.

— Може да е било и по-просто — замисли се Луис. — Повечко алкохол в някой бар, скандал, еди-кой си вади нож, с него има доста приятели и ето как…

Но личеше, че и сам не вярва в казаното. Просто разсъждаваше на глас, прехвърляйки теоретични възможности.

— По принцип да — само че заведението било кажи-речи почти празно, а става дума за Били Бой, не за някой левак. Не помниш ли какво си ми разказвал за него? Който го е довършил, трябва да е бил не просто добър, а изключителен.

— Били вече остаряваше.

— Ама е по-млад от теб.

— Не ни е голяма разликата. Пък и аз остарявам.

— Аз ли не го зная!

— Че остаряваш ли?

— Не, че ти остаряваш!

За миг очите на Луис се присвиха.

— Да ти кажа ли какво мисля за теб?

— Не, по-добре недей.

Луис помълча, сетне подхвърли:

— Къде е била раната? В гърдите или в гърба?

— Отпред.

— Някой да му е пускал поръчка?

— Едва ли. Щеше да се разчуе.

— И все пак е възможно. Ти откъде научи?

— Четох в интернет. Сетне завъртях един-два телефона.

Луис притисна чашата между длани, за да затопли брендито, наведе се, за да усети букета. Беше ядосан. Редно би било да го информират за Били Бой. Дори само протоколно, в знак на уважение. Така се постъпва в бранша, това е част от професионализма. В миналото му имаше прекалено много хора, мишени, поръчки и там връзките бяха сложни. Не би трябвало да допуска подобно нещо.

— Ти винаги ли следиш движенията на хората, с които съм работил? — внезапно запита той приятеля си.

— Ами. При това малцина от тях са живи днес.

— По-точно казано, след смъртта на Били Бой никой не би трябвало да е жив.

— Хм, сигурен ли си? Май не е така.

Луис се замисли.

— Може и да си прав — рече той.

— Има и други нещица — подхвърли Ейнджъл.

— Казвай.

— След намирането на трупа ченгетата разпитвали поред всички присъстващи в заведението. Изяснили категорично, че дълго време никой не е излизал. С изключение на нисък, пълен мъж в овехтял костюм. Седял на бара, пиел от най-евтиното. Не бил от най-чистоплътните и много се потял.

Луис отпи от чашата, задържа напитката в уста, преди да я глътне.

— Друго?

— Барманът забелязал белези от старо нараняване на врата на онзи. Над яката на ризата му. Като от изгаряне. Сторило му се, че имал подобни и на дясната китка.

— Много хора имат белези от изгаряния — кимна Луис с особен тон.

Изглеждаше напълно безразличен, но в гласа му звучеше и дълбоко потисната тревога.

— Вярно, ама не всеки може да се оправи с човек като Били Бой, нали? Не мислиш ли, че е той?

— Нож, а? — проточи Луис замислено. — Острието в тялото ли е било?

— Не. Взел си го е.

— Да, читав нож не се изоставя. Той използва ножове за хвърляне, но винаги довършва мишените контактно.

— Ако е той, нали?

— Точно така.

— Много време мина оттогава…

Кракът на Луис затупа бавно, ритмично по пода.

— Беше пострадал почти фатално. Бая време е било нужно да се възстанови напълно. Сигурно е правил пластика, променял е лицето си. И никога не би си показал носа ей така, за обикновена поръчка. Трябва да е била специална. Някой здравата му е бил мераклия на Били Бой.

— Не е било само заради парите обаче, нали?

— В никакъв случай. Разбира се, ако говорим за него.

— Ако е той, Били Бой е само началото. Сетне би трябвало да споменем и дребния факт, че именно ти се опита да го изгориш жив.

— Вярно. Сигурно още е бесен. Само че едва ли е това, което беше.

— Но е бил достатъчно точен, за да се справи с Били Бой, нали?

— Ако е той.

Последните три думи вече звучаха като мантра. Може би наистина беше същият човек. Луис отдавна си казваше, че е напълно възможно един ден Блис отново да се появи отнякъде. И по-добре да е истина. Ще му олекне най-сетне. Край на чакането.

— Така или иначе беше голяма работа още в самото начало. Дори и след случилото се вероятно пак е по-добър от повечето в бранша. За Били Бой вече е ясно.

— За Били няма кой да плаче.

— Така е.

— Обаче и завръщането на Блис в бизнеса не е добра новина.

— Не е.

Повечето от събитията, които имаха предвид, се бяха разиграли преди Луис и Ейнджъл да се срещнат. Но Ейнджъл знаеше доста за Били Бой и не го харесваше, макар и да признаваше в себе си, че сигурно е предубеден от чувствата на Луис към него. Веднъж двамата попаднаха на Били случайно — бяха спрели да заредят на калифорнийска бензиностанция. Изправени един срещу друг, Луис и Били приличаха на въртящи се в кръг вълци единаци, озъбени и настървени, жадни да пролеят кръв. Ейнджъл познаваше Блис само от разказите на Луис за сблъсъците помежду им; в тях бяха пострадали и двамата. А Луис предчувстваше, че развръзка тепърва ще има, и смяташе, че е по-добре да предупреди приятеля си.

— По едно време се надявах, че е мъртъв, но… Трябваше някой да се заеме специално, а задачата е много трудна, в нея няма пари, няма и сигурност.

— Ами ако си в списъка на мишените му?

— Едва ли ще ми изпрати предупреждение.

— Естествено — рече Ейнджъл, гаврътна брендито на екс и се закашля мъчително.

— Хей, това се пие по мъничко, не е алказелцер — клъвна го Луис.

— По-добре да бях гаврътнал една бира.

— Нямаш класа, човече.

— Затова пък живея с хора, дето имат.

Луис се замисли за миг върху казаното.

— Е — рече след малко, — тука си прав…

Общият им апартамент не бе онова, което биха си представили повечето от познатите, предвид различния им начин на обличане, отношение към живота и типично поведение.

Жилището заемаше двете най-горни нива на триетажна сграда някъде към края на Ъпър Уест Сайд — там, където различията между бедни и богати почти се размиват.

Помещенията му бяха изрядно чисти. Въпреки че спалнята бе обща, всеки имаше индивидуално пространство, където можеше да се уедини и да се отдаде на собствените си интереси. Ейнджъл бе събрал в стаята си целия инструментариум на човек с умения да се справя с ключалки и алармени системи. Там се намираха множество лавици с литература по темите, подбрани прибори, работна маса с безброй модерни механични и електрически инструменти. И във всичко това обичайно разхвърляният бивш взломаджия бе проявил специфично за един истински майстор в своя занаят чувство за ред.

Стаята на Луис съдържаше по-малко вещи. На първо място лаптоп, бюро, стол. На лавици по стените бяха подредени книги и музика — предимно компактдискове. Вкусовете му биха изненадали доста хора — предпочитанията на Луис клоняха към кънтри жанра, макар че изпълнителите бяха предимно чернокожи: Дуайт Куик, Вики Ван, Карл Рей. Тук беше и Каубой Трой Коулман от по-новите, Дифорд Бейли и Стоуни Едуардс от по-ранно време, няколко неща на Чарли Прайд и Рей Чарлс с „Модерен саунд в кънтри & уестърн“, още Боби Уимък и поредица на име „Моята гледна точка“, представяща черния саунд в кънтри жанра. За Луис бе трудно да разбере защо мнозинството от собствената му раса не си пада по този вид музика: тя изразяваше тежненията на бедните в глухите провинциални райони, възпяваше любовта, верността и изневярата, оплакваше мъката и отчаянието. Тоест говореше за битието на всички несретници там, било то черни или бели. Защото бедният черен има много повече общо с бедния бял, отколкото с богатия черен. В тези песни звучеше гласът на низвергнатите, звучаха изстраданите травми, тъгата и мизерията им, независимо от цвета на кожата. Във всеки случай Луис вече се бе примирил с мисълта, че в обичта си към кънтрито ще остане сам. Беше успял да надвие омерзението на Ейнджъл към редовното подстригване и навиците му да купува дрехи от евтини разпродажби. Но не съумя да го приобщи към черната, нито към която и да е друга кънтри музика.

На втория етаж се помещаваха модерна кухня, която ползваха рядко; обширна всекидневна, комбинирана със столова, и работилницата на Ейнджъл. На третия се намираше луксозна баня с вана, която Луис бе запазил за лично ползване, отстъпвайки на партньора си по-малко нейно подобие с душ; кабинетът на Луис; неголяма спалня плюс баня за гости (и двете не бяха използвани досега) и главната спалня с множество вградени в стените гардеробни шкафове. Като изключим няколкото разхвърляни тук-там книги за прочит, това помещение бе поддържано в идеален порядък и чистота, достойни за снимки в каталозите за интериорен дизайн.

Зад огледаното в банята за гости имаше скривалище със сейф за оръжие. Когато си бяха у дома, той оставаше отключен; нощем и двамата държаха пистолети подръка в спалнята. Когато отсъстваха, сейфът се затваряше, огледалото отиваше на мястото си с помощта на система от лостове, хидравлика и хитроумно маскиран заключващ механизъм. Двамата сами поддържаха и чистеха жилището. Чужди хора в него не влизаха. Приятели и близки почти не идваха на гости, при това те се брояха на пръсти.

Двамата се криеха на открито, дето има една приказка. Използваха предплатени джиесеми и редовно ги подменяха. Купуваше им ги доверен човек, който работеше с посредници и бездомници за конкретните покупки от магазини на територията на четири щата. При това ги употребяваха само при крайна нужда. А повечето от съществените разговори провеждаха от обществени телефони.

В апартамента нямаше връзка с интернет. Компютър за такава цел държаха в офис на една от многото фиктивни фирми на Луис. Използваха го рядко, за по-деликатни цели и търсене, по-често отиваха в някой клуб или кафене с интернет услуги. Избягваха електронната поща, а при по-особени случаи работеха с кодирани съобщения, включени в най-обикновени на пръв поглед писма.

Навсякъде, където беше възможно, плащаха в брой, а не с кредитни карти. Използваха за транспорт метрокарти, изхвърляха ги след изчерпване и си купуваха нови, вместо да ги презареждат. Адвокатска кантора им плащаше сметките. Познаваха всички безопасни маршрути, удобни за избягване на охранителни камери и електронно наблюдение, било пеша или с кола. А светлините на регистрационните им автомобилни номера бяха с инфрачервени тела, за да разстройват евентуален запис на инфрачервените термовизионни камери за наблюдение.

Имаше и други, далеч по-необичайни защитни мерки. Наемател на мазето и първия етаж в тяхната сграда бе възрастна дама на име Ивлин Бондарчук, вдовица, която отглеждаше померански кучета и колекционираше порцелан. Г–н Бондарчук бе загинал още на младини: жертва на жп катастрофа след злоупотреба с алкохол. Госпожата бе предпочела да не се омъжва повторно и цялата й любвеобилност сега бе насочена към кучетата. Официално сградата се водеше собственост на фирма на име „Лирой Франк Пропъртийз Инкорпорейтид“, за която се знаеше само, че има пощенска кутия някъде в Лоуър Манхатън. Къщата бе купена от предишните собственици в началото на осемдесетте. Тогавашният наем на г–жа Бондарчук бе съвсем нисък и при продажбата тя се разтревожи, че той ще бъде увеличен. За нейно удивление това не се случи. Увериха я, че може да продължи да си живее при същите условия, а когато почина наемателят на помещенията в мазето, получи правото да държи кучетата си там без допълнителен наем. Жената съзнаваше, че това е нещо доста необичайно, да не кажем нечувано. И бързо си даде сметка, че е най-разумно да си мълчи за късмета, за да не чуе дяволът и да загуби прекрасните си привилегии.

Така минаха доста години. Единствената по-значителна промяна бе, че двамата счетоводители, които обитаваха горните два етажа, се пенсионираха и изнесоха. На тяхно място се нанесоха други двама. Единият бе висок и мълчалив, прекрасно облечен чернокож; другият — по-нисък и с неугледни дрехи. Госпожа Бондарчук си каза в началото, че прилича на човек, дето пипа чуждото, току-виж й изчезнали бижутата (и може би би станало точно така, ако Съдбата вече не бе свързала двамата нови наематели един с друг). Във всеки случай те бяха извънредно учтиви, макар и госпожата да подозираше, че сексуалната им ориентация не е съвсем наред. Но пък в това за нея имаше голяма тръпка, тъй като вече години наред живееше извънредно изолирано и отдавна бе скъсала с външния свят и новите му порядки.

При повреди в сградата Бондарчук се обаждаше на определен телефон на името на „Лирой Франк Пропъртийз Инкорпорейтид“. Една възхитително любезна млада жена на име Ейми винаги вдигаше слушалката. Фирмата притежаваше доста недвижими имоти в Ню Йорк и на същия телефон звъняха множество бизнесмени, които нямаха възможността или желанието физически да присъстват в големия град. Що се отнасяше до битовите проблеми, докладвани от Бондарчук, Ейми имаше точни инструкции да ги решава незабавно. Затова разполагаше със списък от доверени професионалисти: електротехник, водопроводчик, дърводелец и т.н., които реагираха с нужната бързина и дискретност.

Госпожата познаваше наемателите над нея по малки имена. Така ги и наричаше — г-н Луис и г-н Ейнджъл. Но пък никога не ги бе свързвала с „Лирой Франк Пропъртийз“. Още по-малко би й дошло наум, че е възможно Лирой Франк да е някакъв далечен еквивалент например на Le Roi Français, нито пък че най-често срещаното име сред френските крале е Луи и се пише по същия начин както и името на г-н Луис. Този вид асоциации не бяха типични за нея, пък не й беше и работа да прави подобни сложни връзки. С ниския наем живееше повече от идилично и нямаше никакво желание да си вре носа в чуждите работи. Оставаха й достатъчно пари да си позволи някой и друг лукс, а най-щастливият звук в ежедневието бе джавкането на любимите кучета наред с музиката на оркестъра на Мантовани. Бе установила, че той има галещи ухото клавирни изпълнения за всякакви случаи.

Всъщност госпожа Бондарчук ценеше създалата се ситуация повече от всичко друго и всеотдайно я бранеше от всички страни. Влезеше ли майстор за ремонт в сградата, тя вървеше по петите му заедно с псетата и най-педантично го гледаше в ръцете — къде пипа, какво прави. Пощаджията не стъпваше по-далеч от прага. Същото важеше и за млекаря, амбулантните търговци, доставчиците на пица, децата от квартала и всякакви други личности. Единственото изключение бе глухата съседка, също вдовица, на име госпожа Ноути, с която играеха домино и попийваха евтино шери всеки четвъртък вечерта.

„Лирой Франк Пропъртийз“ бе инсталирала извънредно скъпа и сложна алармена система и нарочно изпратен техник бе обучил Бондарчук да работи с нея. Така че, без самата тя да го съзнава, присъствието й в този дом бе толкова важно за сигурността и душевния мир на двамата мъже от апартамента над нея, колкото и пистолетите, които понякога носеха при изпълнение на различни задачи. Госпожа Бондарчук беше техният Цербер, тя вардеше портите на подземното им царство.

Тази вечер тя почиваше в леглото и слушаше „Шведска рапсодия“ на малък сидиплейър, подарък от господата Луис и Ейнджъл за Коледа. Въпреки това ясно ги чу да влизат. Отлично различи и предупредителния звук на алармата, преди да го анулират с кода, а сетне и последното изписукване при затварянето на вратата и превключването на системата.

— Лека нощ, госпожо Бондарчук — чу се гласът на г–н Ейнджъл от тъмния коридор.

Тя не отговори, но се усмихна, спря музиката и загаси лампата. Бяха ли си у дома и двамата, винаги спеше като къпана.

Същата нощ Луис не мигна до късно. Мислеше за миналото, за скритата природа на нашия кух свят. За пролята кръв, за отнет и загубен живот, за майка си, за жените, които го бяха отгледали. В спомена виждаше и Блис. Връщаше се назад в своето битие, проследяваше различните му нишки, там, където те се пресичаха, там, където се разминаваха.

Сетне затвори очи и зачака появата на Пламтящия.

Малко беше градчето и от онези, които наричат „съндаун“. Това на английски ще рече залез-слънце, но смисълът, който белият южняк влага в думата, е друг: чернилките да се прибират, преди да се е смрачило, и да кротуват до изгрев-слънце, иначе… Момчето и връстниците му отлично усещаха скритата закана. Вярно, нямаше я вече онази табела на края на градчето с недвусмисления текст: „Черньо, само глей тъмното да не те завари навън!“ Бяха я махнали и това бе известна стъпка напред в името на прогреса, но пък повечето хора помнеха къде стърчеше тя — на видно място пред фермата на Върджил Джеликоут. Старият Върджил ревностно следеше надписът да не е зацапан с кал или изтрит. Защото и такива неща се бяха случвали по време на безредиците, последвали линча на Ерол Рич. Дори нечия ръка замаза думата „Черньо“ с блажна боя и отгоре й написа друга — „Белчо“.

Въпросният вандалски акт бе разтревожил Върджил много сериозно. И други хора също, при това не всички от тях бяха бели. Стореното на Ерол беше нечовешко, но много по-страшно бе да дразниш градската полиция и управа, като поругаваш любимия на белите надпис. И щом законът тръгна да проверява кой е виновникът, навсякъде чернокожите го посрещаха с мълчание и наведени глави. Да се правиш на гламав не е престъпление (поне още не е обявено за такова), а за цветнокожите така или иначе имаше десетки видове наказания.

Градчето не бе единствено в отношението си към черния човек. Хиляди бяха подобните в САЩ, дори имаше цели окръзи с такъв режим. „Съндаун“ бяха поне половината от градовете в Орегон, Охайо, Индиана, в района на Къмбърланд и планините Озарк в Арканзас. Бог да му е на помощ на цветнокожия, който окъснее по тъмно да речем в Джоунсборо, Илинойс, или в близкия до него Ана. Там вървеше друга приказка, но смисълът й по вечерно време бе съвсем същият: „За печки забранено!“ Надписи в този дух имаше и по цялото шосе 127 чак до седемдесетте години на миналия век, още и в Апълтън, Уисконсин, в предградия като Ливайтаун на Лонг Айлънд, в Ливония, Мичиган, в Седър Кий, Флорида. И да не забравяме: същото важеше за евреи, китайци, мексиканци и коренното население — индианците. „Хайде, синко, обирай си парцалките и да те няма. Че времето лети…“ — това предупреждение можеше да се чуе често по улиците привечер.

Иначе градът, където живееше момчето, бе чудесен — красив и чист. Хората не бяха груби денем, не и на публични места. Главната улица бе спретната и подредена, цветя в саксии цъфтяха навсякъде почти целогодишно. Направо за пощенска картичка да я снимаш. Лесно беше да се поддържа ред, селището бе малко, едва се вписваше в административните изисквания за град, но никой не го наричаше село. Думичката град стоеше много по-добре, звучеше по-гордо. Тя означаваше съседи, къща до къща, на улиците тротоари, бръснарски салони, черкви, неделни служби, определен стандарт на живот и поведение, закон и спокойствие. Е, понякога ставаше някоя беля, но хората знаеха кое е криво, кое — право, и простъпките бяха нещо преодолимо и временно.

Момчето обаче не можеше да възприеме града като свой. Вярно, имаше магазини, киносалон, няколко черкви, но не и католическа. За католическа служба трябваше да се ходи в Мейлърсвил, на осем мили на изток, или в Лъдлоу — на дванайсет мили на юг. Намираха се и по-големи и по-представителни къщи с широки дворове и добре поддържани морави отпред, с пръскачки през знойните летни дни, адвокатски кантори, лекарски кабинети, цветарски магазини, погребални бюра. И погледнато формално, градът разполагаше с всичко необходимо за обслужване на хората, които го наричаха свой.

Но момчето виждаше проблема другояче: всички тези хора бяха бели. Селището бе построено за бели хора и управлявано пак от тях. Продавачите в магазините бяха бели, както и мнозинството от купувачите. Бели бяха адвокатите, полицаите, дори цветарите.

И чернокожи се мяркаха в града, но само за да вършат грубата физическа работа — да товарят и разтоварват обемисти стоки, да копаят, да пренасят тежки предмети. Черният трябваше да работи, белият имаше право да бездейства. В определената негласно за бели хора градска територия черните можеха да идват единствено за кратко време и само като хамали и общи физически работници. Сетне бяха длъжни да си ходят. А нощем нямаха право дори да излизат на улиците.

По принцип нямаше излишни грубости, жестокости, брутално поведение спрямо чернокожите. Разбира се, ако черньото си гледа работата и си знае мястото. Просто и ясно правило. Лошото идва, ако чернокожият го забрави. Затова цветните имаха отделни магазини, черкви, заведения с музика. Всъщност живееха другаде, там, където не подлежаха на грижи от страна на официалните власти, нито пък фигурираха в официалните преброявания на населението и помощите за него. Някои имаха къщи, сред тях дори и хубави, други живееха в горите и по мочурищата. Никой не се интересуваше къде и как.

На тяхна територия се появяваха и бели, особено от онези, дето търсят екзотична черна плът за по-особени удоволствия. Това опровергаваше твърдението, че черни и бели не общували, нито се движели заедно. Движеха се и още как, при това от някои движения се печелеха отлични пари.

Важното беше никой никога да не забравя, че законът е бял. Темида може да е сляпа, но законът — не е. Правосъдието е въпрос на аспирации, а законът — на действие. Затова е и реален. Носи униформи и оръжие. Смърди на пот и тютюн. Шофира голям автомобил със звезди по вратите.

За белите има правосъдие. За черните има само закон.

Момчето разбираше всички тези неща чисто интуитивно. Никой не му бе разяснявал тънкостите на правосъдието и закона в приложенията им спрямо чернокожата общност. Дори и майка му не успя да го направи преди смъртта си. Освен това кой признаваше съществуването на чернокожа общност? Кажи–речи никой. Имаше просто черни, черньовци, чернилки, печки, вакси. От друга гледна точка пък общност предполагаше организация. А под организация мнозина разбираха заплаха. Например профсъюзна. Или организирана от комунистите. Затова черньовците нямаха право на организация, не и на бяла територия. Може би някъде другаде. В същото време някои говореха, че времената се променяли. Имало нови виждания за човешките права. Но не и в този град. Тук статуквото си беше точно на място.

Момчето безпокоеше белия полицай, който го наблюдаваше през огледалното стъкло в стената на стаята. Нововъведението бе един от малобройните компромиси в полза на модернизацията в градската полиция. Бяха инсталирани и климатици, но имаше проблем със захранването. Пуснеха ли ги, гърмяха бушоните поради слабата инсталация, както бе обяснил местният електротехник. Нужно било да се подмени, а в стара сграда това излизаше много скъпо. Затова градската управа не даваше пари. От къде на къде? Само защото полицейският началник Устър щял да се поти през летните горещници. При това имаше и хора, които бяха на мнение, че не е лошо от време на време шкембелията Устър да се поизпотява. Прекалено беше надебелял, сърцето му се пренатоварваше, и то едва ли от неудържима любов към ближния.

В стаята, откъдето полицейският шеф наблюдаваше чернокожото момче, беше зверски горещо въпреки работещия вентилатор. Пък и вентилаторът беше един, комар да пръдне, повече ще раздвижи въздуха. Униформата лепнеше по тлъстото началническо тяло, пъпът на шкембето му напираше да излезе през светлокафявия плат. По лицето му струеше пот, влизаше в очите и го дразнеше ужасно, макар че я попиваше с носната кърпичка.

Но въпреки всичко това Устър не помръдваше от стола. Гледаше хлапака втренчено и напрягаше воля в надежда да го пречупи. Беше затлъстял, циник и дори мизантроп, но не и глупак. Това момче го интересуваше особено много. Беше успяло да затрие любовника на майка си — човек на име Дебър, — без да го пипне дори и с пръст. В това началникът бе напълно убеден, а пък Дебър съвсем не беше за всяка уста лъжица, камо ли за такова хлапе. Лежал за убийство в затвора още на тринайсетгодишна възраст, този тип бе извършил и куп други престъпления, обаче не бяха успели да докажат, че са негово дело. Едно от тях бе убийството на красива чернокожа жена, майка на момчето отсреща.

В момента го обработваха хора на Устър — Кларк и партньорът му, брутални, силови ченгета. Добре се бяха постарали: лицето на арестувания бе подуто и насинено, дясното му око — полузатворено. Оказа се още, че в урината му имало кръв. Устър нахока Кларк здравата — необходимо му бе признание, а не труп.

За беля на щатската полиция й бе нужен цял ден да се организира, за да изпрати свои хора на място. Именно затова междувременно местните го млатиха здравата и заплашваха семейството му. Сетне приложиха друга тактика — завързаха го за стола и започнаха да го наливат с безалкохолно, в което имаше разхлабителни.

Устър следеше усилията му да задържи действието на лаксатива с огромен интерес. Момчето напрягаше цялата си воля, стягаше коремните и тазовите мускули, хапеше устни, а те трепереха, ноздрите му потръпваха, по челото му изби едра пот.

Време беше да направят предложение. Хлапакът да признае, че е убил Дебър, в замяна веднага ще го откарат в тоалетната. Момчето обаче само поклати глава.

Началникът почти се възхити на тази волева сила, но пък тя го правеше смешен в очите на подчинените. Затова даде ново нареждане: веднага да го заведат в клозета, преди да се е насрал и усмърдял единствената стая за разпит. Кларк изпълни заповедта с омерзение. Сетне обаче изведе момчето на двора, смъкна му гащите и дълго го ми с маркуча. Другите ченгета хихикаха мръснишки, а мощната струя болезнено биеше в слабините на чернокожия.

Не го пречупиха и заплахите срещу семейството. Беше отраснал в дом с много жени. Устър ги познаваше всичките. Бяха читави хора, почтени, работливи. Полицейският шеф не беше расист. Делеше черните на лоши и добри, както и белите. В същото време не можеше да се каже, че отношението му към двете раси беше еднакво. И да искаше, такова нещо пак не би му се отдало. Нямаше да остане на поста си и седмица дори, а за почти десетте му години като началник изобщо да не говорим. Затова си беше изработил компромисна система. Черните и бедните бели третираше по един и същи начин. Богатите бели изискваха уважение, с тях работеше внимателно. Ще запитате за богатите черни? Да, ама в района на Устър заможни негри просто не се намираха.

Шефът вярваше и в криминалната превенция, наричаше я полицейска профилактика. Арестът беше крайна мярка само след наистина сериозна простъпка или след поредица неуспешни опити да вкара този или онзи непрокопсаник в правия път. Познаваше отлично хората в своя район, гонеше и подчинените си да следват примера му в това отношение. Сегашният арестант и цялото му семейство не бяха давали повод за полицейска намеса през деветте и нещо години на мандата му като полицейски началник. Това стана чак когато се появи Дебър и успя да се сближи с майката на момчето. А Дебър не беше човек, способен да спечели нечии топли чувства, любов още по-малко. Затова Устър подозираше, че в тази връзка е имало принуда, заплахи и страх. Беше направил жената своя любовница било с изнудване, било с нещо друго, не по-малко брутално.

Сетне я намериха убита, тялото й — обезобразено, захвърлено зад магазин за продажба на алкохол. При разследването стана ясно, че Дебър е бил на същото място малко преди откриването на трупа. Намериха се и свидетели, които потвърдиха, че зад магазина е имало скандал, чували се гласове — мъжки и женски. При разпита в щатската полиция обаче Дебър се оказа същият костелив орех, както сега и това момче. Мълчеше упорито, отказваше всичко и накрая се наложи да го пуснат, а престъплението остана неразкрито. По-късно до шерифа стигнаха сведения, че заподозреният се завърнал в къщата на същото семейство и този път се захванал с лелята на момчето. Жените се страхували от него, това беше ясно, а пък имаше и от какво. Малцина знаеха обаче, че женското семейство не бе чак толкова безобидно или безпомощно. Членовете му бяха интелигентни, със силни характери, нямаше как дълго да търпят присъствието на брутален насилник като Дебър.

Мина известно време, нощем Дебър спеше с лелята на момчето, през деня бе надзорник на строителни работници и печелеше добри пари. Така продължи до фаталния му край. Металната свирка, с която командваше работниците, се пръсна в устата му и отнесе половината му лице. Някой достатъчно начетен я бе заредил със собственоръчно приготвен експлозив и хитроумно замислен взривател. Дебър живя два дни, ослепен, в нетърпими болки, и въпреки усилията на лекарите почина.

Устър бе вярващ и смяташе, че агонията му ще продължи и във вечността: приживе си го бе заслужил напълно. Иначе едва ли бе загуба за някого, дори напротив. Обаче убийството си беше убийство и отговорният за него трябваше да бъде намерен и наказан. Опасно беше да се толерират хора, които могат да правят смъртоносни бомбички от подръчни материали, независимо чия глава ще отнесат — черна или бяла. Пистолетите и ножовете бяха по-различно нещо. Обикновено оръжие, широко разпространено, нищо особено няма в него, освен бруталния факт на убийството. Всеки ден се гърми или някой наръгва друг, било за неплатен дълг, в любовна свада, че дори и за чифт обувки. С тези хора Устър можеше да се справя чудесно — познаваше психологията им, нямаше какво да го изненада в тях. Обаче умението да убиеш човек със собствената му свирка, и то от разстояние, представляваше нещо съвсем ново — и като начин на мислене, и като изпълнение. Не, полицейският началник Устър нямаше никакво намерение да поощрява подобни неща.

Беше си подсигурил съдебно решение за арест на името на момчето още в деня, когато Дебър почина. От щатската полиция му се изсмяха, когато ги уведоми за намерението си. Дебър имал толкова много врагове — явни и тайни, — подиграха му се те, че цял телефонен указател не можел да ги побере. И отново му обясниха механизма на убийството: миниатюрно взривно устройство, талантливо замислено и изпълнено така, че смъртоносно да пострада само евентуалната мишена. Това предполага умения, планиране и мозък на човек с опит, а не на някакво си петнайсетгодишно хлапе, неуко и чернокожо. В отговор на поученията Устър изтъкна, че благодарение на благотворителна фондация въпросното момче учи в гимназия, която разполага с що-годе прилична лаборатория. От нея с лекота могат да се вземат йодните кристали и амоният, употребени като компоненти на експлозива, с който е убит Дебър. Това бяха факти, установени от следствието и експертизата на останките от свирката. И още: такива материали би употребил именно един интелигентен ученик с добри бележки, а не истински експерт по взривни устройства. При това е цяло чудо, добави Устър, че заредената с експлозив свирка не е избухнала предварително, защото въпросното съединение е крайно нестабилно и свръхчувствително на допир. Според специалистите вероятно убиецът е държал сместа във водна среда до последния миг; тя е започнала да съхне немного време преди жертвата да употреби свирката. Най-накрая всички тези аргументи относно естеството и употребата на експлозива бяха убедили щатската полиция да изпрати двама детективи на място.

И ето ги тези умници след дълго часово закъснение най-сетне при момчето. По едно време единият заряза разпита и влезе при Устър. Носеше бутилка изстудено безалкохолно, отпиваше от нея.

— Доникъде не стигаме с този хлапак — измуча недоволно той.

— Ами продължавайте да опитвате — посъветва го началникът.

— Вие май доста сте му се опитвали — язвително подхвърли детективът. — Целият е издут.

— Ами. Падна и се удари на път към тоалетната.

— Така ли? И колко пъти падна?

— Откъде да знам, да не съм ги броил? Нарочно блъскаше глава в цимента.

— Сигурни ли сте, че сте му прочели правата?

— Някой от полицаите все го е направил. Аз не съм.

— Не си ли поиска адвокат?

— Може да е поискал, не съм чул.

Детективът отпи от шишето, избърса потта от челото си, въздъхна.

— Не е негово дело това. Убийството е изпипано тънко.

Устър също избърса челото си и отвърна:

— Тънка работа казваш, а? Аз Дебър го познавах отблизо. И хората, с които движеше — също. Тая измет не е по тънките изпълнения. Те щяха да го гръмнат, евентуално да го наръгат, може би топките да му отрежат. Ей така, за авторитет. Никой не би се заел да разглобява свирка, да прави експлозив, за който се искат сериозни познания по химия, че да запоява парчетата й сетне. Хората, за които говоря, не са такива умници, напротив. А хлапакът ей там… — началникът направи пауза и посочи с пръст към стъклото — виж, той достатъчно е учил в шибаното училище, може да свърши такова нещо. При това има и мотив: Дебър уби майка му, чукаше леля му ей така — нарочно.

— Къде са ти доказателствата, че Дебър е убил майката?

— Доказателства ли? Пфу! — изплю се Устър на пода. — От доказателства нямам нужда. Просто зная. Сигурен съм!

— О, така ли? Само че в съда на тези неща гледат по-иначе. Нали познавам хората, които разпитваха Дебър. Какво ли не го правиха, само на ток не са го пекли. И не успяха да го пречупят. Затова налице няма нищо. Нито свидетели, нито признание, нито доказателства, нито реално обвинение — само общи приказки.

В стаята за разпити главата на момчето леко помръдна, сякаш чуваше какво говорят. Устър не бе сигурен, но му се стори, че за миг по лицето на хлапака заигра усмивка.

— Знаеш ли какво си мисля? — попита Устър и сега гласът му беше по-мек.

— Откъде да зная? Ти ми кажи. Ти се правиш на Шерлок Холмс.

„Майната ти, нагъл, тъп копелдак! — изруга наум Устър. — И баща ти беше същият тъпанар. По-далеч от носа си не виждаше.“

— Мисля си — продължи на глас началникът с леден тон, — че ако хлапето не беше убило Дебър, той самият щеше да го довърши. Казвам си също, че и двамата не са имали избор. Или единия щеше да го бъде, или другия. Ако го нямаше хлапето, сега на онзи стол ей там щеше да седи Дебър.

Детективът изгълта остатъка от напитката и почти се задави. Тонът на Устър бе направил нужното впечатление. Вече съжаляваше, че го е обидил. Прочисти гърло и опита да поправи грешката.

— Гледай, шефе, сигурно си прав. В този хлапак има нещо… признавам, че ги разбираш тези неща. Само че докога ще се туткаме? Той мълчи като риба…

— Още няколко часа са нужни. Най-много. Не го ли натиснахте на тема семейство — там му е слабото място?

— Не сме. А ти?

— Опитах, тогава за пръв път проговори.

— И какво каза?

— Че не съм човек, дето несправедливо ще посегне на жени.

Щатското ченге се ухили, но се усети и сконфузи.

— Има и други начини, малко по-така… — подметна той.

— Мисля си, че и ти не си такъв човек — поклати глава Устър.

Детективът кимна.

— Е, ще продължим.

— Давайте. Той е убиецът. Сигурен съм.

Детективът излезе. Началникът дори не погледна към вратата. Продължаваше да се взира в чернокожото момче отвъд. Струваше му се, че и то го гледа право в очите.

Два часа по-късно той беше все така на същото място. Захвърлили саката, двамата щатски полицаи седяха на стъпалата пред участъка. Дояждаха купените хамбургери и се готвеха да запалят по цигара. Устър си даваше сметка, че на практика разпитът бе завършил, при това напълно безрезултатно. Момчето бе отворило уста само за да каже името си — Луис — и да изрази убеждение, че началникът не би направил нищо срещу семейството му.

След малко единият от детективите влезе в шефската стая и обяви:

— Ще идем да пием по бира.

Устър кимна. Значи край — решили са, че няма смисъл да опитват повече. И ще се върнат само за да си вземат колата, ако, разбира се, си спомнят къде са я оставили. Зависеше от броя на изпитите бири.

В чакалнята на участъка, на стол встрани от бюрото на дежурния полицай, седеше чернокожа жена, стиснала в ръце чанта. Беше бабата на момчето, но би могла да му бъде и майка — лицето й беше младо, фигурата все още стройна и гъвкава. Откакто го бяха арестували, тук всеки ден идваше някой от семейството и мълчаливо сядаше на същия твърд и неудобен стол. Неизменно жена, тя се държеше гордо и спокойно, сякаш удостоява полицаите с присъствието си. Обаче в тази — най-възрастната от рода — имаше нещо, което будеше смущение и притесняваше началника. Не малко слухове бе чувал за нея. В дома й постоянно ходели хора: гледала на ръка, на бременни познавала пола на плода в утробата, врачувала, прогонвала духове, гадаела и успокоявала душите на починали деца, посочвала къде се намират отдавна изчезнали хора. Устър не вярваше в подобни бабини девитини, но към тази жена винаги се бе отнасял с респект. А тя самата се държеше като че това й се полага. Само глупак би дръзнал да не я уважи.

И ето я сега пак тук. Седи и мълчи, излъчва достойнство, при това изглежда сигурна, че момчето ще бъде освободено днес. Нямаше как да не се забележи приликата между баба и внук. Просто се набиваше на очи и не бе само физическа, която изпъкваше най-вече във високите, стройни, гъвкави тела и в грациозните движения. Но най-вече това удивително, ледено спокойствие, от което тръпки те побиват. Ами очите? Погледнеш в тях и сякаш потъваш в черни води, бездънни и страшни, а надолу те чака нещо още по-зловещо.

Устър си каза, че денят и без това е провален, по-лошо от това, здраве му кажи. Що се отнася до него лично обаче, работата съвсем не бе привършена. О, не! Ще пусне момчето за момента. Да върви при лелите и баба си в онези гори, но той — полицейският началник — няма да го изпуска от око. Където и да ходи, каквото и да прави, ще души по петите му. И най-сетне ще го пречупи. Прошка за убийство не се полага.

А имаше и един особен коз, скрит, досега неизползван. О, да. Изглежда, хлапакът беше обратен. Шефът отдавна таеше подобни съмнения. И доста приказки бе чувал по негов адрес: не си падал по момичетата, в училището веднъж-дваж имало закачки с момчета. На деца стопроцентово не можеш да вярваш, обаче във всяка лъжа има и частица истина, статистически погледнато. При това в разказите, които бе чувал, ставаше дума за фина чувствителност, скрита женственост и прочие подобни симптоми, нетипични за нормалния мъжки пол. А в техния щат законът беше извънредно строг. Закачи ли му нещо подобно, сетне ще го използва като инструмент за натиск във връзка с убийството на Дебър. Веднъж да го вкара в ареста с обвинение в хомосексуализъм, там животът му тутакси ще се стъжни. Очаква го само болка, мъка и унижение. По-добре би било да влезе на топло като убиец, то би му спечелило уважение и би внушавало страх в съкилийниците. Но Устър съвсем не гонеше наказание от типа на електрическия стол. Напротив. Достатъчно би било да натрие носовете на онези фукльовци от щатската полиция, дето се мислят за големи специалисти. И на подчинените си, разбира се, които се подиграваха зад гърба му, защото вярваше, че някакво си чернокожо копеленце можело да извърши толкова тънко престъпление.

Дали пък да не му устрои постановка? В града имаше неколцина, дето си падат по младо черно дупе. Ще пусне някой от тях подир хлапето, ще се уговорят за време и място. Самият той ще цъфне там уж случайно. Ще разкара другия, а момчето ще подбере по подозрение за хомосексуална връзка. Да, това беше възможност.

За беля Устър не знаеше, че в това време се задават други неприятности. Денят бе кофти още от началото, но тепърва предстоеше да се превърне направо в трагедия. И плановете за хомосексуалния капан да отидат по дяволите.

— Шефе? — обади се някой от вратата.

Устър се извърна. На прага стоеше Сет Кавана, най-младият му полицай — смотано ирландско католиче. Устър имаше проблеми с някои от местните по повод назначаването му. Дори и посещение на Том Ръдж Дребния и някои от приближените му. Все хора от качулатите, дето нощем гонят черните с калъфки от възглавници на главите. Том изрази недоволство, че в полицията на един изцяло баптистки град може да служи някакъв си католик, още повече ирландски. Устър ги изслуша внимателно, сетне ги разкара с уклончивото обещание да помисли по въпроса. Космите му настръхваха от деянията на Клана, зърнеше ли хората му, винаги изпитваше сериозни угризения. Отлично бе информиран за побоищата и издевателствата над местни чернокожи, „заварени да се скитат из територията на града по вечерно време“. Знаеше също, че доколко часът в тези случаи е бил вечерен, а територията — градска, почти винаги е зависело от количеството на изпития в бара на Ръдж алкохол. Добре бе осведомен и за опожарените колиби, и за изнасилванията на чернокожи, впоследствие обяснявани от извършителите с думи от рода на: „Шегичка беше, само дето малко му изпуснахме края.“

Знаеше за Ерол Рич и линча, както и кои са били главните действащи лица. На всичкото отгоре сядаше до същите хора на неделните черковни служби. О, да. Наясно беше, че от юридическа гледна точка и той носи отговорност за извършените тежки престъпления, макар че лично не бе присъствал.

За съжаление в началото Устър не владееше града така, както би подобавало на един полицейски началник. Когато научи за издевателствата, беше вече късно да им сложи край или поне така се успокояваше. Впоследствие бе събрал сили да заяви категорично, че повече няма да разрешава безобразия в поверения му град. Имаше предвид убийствата и че ще бъде безпощаден към извършителите им. Декларациите му обаче дадоха надежда на чернокожите и те надигнаха глава. Стана още по-лошо, защото се наруши балансът между техния гняв и обичайния им страх и на моменти положението беше неудържимо. А то се усложняваше още повече поради продължаващите безобразия на негодници като Том Ръдж и другите от Клана. Стигна се почти до намеса на ФБР. Това беше опасно — федералните не разбираха в дълбочина процесите и начина на мислене на хората от малките градове. Не само не разбираха, а и пет пари не даваха за тях. Целта им беше само да се даде урок и пример на останалите. Да знаят какво очаква онези, които не се съобразяват с промените и повелята на новото време, както пееше един прочут чернокож изпълнител.

Това е още една сериозна причина момчето на име Луис да бъде наказано за убийството на Дебър. Защото само Бог знае какво би могло да се очаква, ако и този път виновникът избегне предвиденото от закона. Може би следващият му ход ще е срещу убийците на Ерол Рич? Срещу онези, които бяха издърпали камиона изпод краката му, за да увисне безпомощен с примка на шията? Или срещу другите, които го заляха с бензин? И онези, които го запалиха жив? Устър бе чувал слуховете за връзката между Рич и майката на Луис. Сигурно и момчето беше наясно. Ако убият баща ти по такъв зверски начин, ти няма ли поне да опиташ да отмъстиш? — питаше се полицейският началник. И си даваше сметка, че на мястото на Луис би постъпил точно така.

От тези мисли го извади гласът на застаналия на прага Кавана, също обект на негов експеримент за социални промени в градчето. Кой знае с какви дивотии щеше да го занимава точно сега.

— Какво има? — запита недоволно, като отново насочи поглед към момчето в съседната стая.

— Дошли са ни гости.

Устър въздъхна и погледна навън през другия прозорец. Пред сградата бяха спрели две коли. От първата вече излизаха двама. Беше обикновен форд, приличаше на държавен. Подозрението му се потвърди, когато видя третия в него. Специалният агент Рей Валънс свали прозореца и изхвърли цигарена угарка току пред вратата на участъка. Валънс бе заместник–шеф на местното бюро на ФБР и не беше лош човек, доколкото това може да се каже за федералните. Беше умерен, няма да те пришпорва на тема човешки права, но няма и да те остави да се правиш, че не си чувал за тях. Обаче това с фаса бе демонстрация на неуважение. Е, ще трябва да си поговорят по въпроса.

Втората кола беше прекалено луксозна, за да е държавна. Светлокафеникава отвън, тапицирана с кожа в тон с цвета, а човекът на волана приличаше повече на професионален бодигард, отколкото на федерален агент. Устър го огледа внимателно, когато излезе: не беше много по-различен от федералните копелета. И неговото сако беше издуто отляво под мишницата, и той имаше същото самоуверено, почти нагло изражение. От задната седалка на баровската кола се измъкна мъж на годините на самия Устър, само че изглеждаше значително по-стар. Напомняше му за актьор от „Моята прекрасна лейди“, филма, дето го даваха преди няколко години. Как ли му беше името? О, да — Уилфрид Хайд-Уайт в ролята на полковник Пикъринг със силно сбръчканата муцуна, майната му и на него. Та мъжът много приличаше на него.

Валънс поведе новодошлите към участъка. Мина покрай дежурния и другите полицаи, без дори да ги погледне. Застана на прага на шефската стая и с насилена любезност поздрави:

— Добър ден, полицейски началник Устър.

— Здравейте, специален агент Валънс — отвърна Устър, въпреки че обичайно си говореха на „ти“ и на малко име.

Агентът кимна с глава назад, сякаш искаше да каже, че ги наблюдават и случаят е много сериозен. Устър го изгледа изкосо — такива не му минаваха. Тук беше негова територия. Фебереецът да не се пише толкова важен, а да вземе да се извини за фаса.

— Може ли да говорим насаме? — запита Валънс.

Устър изгледа изкосо стоящите пред вратата четирима — двамата агенти от ФБР, шофьора и дъртака. Отзад любопитно се тълпяха неговите хора.

— Вие какво? — запита той нарочно небрежно. — Да не сте тръгнали на годеж? Е, щом сте дошли, заповядайте.

След Валънс обаче влезе само възрастният. Преди да затвори вратата, Устър усети очите на своите хора — чакаха да видят няма ли да се огъне пред федералните. Затова се изправи, изпъчи гърди, прибра шкембето и тежко изрече:

— Та за какво става дума, агент Валънс?

— За момчето, дето сте го нагънали в стаята отсреща.

— Задържано е по подозрение за убийство. Водим следствие.

— Какво конкретно имате против него?

— Възможна причина. Мотив. Убитият от него вероятно е убил майка му.

— Вероятно?

— Ами вече го няма, че да го питаме пак.

— Доколкото съм осведомен, доста пъти са го питали преди кончината му. Не е признал нищо подобно.

— Няма значение, той е убиецът. Който не вярва, негова си работа.

— Значи възможна причина… С това ли разполагате?

— Засега да.

— Ще признае ли?

— Упорит е, но поддава. Ще се пречупи.

— Прекалено сте уверен и в това.

— Че той е момченце, аз какви по-големи бабаити съм огъвал. Този ли ще ми се опъне?

— Ами така изглежда.

Сега Устър се ядоса и рязко премина на „ти“, забравил учтивостта.

— Чакай малко, Рей. За какво става дума? Ти тук нямаш юрисдикция! Случаят не е федерален.

— Напротив. Смятаме, че е федерален.

— И как така го измислихте?

— Покойният е бил надзорник на екип работници, заети в строежа на новия път край мочурището Орисмачий. А то е федерален резерват.

— Ще стане федерален резерват — поправи го Устър. — Засега е само мочурище.

— Тц, не си осведомен добре. Мочурището и пътят край него получиха нов статут — федерален. Документите дойдоха вчера. Спешно при това.

Валънс бръкна във вътрешен джоб, извади няколко листа и ги подаде на Устър. Полицейският началник намести очилата на носа и започна да чете дребния шрифт.

— Е, добре — каза, когато свърши. — Това обаче не променя нищо. Престъплението е извършено, преди да е влязъл в сила новият статут. Юрисдикцията си е моя.

— Виж, шефе, няма смисъл да спорим. Просто прочети по-внимателно. Документът е със задна дата, от първо число на месеца, когато е започнат строежът. Вероятно това са бюджетни фокуси на бюрократите. Знаеш как действат административните служби на правителството.

Устър се залови да чете отново и наистина намери датите. Челото му се сбръчка, лицето му се наля с кръв и гневът го задави.

— Редовните тарикатлъци, майната им! Ти кажи защо си се захванал с този случай? Тук имаме престъпления на цветнокожи — един срещу друг. Не става дума за човешки права. Защо си вреш носа в тези неща, кажи ми?

— Същите неща определено придобиват федерален характер, шефе. Няма причини да се гневиш. Не отправяме упреци срещу твоята служба. Просто освободи момчето.

Устър си давеше сметка, че ситуацията му се изплъзва. Най-напред случаят, но с него си заминават и собственият му авторитет, и най-вече престижът пред подчинените. Никога повече няма да може да ги възстанови. Дори и момчето ще му се хили, когато излезе на свобода.

А пък този дребен лайнар Уилфрид еди-кой си с бялата коса и скъпите дрехи какво прави тук? Имаше някаква далавера. Устър бе сигурен в това.

— А ти какво общо имаш със случая? — не изтърпя той и гневно запита втория посетител.

— Моля да ме извините — отвърна ниският мъж, пристъпи напред и подаде ръка. — Името ми е Гейбриъл.

Устър се направи, че не я вижда, и след малко човекът я отдръпна. Майната му! И на Валънс също. На всичките поред! Сетне се досети, че репликата не бе отговор на въпроса, и отново изрева:

— Не чу ли какво питам?

— Тук съм като гост на специалния агент Валънс.

— За правителството ли работиш?

— Може да се каже, че извършвам услуги и на правителството.

Това не беше едно и също, Устър отлично го знаеше. Бе достатъчно интелигентен, за да си даде сметка, че тук имаше и нещо друго, недоизказано, двузначно и опасно. Внезапно му хрумна, че ще сгафи още повече, че гневът е лош съветник и че не бива повече да закача този тип Гейбриъл, а? Както името на архангела Гавраил[1]… Бяха го хванали натясно. Като агне на заколение, оставаше и шиша да му заврат и да го завъртят на огъня. О, не! Ще избегне тази съдба на всяка цена, та дори това да значи, че трябва да се откаже от момчето.

Напрегна воля да потисне гнева. Седна зад бюрото и отвори някаква папка. Дори не видя каква е, нито прочете написаното в нея.

— Вземете си го — рече на глас. — Ваш е.

— Благодаря ви, господин полицейски началник — обади се Гейбриъл. — Още веднъж моля, приемете извиненията ми за всички причинени неприятности.

Устър не отвърна, не вдигна очи от бюрото. Чу ги да излизат. Вратата се затвори след тях тихичко.

Началникът Устър. Големият шеф. Е, току-що му бяха показали реалностите. Дребна рибка в плитка водица, по погрешка навлязла в дълбокото. А там истинските хищници й се бяха озъбили.

Погледна затворената врата на стаята, премести очи към огледалния прозорец. Представи си, че отвъд пред момчето стои Гейбриъл. Двамата се гледат и сякаш се преливат един в друг, превръщат се в едно цяло. Сетне избледняват и се губят в червена като кръв маса.

[1] В юдейската митология един от архангелите, понякога сочен като Ангел на смъртта, принц на Огъня и Мълнията. — Бел.прев. ↑

5

Уили въздъхна. Ужасно го цепеше главата.

Събуди се скован и адски жаден. Беше спал като заклан, но не се чувстваше отпочинал. Стана да се измие и веднага усети мускулната треска — болеше го цялото тяло. Може би ще се поразмине, като отиде в гаража и работата го поразкърши. Обаче там главоболието се засили и стана непоносимо. По обед беше мокър от пот и замаян, при това си даваше сметка, че състоянието му се влошава. Дано денят свърши по-бързо, че да се прибере вкъщи и да се наспи. Утре главата му ще е по-ясна, ще изпитва само срам и угризения.

Уж беше пил само бира. От твърдия алкохол се бе отказал отдавна, иначе в доброто старо време обръщаше по цяла бутилка, а на следващия ден работеше нормално, все едно нищо не е било. Сега и бира пиеше умерено, обаче и тя опиваше. Ето и вчера. Но пък не всеки ден е шейсетгодишнина. А и приятелите очакваха да почерпи — няма как иначе. Сега си плащаше за това, че се беше наливал.

И обедната храна не помогна. Сервизът се намираше в алея встрани от 75 улица между 37 авеню и „Рузвелт“, недалеч от адвокатска кантора. Юристът беше индиец, специалист по имиграционни въпроси и визи. Изборът на място не бе лош, като се има предвид, че в района се намираха повече негови сънародници, отколкото в някои части на Индия. На 37 авеню бе пълно с италиански, афганистански и аржентински ресторанти, но стигнете ли 74 улица, оттам нататък всичко беше вече индийско. Дори и улицата бе преименувана — сега я наричаха „Калпана Чавла“ — на индийския космонавт, който загина в инцидента със совалката „Колумбия“ през 2003 година. По нея постоянно шареха мъже със сикхски тюрбани и предлагаха на минувачите ресторантски менюта.

Това бе махалата на Уили. Тук бе роден, тук възнамеряваше и да умре. Като дете караше велосипед на воля. Стигаше чак до летището „Ла Гуардия“ и стадиона „Шиа“, мяташе камъни по плъховете, които се въдеха по дворищата и пустите места. Само че по онова време тук живееха само ирландци и евреи. 94 улица пък наричаха линията Мейсън-Диксън[1], защото отвъд нея живееха само чернокожи. Уили не помнеше да е виждал бяло лице там, но през 80-те години в училищата чак до 98 улица вече учеха множество бели деца. Те другаруваха с чернокожите, играеха с тях бейзбол и заедно се биеха срещу дръзнали да се появят в квартала външни младежи. Към края на 80-те ирландците започнаха да се изселват, макар и постепенно, а откъм „Рузвелт“ плъзнаха етно бандите. Така започна подялбата на територията. Уили остана да живее на същото място в малко апартаментче недалеч от сегашния си сервиз. И оцеля, само дето сложи на прозорците дебели решетки.

Арно живееше на „Форли“, където сега е Малко Мексико, но не проговори испански. Отвъд 83 улица територията бе по-скоро колумбийска, отколкото мексиканска, и изглеждаше доста по-различно. По улиците се продаваха най-разнообразни стоки, звучаха възгласите и ругатните на продавачи и купувачи, в магазините предлагаха музика и филми, озвучени на испански, каквито бял човек никога няма да купи.

Уили свикна с всичко, научи се да преодолява превратностите и промените. Когато Луис бе принуден да продаде сградата край парка „Кисена“, пак съумя да намери подходящ гараж по-близо до дома си. И днес и той, и сервизът бяха реална част от историята на района, също както заведението на Нейт.

Междувременно главоболието го натисна още повече. Влязоха да похапнат в един от ресторантите. Отказаха козето къри, предпочетоха пиле.

— Ти виждал ли си жива коза? — запита помощникът.

Уили призна, че не е виждал. В Куинс това едва ли бе възможно: тя би паднала под ножа на първия имигрант, който я зърне. Арно бе приобщил Уили към индийската кухня, само че и двамата избягваха козето месо и лютото, като залягаха най-вече на ориза и плоските хлебни питки, наричани наан.

Храната беше вкусна, но не можа да оправи махмурлука на Уили. Затова броеше минутите до затварянето, а под нос ругаеше работата и най-вече бруклинската пивоварна и пивката й бира.

— На кофти майстор инструментите му пречат — заядливо изкоментира Арно.

Уили се ядоса. Помощникът го будалкаше още от сутринта. И защо, дяволите го взели? Не пиха ли снощи заедно? Не си ли спомняха старите приятели, не превъзнасяха ли някогашните автомобилни марки? Арно си беше къркач. Само че поркаше концентрат, предпочиташе джин или водка и срещу всяка бира на Уили гаврътваше най-малкото по две питиета. Но ето ти го тази сутрин — свеж като кукуряк, пък се и заяжда, мамка му! Каква беше тази негова обмяна на веществата? Железен организъм, просто изгаряше алкохола.

Ох, Уили мразеше Арно днес.

— К’во им се сърдиш на пивоварите? — безмилостно продължаваше помощникът. — Те ли те караха да изплюскаш толкова много бири?

— Не те, а ти! — още повече се ядоса Уили. — Аз исках да си ходим.

— Ами, искал си. Така говориш днес. Вчера се напъваше да празнуваме до зори. И накрая останахме само аз и ти! — възрази Арно и се ухили идиотски.

— Боже мой, ти си злият ми гений! — извика Уили. — Не стига дето сме всеки ден заедно, ами и в неделя на черковната служба! Постоянно се мъкнеш след мен. От теб спасение няма. Защо ли седнах снощи с теб?

— Защото съм ти най-добрият приятел.

— Аре стига бе!

— Защо, да нямаш по-добър?

Арно се ядоса на свой ред, запуши уши с длани и потъна в склада в дъното на сервиза. Уили понечи да го замери с гаечния ключ, но реши, че може да счупи нещо ценно. И без това днес мерникът му не беше в ред.

Седна на сандък, опря глава на ръце и затвори очи. Наближаваше осем часът, навън тъмнееше. В четвъртъците работеха до осем. Още няколко минути, ще ударят ключа и ще се приберат да почиват. Хрумна му да не забрави да откачи табелите с офертите: Реглаж на спирачки — 44,99$; Смяна на маслото — 14,99$. А сетне у дома, едно аспиринче и право в леглото.

По-късно си казваше, че сигурно се е унесъл и заспал. Защото когато отвори очи, пред него стояха двама. Веднага разбра, че не са тукашни. Не бяха и градски, смърдяха на тор и говежди лайна. На ръст бяха средни. По-възрастният изглеждаше на около четирийсет години. Дългата му черна коса висеше на фъндъци около яката на ризата, заострените накрая бакенбарди почти допираха козята брадичка. И косата, и брадата стояха като залепени на лицето му и приличаха на изкуствени. Уили си представи как нощем ги сваля, за да ги постави върху главата на пластмасов манекен. Но това беше може би ефект от умората и махмурлука. Мъжът носеше цветна риза за голф, кафяво кадифено сако и кафяви джинси. Ботушите му бяха евтина имитация на известна марка.

Монтьорът мразеше хората, които играят голф, ненавиждаше типа дрехи и всички останали атрибути на този спорт. Дойдеше ли такъв за услуга, зърнеше ли сака със стиковете в багажника на колата му, веднага лъжеше, че е много зает и няма как да помогне. Сигурно имаше и читави хора сред тях, но Уили бе срещал предостатъчно боклуци и вярваше в статистиката. И в още нещо бе безспорно сигурен: колкото по-скъпа е колата на голф играча, толкова по-голям задник е той. За беля тези двамата му се бяха изтресли по никое време, а и без тях махмурлукът му бе изопнал нервите докрай.

Вторият бе доста по-едър и широкоплещест. Впреки вечерния хлад носеше тънко джинсово яке, отдолу само тениска и избелели джинси. Дъвчеше дъвка и се хилеше гадно като типичен негодник от онези, дето обичат да сритат някого ей така, без повод и за личен кеф.

Двамата го гледаха мръсно, както се гледа обречен.

Уили се досети кои са. Представи си как синият им шевролет малибу чака отвън да ги върне там, откъдето са дошли, след като изпълнят поръчката. Ех, защо не каза на Луис снощи, когато си спомни за тях? Сега беше вече късно.

Изправи се и вдигна оставения до него тежък гаечен ключ.

— Вече затваряме — каза той, въпреки че знаеше — тези не са дошли за ремонт на автомобил.

Приказките само отлагаха неизбежното, а двамата очевидно не бяха от търпеливите. Кой ли ги беше изпратил? Не помнеше да е обиждал или излъгал някого. Пък и никой не го мразеше до такава степен. Май че ставаше дума за предупреждение. Ще му изпочупят кокалите и ще го затрият, за да предадат нечие послание, вероятно предназначено за Луис и Ейнджъл.

Онзи с дъвката измъкна пистолет. Не го насочи в Уили, а отпусна ръка небрежно край крака си, като палецът и показалецът му бяха готови за съответните движения.

— Я пусни ключа! — обади се козята брадичка.

Уили го послуша. Инструментът издрънча на цимента.

— Не ми изглеждаш много добре — продължи онзи.

Уили се опита да разпознае акцента, но не можа. Май долавяше канадски нюанс? Пък и какво ли значение имаше?

— Снощи имах тежка вечер.

— Опасявам се, че и днес ще е така…

И преди да го е изрекъл, го удари силно. Уили беше неподготвен, ударът го намери в лицето и му счупи носа. Смъкна се на колене и хвана главата си с ръце. Чу подигравателното хихикане на другия, който вече вървеше към склада. Погледна след него и мислено се помоли: „Боже, само дано Арно не направи някоя простотия сега!“

В ръката на козята брадичка се появи пистолет.

— Човек трябва да внимава в подбора на бизнес партньори. Едно е да дружиш с педерасти, макар да не ги обичам обратните. Друго е, когато са и убийци, като мен и моя приятел. Ние обаче само убиваме. А ти се гушкаш с поръчкови килъри и педали, които спят заедно, и това е много кофти. Затова няма какво да се чудиш, че сме тук.

Сетне насочи пистолета в главата му и Уили затвори очи. Чу изстрел и потръпна, но си даде сметка, че ехото се връща откъм склада. То отвлече вниманието на убиеца и той извърна глава. Без да му мисли, Уили грабна ключа от пода и с все сила го стовари върху ръката с пистолета. Чу се хрущящ звук. Дали му счупи костта? Сетне с цяло тяло отхвърли мъжа назад към червения олдсмобил, по който работеха с Арно. Но дори и наранен, онзи беше светкавично бърз. Лявата му ръка се стрелна и попадна право в счупения нос. Болката беше непоносима и за миг механикът направо ослепя, но съумя да го ритне с десния крак. Работната обувка с метално бомбе удари нападателя в бедрото, той се олюля и се насочи към падналия пистолет. Уили се хвърли на пода и ритна оръжието встрани. В същия момент проехтя втори изстрел, някъде се счупи стъкло. Сгушен долу, Уили зърна раздробения заден прозорец на олдсмобила, а през него и бягащата към вратата брадата фигура. Тресна трети изстрел, тичащият залитна силно и се хвана за дясното рамо, но успя да се измъкне на улицата.

Застанал на вратата на склада, Арно пусна още един куршум, но онзи вече бе потънал в нощта. Ръцете на помощника трепереха, големият пистолет се тресеше. Уили знаеше, че Арно мрази оръжията и никога не е стрелял. Истинско чудо бе да уцели подвижна мишена. Двамата тръгнаха бавно към вратата на сервиза. Отвън се чу рев на форсиран двигател и скърцане на гуми.

Уили въздъхна и запита:

— Какво стана с онзи?

— Ударих го с чука — отвърна Арно и пребледнялото му лице се сви в гримаса. — Падна и пистолетът му гръмна. Ти добре ли си?

Механикът кимна. Носът го болеше зверски, но нали беше жив? И неговите ръце трепереха, гадеше му се. Протегна ръка, взе оръжието от Арно и внимателно постави предпазителя.

— Тия к’во искаха? — попита помощникът.

— Трябва да се обадя — вместо отговор каза Уили. — Намери жица и го вържи онзи в склада, ама яко.

Арно не помръдна.

— Май няма нужда, шефе — рече унило.

— Боже мой, колко силно си го ударил?

— Ами с чук, шефе. Колко силно е било, как мислиш?

Уили поклати глава. Сам не бе сигурен какво искаше да изрази — възхищение или отчаяние.

— Ти си бил истински Рамбо, бе! Кой да те знае?! Как успя да уцелиш другия при вратата?

— Мерех се в краката — рече Арно.

— Браво. В краката, Боже мили! Я заключи.

Арно се зае с ключалките, Уили влезе в офиса и вдигна телефонната слушалка. Наизуст знаеше номера, който завъртя.

Отговори телефонен секретар. Тогава набра номера на „Лирой Франк Пропъртийз Инкорпорейтид“. Отсреща беше Ейми, обеща да предаде за обаждането. Сетне хвана джиесема, но електронният оператор му каза, че апаратът на абоната е изключен.

Луис и Ейнджъл имаха други неприятности.

Г-жа Бондарчук беше в коридора и чу звънеца веднага. Погледна през матовото стъкло на вътрешната врата. Отвън стоеше мъж в синя униформа. В едната ръка държеше пакет, в другата — защипани за твърда поставка документи. Човекът се взря навътре и отново позвъни. Бондарчук натисна бутона на домофона, кучетата се разлаяха.

— С какво мога да ви помогна? — запита тя, но тонът й не изразяваше особена готовност да окаже помощ.

Не обичаше да й звънят непознати и много внимаваше с отварянето на вратите, особено когато бяха мъже. Познаваше ги, не бяха цвете за мирисане. Глупаво бе да им вярва човек. Единствено изключение правеше за господата от горния етаж.

— Куриерски услуги — доставка на колетна пратка — обади се гласът отвън.

— За кого?

Настъпи тишина, след малко онзи отвърна.

— За госпожа Ивлин Бондарчук.

— Оставете я на прага — нареди жената и натисна бутона за отваряне на външната врата.

— Вие ли сте Бондарчук? — запита онзи и пристъпи навътре.

— Че коя друга да съм?

— Трябва да се разпишете.

С такава цел на вътрешната врата бе направен прорез с широчина около три сантиметра.

— Подайте документа — подкани го жената.

— Госпожо, така не става. Нося финансова отговорност, има си правила. Трябва да го държа, докато подписвате.

— Че за какво са ми на мен вашите бумаги? — тросна се тя. — Да ги продам и да замина за Русия ли? Я ги подайте насам.

Мъжът пристъпи още напред. Сега лицето му се виждаше отлично. Беше чернокос, с нездрава кожа.

— Хайде, госпожо, не ме мотайте. Бъдете разумна, отворете и подпишете.

Не й хареса внушението, че може да бъде неразумна.

— Няма да стане. Вървете си. Ще дойда да си получа пратката лично в куриерската служба. Оставете ми номера и адреса.

— Но това е неприемливо, госпожо. Не го искате, ваша си работа. Само че в такъв случай ще трябва да го разнасям и да го връщам в службата. Може да се загуби, а може и да съдържа бързоразвалящи се продукти, откъде да зная? Сетне мен ще глобят.

— Ако се вмирише, изхвърлете го — на моя отговорност — язвително рече Бондарчук. — А сега си тръгвайте, моля.

Мъжът обаче се огледа, измъкна пистолет със заглушител, насочи го във вратата и стреля.

— Тъпа дърта кучка — изсъска той и пусна още един куршум, а в това време Бондарчук натисна бутона на беззвучната аларма.

Звуковият ефект бе като от пукане на надут хартиен плик, а на стъклото пред лицето й цъфнаха следи, но то не се пръсна. Беше бронебойно, правено по специална поръчка, както много други неща в къщата. Мъжът огледа безпомощно улицата. Удари стъклото с облечена в ръкавица ръка, сякаш очакваше да го избие от рамката, но това не стана. Тогава побягна навън. Настъпи тишина.

Измина малко време, Бондарчук чу шумове. Идваха откъм мазето в задната част на къщата. Погледна часовника. Пет минути бяха изтекли от активирането на алармената инсталация. Ако до десет минути никой не дойде, ще се обади в полицията. Така й бяха наредили господата Луис и Ейнджъл, а беше получила и най-подробни указания от фирмата, която инсталира съоръжението. Ако за десетина минути не получи помощ, ще се наложи да търси ченгетата.

Шумовете отзад заглъхнаха, сетне отново се възобновиха. Жената изшътка на кучетата и тръгна по стълбището към мазето. Задната врата — двойно армирана с допълнителни стоманени елементи — се отваряше към неголям павиран двор, където стояха кофите за боклук. Бондарчук надникна през шпионката и видя мъжете — двама в еднакви сини куриерски униформи. Бяха избутали кофите встрани и закачаха нещо откъм външната страна на вратата. Единият беше стрелецът от преди малко. Той усети погледа й върху себе си и впери очи в шпионката. Държеше дебела продълговата плочка с цвят и вид на маджун. От единия й край стърчеше подобна на молив тръбичка, а от нея излизаше жица.

— Отстъпи от вратата — обади се той с приглушен глас, но тя го чу отлично. — Или по-добре се облегни на нея и само глей къв фокус те очаква.

Госпожата се отдръпна, ужасена.

— О, не! — изплака тя. — Не, не, не!

Трябваше да извика полицията. Отстъпи още и още. Обърна се и побягна, разплакана. Трябваше да стигне до телефона. Фирмата я беше подвела, помощ не идваше! Подире й заджавкаха кучетата.

Още не бе стигнала до стълбището, когато отвън отекнаха два изстрела. Звукът бе доста по-силен отпреди, сетне нещо тежко се блъсна в металната врата. Жената замръзна, извърна глава назад. Повдигна ситно треперещите си пръсти към устата си, наостри уши.

— Госпожо Бондарчук, там ли сте? — чу се гласът на г-н Ейнджъл. — Добре ли сте?

— Да — отвърна тя със слаб глас. — Да. Кои са тези мъже?

— Не знаем, госпожо. Но не се безпокойте.

— Тръгнаха ли си?

— Ами в известен смисъл… да… — отвърна гласът отвън.

Треперейки и хлипайки, жената се прибра в апартамента си и заключи вратата. Седна на стола с две от кучетата в скута и дълго не помръдна оттам. Стана чак когато по-късно се появи г-н Ейнджъл. Носеше й разкошна шоколадова торта от бродуейския кулинарен център „Забарс“. Когато видя колко е уплашена, поседя при нея. Пиха прясно мляко, почерпиха се със сладкиша, поприказваха. Ейнджъл си тръгна чак когато тя напълно се успокои.

[1] Границата между Пенсилвания и Мериленд, смятана за разделна между Американския север и юг. — Бел.прев. ↑

6

Мъжът в склада се оказа жив. Уили не вярваше на очите си, но Арно видимо се успокои. Вярно, черепът му бе пукнат и от ушите му течеше кръв, но определено дишаше. Тогава механикът реши, че няма друг избор, освен да се обади в полицията. Не можеше да остави непознат човек да умре на пода в сервиза му, затова завъртя 911. Докато чакаха линейката и ченгетата, двамата се уговориха кой какво ще приказва. Беше си чисто и просто нападение с грабеж. Онези влизат въоръжени, заплашват, искат пари и хубава кола. Уплашени за живота си, безнадеждно притиснати в ъгъла, Уили и Арно успяват да им надвият. Единият е с черепна травма, лежи в склада, другият е ранен и побягва с колата, с която са дошли.

Уили се досети за още нещо. Нагря няколко свещи на парното, докато омекнаха достатъчно, и взе отпечатъци от пръстите на изпадналия в безсъзнание. Сетне скри свещите зад куп стари документи в офиса и заключи вратата. Убиецът нямаше документи, не носеше портфейл и това беше странно. Уили знаеше, че ченгетата ще снемат отпечатъци, обаче беше сигурен, че Луис ще предпочете да направи свои собствени справки. Затова снимаха ранения с джиесема на Арно. Апаратчето на Уили нямаше такава опция, беше от най-евтините.

Когато детективите пристигнаха, майсторът и помощникът си изиграха ролите съвършено. Двама честни бачкачи, заплашени с телесни повреди и дори със смърт, се опълчват срещу агресивните бандити. И надделяват, колкото и да изглежда странно. Ето ги сега, стоят шокирани, но пък живи и опазили дребния си бизнес. При това тази версия съвсем не беше далеч от истината. Ченгетата ги изслушаха съчувствено, съгласиха се да запишат официалните им показания на следващата сутрин в участъка. Арно запита дали да си потърси адвокат. Старшият детектив отвърна, че едва ли ще се наложи, защото не вярва да има отправени обвинения, дори и в случай, че раненият престъпник почине. В прокуратурата не обичат подобни дела, каза той, а Арно лесно можеше да докаже, че е действал при самозащита.

Сетне полицаите констатираха, че в джобовете на въпросния господин има само дъвка, снопче банкноти от по десет, двайсет и петдесет долара и резервна пачка за пистолета. Уили и Арно се направиха на слисани и го изиграха чудесно.

Тъкмо смятаха, че всичко е приключило, когато в сервиза пристигнаха още двама — мъж и жена, облечени в официални тъмни костюми. Нямаше нужда да гадаят какви са, отдалеч се виждаше, че са от ФБР.

Дошлите с линейката медици наместиха носа на Уили и му поставиха лепенка, спестявайки отиването до болница. Обаче болката бе все така непоносима. Чувстваше се замаян и на края на силите си, а за това допринасяха махмурлукът и отзвучаващият ефект на адреналина. Но щом зърна влизащите, се мобилизира и даде знак с очи на Арно, че бедите май тепърва започват. Не беше експерт по полицейската работа, но бе живял достатъчно дълго в Куинс, за да знае, че федералните не тичат подир всяка кокошкарска стрелба или опит за ограбване на сервиз. Иначе нямаше да им стига времето за важните дела. Явно имаше нещо друго и то предвещаваше неприятности.

Фебереецът бе чернокож и се представи като специален агент Уесли Брус. Партньорката му, също специален агент на име Сидра Люис, бе блондинка с пронизителни сини очи и смръщена физиономия, сякаш всички насреща й бяха престъпници. След като поговориха с детективите, федералните веднага разделиха Арно от Уили. Жената отведе помощника в офиса, а Брус остана до седналия край олдсмобила майстор. Бе скръстил ръце на гърдите си, а на лицето му играеше широка, неприятна усмивка, напомняща за изражението на убиеца с дъвката.

— Е, как се чувствате сега? — запита агентът.

— Бил съм и по-добре — отвърна Уили напълно честно.

И без да си дава сметка защо, си помисли, че федералното ченге отлично знае доста неща за него и за сервиза.

— Излиза, че нашите двама приятели са избрали неподходящи хора за обир, а?

— Така излиза.

— Казвате, че търсили кола?

— Кола и пари.

— Държите ли по-големи суми в наличност тук?

— Не. Обикновено ми плащат с чек или кредитна карта. Е, има и хора, които предпочитат да се разплащат кеш. В нашия район старите навици мъчно умират.

— Аха — откликна агентът двусмислено, сякаш не ставаше дума за плащане в брой, а за нещо друго.

Уили се замисли: какво ли му се върти на този в главата сега? Обаче възможностите бяха толкова много, че дори нямаше смисъл да се напряга. След малко му хрумна друго: тези двамата да не са дошли във връзка с Ейнджъл и Луис? Може би да. Постепенно съмнението се превърна почти в сигурност и въпреки че външно не му пролича, вече изпитваше определено омерзение спрямо специалния агент.

— Аха — повтори федералният и отново продължително измери Уили с очи.

Механикът премълча, заслушан в долитащия от офиса глас на Арно. Думите не се различаваха ясно, защото той говореше бързо и продължително, жената мълчеше. Брус клатеше глава безмълвно, изчакваше Уили да се размекне и да задърдори като помощника си.

„Няма да стане, синко“ — рече си наум Уили.

След малко Брус прочисти гърло и продължи:

— Значи и да бяха сполучили, нямаше да намерят кой знае колко пари?

— Най-много сто-двеста кинта в дребни банкноти.

— И какво излиза — куп неприятности за двеста долара? Биха могли да си намерят много по-доходоносна мишена.

— Тук нямаме камери.

— Моля?

— Камери за наблюдение, казвам. Не използваме. Повечето хора имат, ние не. Може би са сметнали, че като няма камери, какво пък — защо да не опитат?

— Отчаяни хора, а?

— Ами да, нещо такова.

— Изглеждаха ли отчаяни?

Уили се замисли.

— Не знам какво да ви кажа… във всеки случай не бяха арабийски настроени.

— Питах по-скоро дали правеха впечатление на хора, които отчаяно се нуждаят от пари?

— Ами всеки се нуждае от пари — рече Уили просто.

— Обаче нашият приятел с разбитата глава има в джоба си поне петстотин долара, да не говорим за доста скъпия пистолет. Не прави впечатление на човек, който ще ограбва сервиз за някакви си мижави 200 долара.

— Вижте, не съм експерт по криминална психология. Това е по вашата част.

— Експерт по криминална психология, а? Ха-ха-ха — изсмя се агентът, но личеше, че е насила. — Хайде сега да минем на колата — продължи след малко той.

— Какво за колата?

— На детективите сте казали, че са дошли с кола и единият престъпник е избягал с нея. Защо им е кола, щом си имат?

— Защо ли? Може да са планирали грабеж, да им е трябвала кола.

— Значи са искали да ви убият, за да не ги разпознаете по-късно. Тях и колата. Така ли?

— Нали именно затова единият получи удар по главата… вижте, г-н Брус…

— Предпочитам да ме наричате „специален агент Брус“ — прекъсна го фебереецът.

Уили въздъхна театрално, изгледа го невъзмутимо, помълча миг — два и продължи:

— Вижте, специален агент Брус — не разбирам какъв ви е проблемът. Не сме ги канили тия типове на кафе, че да си чуруликаме любезно или да ни обясняват какви мотиви ги водят насам. Влязоха, разбиха ми носа, обявиха какво искат, останалото вече го знаете.

— Точно така. Знаем. Вие сте герои. Ето, отвън има репортер от „Поуст“, готов да ви снима. Ще станете прочути. Чудесно за бизнеса.

— Ами — рече Уили и нещо го жегна отвътре.

— Май не се зарадвахте много, а?

— От такава реклама… опазил ме Бог. Нямам нужда.

Усмивката на федералния се разшири още повече.

— Точно така! И аз това исках да кажа. Кой се нуждае от такава реклама? А какво ли би рекъл вашият бизнес партньор?

— Не разбирам за какво говорите.

— Наистина ли не разбирате? Кой ви измъкна от финансовата дупка навремето? Бившата ви съпруга е искала да разделите придобитото след брака по силата на съдебното решение за развод, нали? Нещата са били крайно проблематични за вас. Трябвало е да продадете бизнеса. И изведнъж всичко се оправя като по чудо. Имате пари да изплатите нейния дял, без да продавате сервиза. Откъде дойдоха те?

Уили въздъхна. Опасенията му се потвърждаваха. Специалният агент Брус знаеше прекалено много за живота и бизнеса му. Откъде и как? Майната им на федералните институции! Ето за какво се харчат парите на данъкоплатците. И неговите включително.

— От един добър самарянин.

— А той има ли си име?

— Парите дойдоха посредством агенция. Името й не помня.

— Аха. Казва се „Ласт Хоупс Инвестмънтс“. Много интересна институция. Просъществувала е ден до пладне. Същинска еднодневка.

— Не зная колко, но е било достатъчно, за да ми помогне. За мен това е важното.

— А заема изплатихте ли го?

— Опитвах, но както казахте, агенцията беше вече закрита.

— Няма какво да се чудим, след като дава заеми, а не си ги прибира. И името[1] й е любопитно, не мислите ли?

— Проблемът не е мой. Аз си обявих заема. Както си е законно.

— Кой е собственикът на тази сграда?

— Компания за недвижими имоти.

— Аха. „Лирой Франк Пропъртийз Инкорпорейтид“.

— Същата, да.

— На нея ли плащате наем?

— Хиляда и петстотин месечно.

— Никак не е много за толкова голямо място.

— За мен е напълно достатъчно.

— С въпросния Лирой Франк виждате ли се?

— А вие как мислите — ако работя в „Тръмп Билдинг“, дали ще се виждам с Доналд?

— Защо не, особено ако ви е приятел?

— Доналд Тръмп едва ли има приятели сред наемателите. Той да не е…

— … Лирой Франк — довърши Брус вместо него.

Уили поклати глава съжалително и разпери безпомощно ръце. Чудесно наподобяваше обикновения човечец, сблъскал се с недоброжелателно настроено служебно лице, което постоянно и целенасочено изкривява думите му.

— Казах ви — не се срещам с никакъв си Лирой Франк, не го познавам. Плащам си наема, гледам си работата, редовен съм с данъците, със закона съм точен, за цял живот нямам дори и една глоба за неправилно паркиране.

— Ами да — саркастично кимна Брус. — Сигурно сте най-честният човек оттук и чак до края на света.

— Не зная — простичко отвърна Уили. — Дотам не съм ходил.

Брус кипна, но мигом се овладя и смени темата.

— Неоткриваем е този г-н Лирой Франк — саркастично рече той. — Ненамираем, непроследим. Само бумаги и банки около компаниите му. Иначе е чистичък и точен, да не ме разберете криво. Но пък истинска загадка. Трудно е за нормален човек днес да бъде чак такава загадка.

Уили премълча.

— Сам разбирате, че е наложително да се интересуваме от финанси, при които не всичко изглежда както трябва, особено пък във времена като сегашните, при постоянни терористични заплахи — търпеливо издума Брус. — Сега това е по-лесно, отколкото преди. Разполагаме с повече ресурси, с повече възможности за осигуряване на прозрачност. Разбира се, ако сте невинен, няма от какво да се боите…

— Същото съм го чувал навремето от Джо Маккарти[2] — спокойно отвърна Уили. — После се оказа, че лъже и го разобличиха.

Брус се раздвижи, усмивката му изчезна. Изкашля се ядовито и отново си каза, че едва ли ще измъкне нещо от този инат, който така успешно се прави на тъпанар.

На глас рече друго:

— Е, хубаво, засега се разделяме, но пак ще се видим. А срещнете ли се с мистериозния Лирой Франк, предайте му поздрави от мен. Жалко, че такива неща стават на негова територия. Още по-жалко, ако някой прошепне на журналистите, че си заслужава да поровят около недвижимите му имоти. Може да застрашат анонимността му. И току-виж изскочил на светло.

— Аз само си плащам парите в банката — рече Уили. — Въпроси не задавам, единствено си искам разписките.

Междувременно специалният агент Люис излезе от офиса. Беше още по-смръщена отпреди и изглеждаше доста ядосана. Уили наведе глава, потисна усмивката. Арно можеше да влуди и най-търпеливия човек. Да изкараш от него отговори противно на волята му, бе равностойно да опитваш да изправиш ресорна пружина. Двамата агенти се спогледаха и мълком размениха информация за отрицателния резултат на разпитите. Уили зърна тънката усмивчица на единия от детективите, които също си тръгваха.

— Както ви казах, пак ще си поприказваме — закани се Брус на изпроводяк.

— Ние сме си тук всеки ден — кротко отвърна Уили.

Агентите излязоха, а Арно се приближи ухилен.

— Боже, тая мадама как се бе стегнала. Язък, иначе ми харесваше. Гот си поговорихме.

— И за какво?

— За етика.

— Каква ти етика, бе, Арно?

— Аре сега, к’ва. Етика. Кое е право, кое криво. За общочовешкия баланс на нещата.

Уили завъртя глава.

— Я се прибирай у дома и лягай да спиш. От теб още повече ме цепи главата.

На излизане извика подире му:

— Ей! И внимавай какво говориш по телефона!

Арно се извърна, отново ухилен.

— Аз, шефе, имам само две дежурни реплики: „Още не ти е готово возилото!“ и „Ще кихнеш още мангизи, няма как!“ Феберето да не ги помисли за код, а?

Уили махна с ръка. Майтапчия, лесно му е на него.

— Хайде стига, бе. Ти си затваряй човката по принцип, чу ли? И да не говориш с репортерите отвън. Имай малко уважение, бе, човече! Нали аз ти плащам заплатата!

— Аха, аха — викна помощникът от прага. — Тая заплата тъкмо ще ми стигне за новата яхта.

Луис телефонира веднага, щом труповете бяха отнесени. Беше въпрос на приоритети. Каза името си на операторката от службата за телефонни услуги. Позвъниха му десетина минути по-късно.

— Господин Де Анджелис ще бъде на ваше разположение утре около седем часа на 1226 — рече любезен глас, който удивително напомняше този на Ейми.

Луис благодари и затвори. В съзнанието му изплуваха спомени от предишни срещи. Де Анджелис. Хубаво име, свързано с ангели. И това ако не беше майтап.

Малко преди седем вечерта на следващия ден Луис бе на ъгъла на „Лексингтън“ и 84 улица. Беше тъмно, тротоарите вече пустееха, повечето от магазините бяха затворени. Тук-там светеха прозорците на барове и ресторанти. Над Манхатън бе влажно и мъгливо, сигурно щеше да вали. Пълзящата мъгла променяше уличния пейзаж, придаваше му нереалния вид на фото негатив. Отляво бе голямата дрогерия „Ласкоф“ с отколешната си табела, напомняща стрела. Оттук при подобно време случайният минувач с малко повече въображение би могъл поне за миг да си представи как е изглеждала тази част на „Лексингтън“ преди стотина години.

Реликва от същата епоха бе и заведението „Лексингтън Кенди Шоп енд Лънчънет“, основано от стария Сотириъс Филис през 1925 година. В него продаваха шоколадови изделия, сандвичи и напитки. Наследи го синът Питър и на свой ред го завеща на своя син и сегашен собственик Джон Филис, който и днес седи на касовия апарат и е на „ти“ с повечето клиенти.

Витрините бяха отрупани с различни поколения бутилки от кока-кола, сред тях се виеше пластмасово влакче, а най-отгоре висяха снимки на местни легенди и бейзболната бухалка на незабравимия Ръсти Стоуб от „Ню Йорк Мете“. И до ден-днешен сладкарницата беше позната на поредица поколения само като „Сода Кенди“, а фасадата й остана непроменена от кажи–речи незапомнено време.

От отсрещната страна на улицата Луис наблюдаваше движещите се вътре две фигури, облечени в бели престилки. Прибираха масите и чистеха, вратата бе вече заключена: работното време бе от седем до седем всеки ден без неделята. Единствено зелената гумена изтривалка стоеше отвън в очакване да я приберат. На нея с бели букви бе изписан номерът на адреса — 1226.

Луис прекоси платното и почука на вратата. Единият от чистачите се приближи и отвори. Поздрави го с кимване и веднага заключи след него. Сетне прислугата се оттегли безшумно, влизайки в помещение, на чиято врата пишеше „Вход забранен. Само за персонала“.

Интериорът бе същият, какъвто го помнеше, макар че от много години не бе идвал тук. Ето го зеления тезгях, белязан с петна от стотици горещи чаши и чинии в продължение на десетилетия. Същите си бяха и зелените, въртящи се на поставките си, винилови столчета — източник на безкрайно забавление за децата. Отвъд тезгяха се мъдреха голямата двойна кафе машина, работеща на газ, зелените миксери и сокоизтисквачки, крановете за малцова бира и други напитки.

„Сода Кенди“ остана прочута с лимонадата си. Правеха я само по поръчка, лимоните изстискваха пред самия клиент, сока размесваха със захарен разтвор, а готовата напитка сервираха в голяма чаша с надробен на люспици лед. Две чаши със същата лимонада сега стояха на масата в ъгловото сепаре пред един мъж. На излизане персоналът бе затъмнил флуоресцентното осветление и Луис за миг изпита странно чувство — сякаш старият мъж в ъгъла бе съумял да асимилира светлината по някакъв магически начин. Досущ като черна дупка в човешка форма: отвор във времето и пространството, поглъщащ всичко около себе си — добро и лошо, светло и тъмно, захранвайки собственото си съществувание за сметка на всичко, появило се в сферата му на влияние.

Доста време бе минало, откакто Луис и личността на име Гейбриъл се срещнаха за пръв път. Но пък трудно се прекъсва връзка, създала се между двама, чийто живот е бил някога толкова тясно свързан. А Гейбриъл бе създателят на Луис, поне в известен смисъл на думата. Той го бе открил — момчето с безспорни дарби, за да го превърне в мъж, който може да бъде използван като оръжие. Именно при Гейбриъл идваха навремето онези, които желаеха да се възползват от услугите на Луис. Гейбриъл бе връзката с тях, както и своего рода филтър. Какъв беше той самият? Това остана неясно. Посредник, уредник, силов фактор? Нещо друго? Ръцете му не бяха окървавени. Поне не и видимо. Луис му вярваше донякъде, в същото време не би му се доверил изцяло. Прекалено много бяха неизвестните и неизвестностите около стария му учител. Необясним беше и неразбираем. И все пак към него Луис изпитваше нещо, което далечно наподобяваше обич.

Човекът на масата му се видя смален и изсушен от старостта. Косата и брадата му бяха снежнобели, а в дебелото черно палто изглеждаше още по-дребен. Дясната ръка трепереше леко, когато поднесе чашата към устата си и част от течността се разля по масата.

— Не е ли хладно за лимонада? — попита Луис.

— Студът не е проблем — отвърна Гейбриъл. — Кафе може да се намери навсякъде, а пък тукашното е особено хубаво. Допускам, че се дължи на газта. Обаче истинската лимонада е нещо много рядко. Човек не бива да изпуска възможността да я опита.

— Щом така казваш — отвърна Луис и се настани на стола, откъдето най-добре се виждаха изходът и вратата на помещението за персонала.

Остави вестника, който носеше, върху масата, но не докосна лимонадата.

— Знаеш ли, тук снимаха епизоди от „Трите дни на Кондора“? Редфорд седеше на същия стол, където си ти сега.

— Помня, че си ми разказвал — отвърна Луис. — Беше доста отдавна.

— Така ли? — в тона на стария прозвуча съжаление. — Стори ми се удачно предвид обстоятелствата.

Изкашля се и помълча, сетне заговори отново:

— Вярно, че е минало много време. Десет години, дори повече. Откакто ти откри съвестта си.

— Тя винаги си е била на мястото. Просто не съм й обръщал достатъчно внимание.

— Съзнавах, че те губя още доста преди пътищата ни да се разделят.

— А те защо се разделиха?

— Значи вече ще се питаме „защо“?

— Стори ми се на място.

— На място? Това е нещо относително. В нашата работа има хора, за които въпросът „Защо?“ е само прелюдия към отговори от типа на „Смъртта ли си търсиш?“ или „На гроба какво да ти донесем — рози или лилии?“.

— А ти не беше от тях, нали?

— Не бих казал — сви рамене Гейбриъл. — Просто не съм искал да те хвърлям на вълците. И винаги съм бил отзивчив към тревогите и съмненията в теб. Преди, разбира се, да те освободя от ангажиментите.

— Ти ли ме „освободи“ от тях?

— Позволи на стареца да се поглези. В края на краищата не с всички трябваше да се разделя.

— Не бяха останали много, когато напуснах.

— А сред тях нямаше равен на теб.

Луис се направи, че не е чул комплимента.

— Освен това моралният ми компас, ако ми разрешиш да се изразя по този начин, бе далеч по-точен, отколкото ти си мислеше.

— Без да се обиждаш, не съм сигурен, че ти вярвам.

— Не се обиждам. Но вярното е това, което казах. Винаги съм внимавал на каква работа те изпращам. Имало е случаи, когато съм рискувал прекомерно, но не смятам, че съм прекалявал умишлено, поне не и когато ти си бил на линия.

— Благодарен съм ти за това. Просто смятам, че по едно време рискът рязко се увеличи.

— Може би — съгласи се Гейбриъл. — Може би. Я кажи какво се случи снощи? Чух, че си имал посещение.

Луис не се учуди, че събеседникът му е осведомен за инцидента в жилището. След неговото обаждане веднага би могъл да запита тук и там. Но бе сигурен, че е знаел и преди това. Имаше хора, които биха го информирали незабавно. Така работеха старите системи, затова и собственото му неведение относно смъртта на Били Бой го бе смутило сериозно.

— Аматьорска работа — отвърна на въпроса Луис.

— Вярно. Макар че случилото се в сервиза е изненадващо. Изглежда ненужно и грубо изпълнено, освен ако целта е била предупреждение. Но пък тогава защо ще нападат жилището ви, и то по същото време?

— Не зная — призна Луис. — А го отразиха вестниците. Уили не харесва такава публичност. И на мен не ми допада. Ще привлече внимание.

Гейбриъл махна с ръка небрежно, отхвърляйки опасенията му.

— Вестниците не се интересуват толкова кой какви имоти притежава. Сензациите им се въртят предимно около убийствата и секса.

— Аз не говоря за репортерски интерес.

Гейбриъл се взря в прозорците, сякаш очакваше от мрака отвън да изскочат ченгета. И когато това не стана, изглеждаше разочарован. Но Луис знаеше, че при него всичко е привидна игра. Доколко се бе отдалечил от стария живот? Вече не разполагаше с елитните си убийци — Жътварите, които би могъл да насочи срещу мишена по всяко време. Но пък едва ли би се примирил с тихото пенсионерско битие. Прекалено много знаеше и винаги се е стремял да научи повече. Може би вече не изпращаше хора да вършат чуждата мръсна работа, но завинаги щеше да остане част от същия този свят.

Луис дискретно побутна вестника с пръст. В него бе завит пакет със свещите, носещи отпечатъците на ранения нападател и копия от снимките му, правени с телефона на Арно. Там бяха още и отпечатъците от пръстите на двамата убити при нападението на жилищната сграда.

— Донесох няколко неща във връзка със случилото се. Бих желал да помогнеш.

— Полицията вече не разполага ли с тези данни?

— Ти би свършил работа много по-бързо. Ако помолиш приятелите си да услужат.

— Те са от хората, които винаги искат нещо в замяна.

— Тогава значи ще им дължиш две услуги, защото имам още една молба.

— Казвай.

— Двама федерални са душили около сервиза, задавали въпроси за Лирой Франк.

— Лично аз нямам сведения за текущо разследване. Възможно е да са попаднали на случайна улика, може би са изровили нещичко. Но по принцип напоследък са се увълчили. Едно време тероризмът беше дори полезен за бизнеса. Днес нещата се усложняват постоянно: най-малкият намек за подозрително разплащане и от ФБР хукват да задават стотици въпроси. Дори и във връзка с нещо толкова чисто, колкото е ситуацията около въпросното име.

— Да, но е възможно доста хора да загазят, ако онези продължават да попадат на случайни улики и прочие.

— Убеден съм, че можем да направим нещо — обеща Гейбриъл. — Обаче последните събития изискват много по-спешни ответни мерки. Кой стои зад тях и какво да направим, че подобни неща повече да не се случват?

— Защо говориш в множествено число?

— Защото чувствам, че нося известна отговорност за твоето благополучие, макар и да е минало много време. Освен това в известен смисъл твоите проблеми са и мои. Особено ако се отнасят до нещо, което е станало по мое време. Но няма значение дали е така, или са свързани с другата ти дейност. Твоят приятел Паркър умее да си създава врагове, и то от най-опасния тип.

— Уили твърди, че Паркър изобщо не е споменаван. Ставало е дума за мои дела.

— Хубаво.

— Кое му е хубавото?

— Стеснява полето ни за дейност. Нямам информация да ти е пускана поръчка, а и ти си на мнение, че изпълнителите са били дилетанти. Всеки, който се осмели да ти изпрати убийци, ще потърси елитни професионалисти. На твое място дори бих се обидил: в случая някой си е решил, че подобни аматьори могат да се справят с ас като теб.

— О, да, ще си посипя главата с пепел. Между другото, надявам се, че си изпратил цветя на погребението на Били Бой?

Гейбриъл закима със симпатия.

— Не беше съвсем неочаквано. Заболяването му бе доста напреднало. Наложило се е радикално лечение. И някой сам си е предложил услугите.

— Убеден съм, че Били щеше да поиска и второ мнение по въпроса.

— Във всеки случай лечението е било на най-високо ниво, а финалът — бърз.

— И блажен[3].

По лицето на Гейбриъл пробяга сянка на неудобство.

— Трябваше да бъда уведомен — натърти Луис.

— Какво знаеш по въпроса?

— Слухове, нищо друго.

— Блис беше в неизвестност дълго време. Никой не го бе виждал. Говореше се, че е мъртъв.

— Аха, дрън-дрън.

— Ти май си неспокоен? — лукаво запита събеседникът.

— Има ли основания за това?

— Не зная, честно. Но в случая с въпросното лице едва ли заинтересованите биха посветили именно мен. Както казах, той дълго време бе извън кадър. А вие двамата си имате стари сметки. И ако наистина се е завърнал в играта, може би ще има желание да подновите запознанството си.

— Не звучи много успокоително. Нито за мен, нито за теб.

— Е, че аз съм само един старец.

— И старци е убивал навремето.

— Моят случай е по-различен.

Луис кимна, приемаше аргумента.

— Така или иначе двамата с партньора сте се справили отлично с проблема. Казвам си, че в твое лице старият ни приятел би намерил сериозно предизвикателство. Между другото — какво направихте с боклука?

— Изнесохме го. Сметища и трапове колкото искаш.

— А старата дама?

— Купихме й шоколадова торта.

— Ех, да би могло с всеки да е толкова лесно. А твоите хора от сервиза?

— Пораздрусани са. Предложих им да починат няколко дни. Отидоха на хотел.

Гейбриъл допи лимонадата и се изправи, като с ловко движение на ръката прибра вестника в джоба на палтото си.

— Вероятно до ден-два ще имам нещо за теб.

— Ще ти бъда много благодарен.

— Да, не е хубаво човек да има такива грижи. Представя всички ни в лоша светлина.

— А не бива.

— Вярно. Е, пази се.

И с тези думи Гейбриъл потъна в нощта.

[1] Букв. „Инвестиции последна надежда“. — Бел.прев. ↑

[2] Сенаторът, известен с „Лова на вещици“ през 50-те години и инициатор на комисията за разследване на антиамериканска дейност. — Бел.прев. ↑

[3] Игра на думи с името Блис (Bliss) — на английски буквално блаженство. — Бел.прев. ↑

7

Две сутрини по-късно Гейбриъл отиде на друга среща, този път в Сентръл Парк. Небето синееше чисто, освободено от облаците и мрачните пушеци на последните дни. Въздухът бе свеж и хладен, почти мразовит. Като по чудо нощта бе прогонила мъглата и мръсотията над огромния град. Денят бе от онези, които напомнят на хората за безоблачно детство и щастливи дни. С напредването на възрастта напоследък обаче Гейбриъл все по-често се връщаше в определен период на своята младост. В откъслечните спомени за него се въртеше една личност, непряко свързана с него, по-скоро далечно позната. Беше като да гледаш стар филм, да си припомняш познати мигове, реплики и думи, които някога са означавали нещо за теб.

Ненавиждаше настъпването на старостта. Мразеше я. Срещата с Луис го върна в доброто старо време, напомни за предишните му сила и влияние. Все пак бе останало нещо от тях. Вече ги нямаше Жътварите, не разполагаше с елитни убийци, които да изпраща по свои или чужди поръчки срещу заплащане. Но пък имаше друго: мнозина му дължаха услуги в замяна на жестове и помощ — заради запазени тайни, за решени проблеми, за отнет живот. Гейбриъл държеше точна сметка за всички тези неща, защото знаеше, че собственият му живот би могъл да зависи от тях. Дългът е източник на сигурност, някакъв ресурс, на който винаги може да се разчита. Също както парите.

Отнякъде встрани неусетно се появи по-млад мъж и с лека стъпка закрачи към него. Бе с цяла глава по-висок и значително по-силен, но пък Гейбриъл разполагаше с огромния опит на годините си — поне трийсетина повече от новодошлия. Кодовото му име бе Мъркюри, наречен на бога на търговията Меркурий, още и патрон на шпионите, крадците и измамниците. Гейбриъл обаче го познаваше отдавна като Милтън и подозираше, че може би то е истинското му име. Беше образован и донякъде ерудиран, но не и в областта на литературата, защото преди години бе реагирал с недоумение на въпрос относно „Изгубеният рай“[1].

Милтън-Мъркюри бе най-обикновен на вид, неизпъкващ с нищо, сякаш създаден нарочно в лаборатория с цел да не привлича внимание: среден на ръст, нито красив, нито грозен, с нормална коса и дрехи. Погледнеш ли го, очите ти минават по него и тутакси го забравяш. В същото време такъв човек би трябвало да е наистина изключителен, за да може да бъде толкова незабележим.

Двамата тръгнаха бавно покрай езерото. Правеха път на тичащите за здраве, в същото време зорко следяха дали някой не ги следи. Милтън носеше сив вълнен лоден и шал в тон, отлично лъснатите му черни обувки отразяваха есенното слънце. Гейбриъл до него приличаше на скитник: този път бе с неугледни дрехи и стара вълнена шапка, изпод която стърчаха белите му коси. Минаха няколко минути, пръв заговори Милтън.

— Хубаво е, че пак се виждаме — произнесе той с толкова безличен тон, че Гейбриъл се усъмни в искреността на думите, но се замисли, че вложеното в тях чувство може и да е неподправено. Не си спомняше Милтън да е казвал подобно нещо друг път.

— И аз се радвам — излъга Гейбриъл, а Милтън се усмихна.

И да бе доловил лъжата, не се издаде. Задоволството от факта, че я е разпознал, сигурно би надвило обидата.

— Не очаквах да дойдеш лично — добави старият.

— Отдавна не сме имали възможност да се видим очи в очи. Пътищата ни не се кръстосват както едно време.

— Вече съм стар човек — въздъхна Гейбриъл и си спомни, че е казал същото преди два дни, но в по-различен контекст.

Прав ли беше да го казва пред Луис? Ще го предпазят ли преклонната възраст и бившият му ранг от хищника Блис? Тази мисъл го е тревожила и преди. Защото си даваше сметка, че и той носи отговорност за разни случки в миналото. Макар че Блис не би трябвало да се сърди — напълно си бе заслужил постигналото го възмездие. Обаче пък враждата между него и Луис имаше по-дълбоки корени, а характерът й бе най-вече личен. Не — реши Гейбриъл най-сетне. — Ако Блис наистина се е завърнал, той самият едва ли ще бъде сред мишените му.

— Е, не чак толкова стар — обади се Милтън и сега бе негов ред да излъже.

— Достатъчно, че да виждам тунела в края на светлината — възрази Гейбриъл. — Но пък светът е много променен, има множество нови правила. Трудно ми е да разпозная мястото си в него.

— Правилата са същите, само броят им е намален — рече другият.

— От теб това звучи почти носталгично.

— Вероятно. Липсва ми сблъсъкът с равностойни противници, които имат моя начин на мислене. Трудно разбирам днешните врагове. Намеренията им са винаги прекалено мъгляви, завоалирани с думи. Не могат да ги дефинират точно. Идеология също нямат. Имат само вярата си.

— Да се сражаваш за религия за мнозина е въпрос на чест — отвърна Гейбриъл. — Самата тя не им е толкова скъпа, по-важното е какво могат да вършат в нейно име.

Милтън премълча. Гейбриъл подозираше, че е вярващ. Не беше евреин, може би е католик? Но пък му липсваше нужното въображение. Най-вероятно е да е протестант, член на една от множеството общности. Сигурно седи на твърда пейка в някоя безрадостна конгрегация и слуша многословни скучни проповеди. Представи си Милтън в черква и се запита: как ли изглежда съпругата му? Ако изобщо има такава. Венчален пръстен не носи, но това не означава нищо. Още повече при служител като него, обучен да не привлича внимание и да не издава нищо за себе си. Все пак Гейбриъл си изгради образ: мършава, упорита жена, строга до смърт, както предполага религията, дори и думата „любов“ ще произнесе с омерзение.

— Значи установи контакт с отлъчената от стадото овца — подхвърли Милтън, сменяйки темата.

— Добре изглеждаше.

— Като изключим факта, че някой полага усилия да го елиминира.

— Да, като изключим този факт.

— Полицията удари на камък с първите отпечатъци — продължи Милтън. — И ние също. Хм, на свещ, а? Изобретателно. И пистолетът от сервиза също е чист — не е употребяван в регистрирано престъпление, пак според полицията.

— Учудва ме.

— Защо?

— Говорим за непрофесионалисти. Аматьорите винаги правят дребни грешки, преди да са направили съществената, разбира се — отвърна Гейбриъл и поклати глава.

Нещо не се връзваше. Реши да остави нещата да се поуталожат. Нека мине малко време, пак ще говорят.

— С единия чифт от другите отпечатъци обаче извадихме късмет. Любопитно е, че именно този тип изскача на повърхността.

— Ами. Трудно е да изскочиш изпод два метра пръст и отпадъци.

— Така ли? Отпечатъците са на човек на име Марк вай дер Саар. Дълго име, необичайно — холандско. Та този Ван дер Саар е лежал три години в „Гъвърнийр“ в нашия щат. За престъпления с употреба на огнестрелно оръжие.

— Откъде е?

— От Масена, Ню Йорк — съвсем наблизо.

— С кого е работил?

— В момента проучваме. Един от известните му съучастници е човек на име Кайл Бентън. Тоест бил е, щом като г-н Ван дер Саар е вече покойник. Бентън е лежал в Огденсбърг също за употреба на огнестрелно оръжие. Също в Ню Йорк, ако не знаеш.

— Благодаря за урока по география. Давай по същество.

— Бентън работи за Артър Лийхейгън.

Гейбриъл се сепна, поспря, сетне продължи:

— Име от миналото, а? Само това ли изровихте?

— Досега да. Мислех си, че ще се впечатлиш. Не е ли повече, отколкото знаеше преди да се видим?

Другият премълча, дълбоко замислен. Продължиха покрай езерото. Гейбриъл прехвърляше наум различните елементи от пъзела. Луис. Артър Лийхейгън. Били Бой. Все имена от миналото. За миг почувства облекчение — ако не друго, поне не бе трудно да ги свърже.

— Познаваш ли федералните агенти Брус и Люис? — запита, след като бе направил някои заключения.

Милтън вече гледаше часовника си — явен сигнал, че бърза.

— А трябва ли?

— Надничали са в делата на общия ни приятел.

— Не съм убеден, че в дадения случай бих използвал думата „приятел“.

— Хммм. Бил е достатъчно приятел да си държи устата затворена в продължение на доста години. Бих казал, че поведението му е далеч по-приятелско от мнозина други, с които си имал работа.

Милтън не направи опит да възрази и Гейбриъл разбра, че е спечелил точка.

— В какво точно са надничали?

— В имуществените му инвестиции.

Милтън измъкна от джоба облечената си в ръкавица ръка и я размаха презрително.

— Мамка му, това са дивотиите, дето влязоха в сила след терористичните актове на 11 септември 2001 г.!

Гейбриъл бе удивен. Не бе чувал Милтън да ругае и смяташе, че изобщо няма склонност към подобни емоции.

— Имаме инструкция да работим по документи, свързани с необичайни бизнес инвестиции, с финансови операции, най-вече трансакции със съмнителен характер, с имуществени и транспортни холдинги, където има нещо подозрително. Майката ни се разгонва от тях — на всички служби.

— Но той не е терорист.

— Повечето не са такива, обаче при разследванията често излиза информация, която все води нанякъде. Надушили са нещо въпросните двама, събудило е любопитството им и са тръгнали по него.

— Само че са прекалено любопитни. Изглежда, знаят за миналото му.

— А, че то да не е държавна тайна.

— Част от него е точно такава — възрази Гейбриъл.

Спряха и двамата, изгледаха се, присвили очи срещу яркото слънце. Дишаха един срещу друг, от устите им бълваше пара.

— Репутацията му е лоша — въздъхна Милтън. — Движи се с кофти хора, а като се има предвид и собствената му природа, не мога дори да кажа кой е по-калпав — той или приятелчетата му.

— Предполагам, че говориш за частния детектив.

— Паркър, да. Вече не е частен детектив. Отнели са му правоспособността.

— Може би си е намерил по-кротко занимание.

— Съмнявам се. На него белята му е занаят. Където и да отиде, тутакси започват неприятностите.

— Наистина Луис е привързан към него.

— Привързан, казваш? При това толкова много, че по негова поръчка убива. И ако е привлякъл нечие внимание, значи сам си е виновен. Чудно е защо ФБР се сеща за него чак сега.

— Виж — поклати глава Гейбриъл, — много неща се знаят за него, но и много други не са известни. Убеден съм, че ти лично би предпочел ситуацията да не се променя.

— Надявам се, че това не е заплаха?

Старият мъж протегна ръка и приятелски го потупа по ръкава на лодена.

— Познаваш ме достатъчно добре, затова не говори така — рече той. — Искам да кажа само едно: всяко разследване ще доведе до преграда — издигната от теб и колегите. Обаче и този вид пречки не са непреодолими… тоест точните въпроси, зададени на точните места в удобен момент, биха извадили на бял свят информация, което ще е неудобна и за двете страни.

— Винаги можем да се отървем от него — заяви Милтън с усмивка, която накара Гейбриъл да се смръщи.

— Ако сте искали, отдавна да сте го направили — възрази той. — А може би и мен бихте отстранили, а?

Милтън не отговори, а отново закрачи напред. Другият се задържа за миг на място, сетне го настигна.

— Бихме, но със съжаление — рече първият през рамо.

— Е, това е почти успокоително.

Какво искаш от мен? — запита след малко Милтън.

— Разкарай копоите.

— Лесно е да се каже. Смяташ ли, че във ФБР обичат други институции да се бъркат в работата им и да определят приоритетите?

— Аз пък си мислех, че всички вие работите в името на една и съща кауза.

— Всеки работи за своята кауза. Няма значение, ще поговоря с едни хора и ще видя какво може да се направи.

— Ще ти бъда много благодарен. В крайна сметка ще предпазиш ценен ресурс и агент.

— Ценен в миналото — поправи го Милтън. — Освен, разбира се, ако отново излезе на пазара, готов да приеме поръчка.

— За съжаление избрал си е по-друг път.

— Жалко. Беше много добър. Направо елитен.

— А, тъкмо ми напомняш да попитам… — улучи сгодния миг Гейбриъл, — … какво можеш да ми кажеш за Блис?

— Блис си? — замисли се Милтън. — Мисля, че с него загубихме контакт още преди години. При това никога не е бил сред предпочитаните от мен лично. Намирах го за отблъскващ. Изобщо не ми е липсвал.

— Да, но го използвахте.

— Няколко пъти, и то чрез теб. Винаги ми е било напрегнато с него. После научих, че с твоя „приятел“ сте решили да прекратите кариерата му.

— Да, но успяхме само отчасти.

— Отчасти ли? Ами да — трябвало е да сложите повече експлозив.

— Искахме да отстраним само него, а не други хора, случайно попаднали на същото място.

— В някои кръгове такава хуманност минава за слабост.

— Именно затова навремето вложих предостатъчно средства и енергия, за да намаля броя на тези кръгове. Мисля, че и ти работеше в същото направление.

Милтън кимна скромно в знак на съгласие.

— Въпреки всичко има признаци, че Блис е в играта отново.

— Хайде бе! — Милтън се сепна и изгледа Гейбриъл право в очите. — Интересно защо ли?

Гейбриъл умееше да чете лица и изражения, гласовия тон на събеседника, жестовете на ръцете. Отдавна се бе научил да отсейва фалша в думите и да намира фините нюанси, които ръководят лъжата. И сега, докато слушаше и гледаше Милтън, си помисли, че той знае по въпроса много повече, отколкото показва.

— Надявам се, ако чуеш нещо, да се обадиш.

— Може би — отвърна Милтън.

Гейбриъл протегна ръка, двамата се сбогуваха. При ръкостискането в ръкава на Милтъновата връхна дреха бе мушнат сгънат на две лист хартия.

— Малък израз на искрена благодарност. Информация за един контейнер… на едно място. Със сигурност ще заинтересува твоята служба.

Милтън благодари с кимване, а на глас каза:

— Видиш ли отлъчената овца, предай поздрави от мен.

— Непременно. Ще се зарадва, винаги е бил привързан към теб.

Другият направи гримаса.

— Хей, не харесвам такива майтапи. Ама никак — сопна се той.

Гейбриъл се свърза с Луис по-късно същата вечер и този път чрез съответните служби за телефонни услуги. Срещнаха се за няколко минути в такси на път за Бродуей и използваха времето, докато шофьорът говореше по телефона.

— Позвъни ми един господин — каза Гейбриъл. — Работел за Никълъс Хойл.

— Хойл? Милионерът ли?

— Същият. Милионерът отшелник.

— И какво каза?

— Хойл искал да се срещнете. Твърдял, че има полезна за теб информация. Във връзка със събитията от последните дни.

— На неутрална територия?

— О, не. Хойл не напуска баровската си мансарда — поклати глава Гейбриъл и се помести на седалката. — Знаеш, че е доста ексцентричен. Ти ще го посетиш.

— Тези неща не стават така — възрази Луис.

— Но той се свързва с теб чрез мен. И си дава сметка за евентуалните последствия, ако не спазва правилата. Така стават нещата.

— Възможно е той да е изпратил онези типове. За да ме накарат да се покажа на светло.

— Ако това е била целта му, просто щеше да наеме много по-читави хора и да си свърши работата. Във всеки случай няма причини Хойл да действа против теб. Поне аз не зная да има такива. Освен ако не си го ядосал с нещо напоследък — и Гейбриъл изгледа Луис изпитателно.

— Едва ли.

— Добре тогава. Убеден съм, че с приятеля ти от Мейн не бихте се издънили, в каквото и да е. Шансът за оцеляване е по-висок при рака, отколкото при вас. Имайки предвид това, предполагам, че Хойл ще излезе с взаимноизгодно предложение. Изборът си е ваш, аз само осъществявам връзката.

— На мое място ти как би постъпил?

— Бих отишъл на срещата. Засега нямаме нова информация за онези хора и кой е стоял зад тях.

Гейбриъл стрелна Луис с очи. Лъжата бе минала. Хубаво. Сега ще изчака да чуе от него какво иска Хойл. Междувременно бе пуснал запитване на няколко места относно Артър Лийхейгън. Все още не бе готов да сподели казаното от Милтън. Във всеки свой ход Гейбриъл вземаше най-напред стриктни мерки за собствената си сигурност, сетне правеше каквото и да е друго. Имаше ли сериозен риск лично за него, той спокойно би пожертвал Луис въпреки всичките си симпатии.

— Излиза, че онези са аматьори, а шефът им не, така ли? Освен ако не се върнем към презумпцията, че целта е била да ме осветят.

— Смятам, че не е толкова трудно да бъдеш намерен, колкото си мислиш. Последните събития го доказаха. Но липсват някои звена от главната информационна верига… може би Хойл ще ни ги набави? При него се влиза много трудно, знаеш това. И при други обстоятелства сегашната покана би била направо почетна.

Луис се загледа в мяркащите се отвън светлини на града. Напоследък всичко се движеше прекалено бързо — събития, хора, решения. А бе свикнал да контролира нещата, той да дърпа конците. Но външните фактори станаха прекалено много: Гейбриъл, невидимите му контакти, сега и Хойл. Помисли още секунда и взе решението.

— Добре, уговори подробностите.

— Естествено. Първо: отиваш без оръжие. Хойл не допуска въоръжени при себе си.

— Ей, става все по-интересно.

— Убеден съм, че можеш да се справиш с всякаква ситуация. Впрочем говорих по федералния проблем с едни заинтересовани хора. Вярвам, че нещата ще се уредят по задоволителен начин.

— Би ли ми казал кои са т.нар. заинтересовани хора?

— Хайде сега, достатъчно си печен, за да задаваш такива въпроси. О, момент. Аз слизам тук. И да не забравиш да платиш за таксито.

Блис пътуваше на север. Безименна фигура в безлична кола, анонимна посока на маршрута. Чифт фарове в мрака, два снопа бяла светлина. Скоро ще се наложи да спре някъде, за да прекара нощта. Но няма да спи, само ще отпочине. Истински не бе спал вече години наред, живееше в постоянна агония.

Копнееше да намери покой, да отхвърли всичко, да потъне в пълна забрава. Но се бе научил да оцелява с по няколко часа безпаметен сън, възможен само при крайна умора, когато най-сетне надвиваше остатъчната болка. Лечението на тежките травми и усилията да се изплъзва от преследвачите го бяха изчерпали физически и финансово. Затова се наложи да се появи на пазара отново, само че този път извънредно внимателно подбра работодателя. В лицето на Лийхейгън намери източник, който да задоволи и финансовите нужди, и личните му цели.

Шишенцето с кръвта на Били Бой бе в облечена във вата кутийка на дъното на малък куфар. Лийхейгън настояваше Били да бъде убит на негова територия, но Блис отказа. Беше прекалено опасно. Но по-късно самочувствието му се върна. Това стана, когато ножът излетя от ръката му и секунди по-късно зърна удивеното изражение на Били Бой, който го позна в мига на смъртта си. Значи уменията му си бяха на място. А бъдещето го очакваше — обещаващо и близко.

Същата нощ лежеше на леглото в скромна, но чиста мотелска стая и си тананикаше тихичко. Мислеше за Луис с пламенността на влюбен, който отива при избраницата на сърцето си.

[1] Джон Милтън (1608–1674 г.), английски поет класик, автор на едноименната епическа поема. — Бел.прев. ↑

8

Централата на „Хойл Ентърпрайзис“ се намираше на няколко пресечки от щабквартирата на ООН. Струпването на дипломатически представителства по околните улици напомняше същински Вавилон. Почти както в библейската кула, само че по хоризонталата, тук насила съжителстваха отявлени международни врагове, принудени да си поделят паркингите и да понасят близостта си. Сградата на Хойл бе постара, по-малка от околните и, общо взето, не изпъкваше с нищо особено. Изградена в крайната източна част на голяма обществена площ, между нея и околните здания съществуваше пространство, формиращо естествена граница.

Веднага след срещата с Гейбриъл Луис и Ейнджъл се заеха с разузнавателни задачи. Издириха плановете на центъра „Хойл Ентърпрайзис“ и с помощта на безработните Уили и Арно я наблюдаваха на смени през следващите 24 часа. Целта бе да се изучи ритъмът на сградата, смените на хората от сигурността, обедните им почивни часове, режимите на допуск за външни хора и превозни средства, графиците на доставките и прочие. Времето, с което разполагаха, не бе достатъчно за точно дефиниране на възможните рискове при влизане и излизане, но пък бе по-добро от нищо.

За Уили задачата бе по-тежка дори и от пълно бездействие. Арно четеше и не внимаваше достатъчно в наблюдението. Луис бе решил сервизът да не работи няколко дни, а това лазеше по нервите на майстора и нарушаваше динамичния му стереотип. След няколко дни на целодневен застой механикът имаше чувството, че нещо в него бавно умира.

Милионерската мансарда на Хойл — т.нар. пентхаус — заемаше най-горните три етажа. Останалата част от сградата бе поделена между офисите му. Притежаваните от него компании се занимаваха с минно дело, недвижима собственост, застраховки, фармацевтична дейност и някои други начинания. В същото време голямото сърце на основната му дейност биеше зад скромната фасада на манхатънския офис. Тук беше фирмата майка и цялата власт и мощ бяха съсредоточени в него.

Денем през фоайето в двете посоки се движеше неголям, но постоянен поток хора. Темпото нарастваше между дванайсет и два часа, а след пет движението беше вече само еднопосочно — навън. По време на смяната си Ейнджъл не забеляза нищо особено или опасно, същото докладваха и Уили, и Арно. Никой от тях не засече тежковъоръжени хора или специални оръжия, прикрити из фоайето и съседните коридори.

Но пък както отбеляза и Гейбриъл, Хойл бе потърсил Луис посредством традиционните канали, а в днешни времена това бе подход, типичен за стария свят. При това в случая се опираше на репутацията на Гейбриъл, човек, комуто мнозина дължаха услуги. Знаеше се, че при нарушаване на приетия протокол Хойл би понесъл съответна отговорност. Що се отнасяше до Гейбриъл, Луис си даваше сметка, че няма защо да се безпокои повече от обичайното. Или, с други думи, Луис и Ейнджъл влязоха в сградата малко след осем вечерта нащрек и подготвени за всякаква изненада.

На рецепцията във фоайето седеше охранител, който им кимна към асансьорите. Вратата само на един беше отворена, но бутони нямаше нито вътре, нито отвън. Стените на кабината бяха огледални. Камери не се виждаха. Ейнджъл се усмихна на Луис: това означаваше, че има най-малко три — по една зад огледалата и евентуално още една миниатюрна зад дисплея, който показваше номера на етажа. Влязоха, асансьорът потегли автоматично. Стопроцентово имаше микрофони, затова двамата мълчаха и гледаха отраженията си в огледалата, единият очевидно със задоволство, другият — критично. Ейнджъл не обичаше огледалните повърхности поради особеностите на стария занаят. Луис често се майтапеше, че и те не го обичат: „Да ги погледне само, пак леке ще остави“ — смееше се той.

Най-сетне на дисплея светна пентхаус, кабината спря, вратите се отвориха безшумно към елегантно фоайе с огледала и високи вази с пресни цветя. Тук чакаха двама в черни костюми и черни вратовръзки. Провериха ги с електронни детекторни палки за оръжие, най-щателно прегледаха коланите, монетите и часовниците им. Сетне ги отправиха към двойна дървена врата с изящна и очевидно много стара резба, която изглеждаше ориенталска по произход. Зад нея ги очакваше трети мъж, облечен по-свободно: черни панталони, черно вълнено сако и отворена на врата бяла риза. Бе сресан грижливо, косата му не бе нито дълга, нито къса, очите — кафяви. В тях Ейнджъл прочете любопитна смес от чувства: интерес, известно разочарование и професионална завист. Имаше тяло на плувец — широки рамене, тесен таз, стройно, мускулесто тяло. Сакото бе широко, висеше свободно, за да прикрива пистолета и, разбира се, бе разкопчано.

Ейнджъл тутакси усети реакцията в Луис — той се отпусна и сякаш свали гарда. Знаеше, че това е измамно, означаваше, че партньорът му предчувства опасност и се мобилизира за ответна реакция. Приличаше му на стрелец, който ще изпусне набрания въздух едновременно с излитането на стрелата, събирайки цялата си волева енергия в нея. Двамата се спогледаха, в същия миг третият заговори.

— Аз съм Симиън, личният сътрудник на г-н Хойл. Благодаря ви, че се отзовахте на поканата. Г-н Хойл ще се присъедини към нас след малко.

Ейнджъл се усмихна вътрешно: ясно бе, че задълженията на Симиън едва ли включват кореспонденция и вдигане на телефона. В същото време не беше и обикновен телохранител както двамата, които ги претърсиха преди малко. Пред тях стоеше човек със специфични умения и знания. С Луис бяха попадали на същия тип и преди. Интересно бе друго: защо бизнесмен, макар и милионер отшелник, се нуждае от човек с качества, каквито Симиън безсъмнено притежаваше?

Погледът на сътрудника опипа Ейнджъл, задържа се кратко върху него, изглежда реши, че не заслужава повече внимание, и се върна на Луис. Сетне мъжът отстъпи назад към следващото помещение и с широк жест на ръката ги покани да го последват. Не обърна гръб на Луис нито за миг. Смисълът бе пределно ясен: учтивост, но преди всичко предпазливост.

Влязоха в просторна, оскъдно осветена зала. По стените в раздвижена конфигурация от пода до тавана стояха лавици с книги, между тях скулптури и древно оръжие: алебарди, секири, кинжали на подпори от прозрачно стъкло. Тук бе хладно, дори мразовито, кожата на Ейнджъл настръхна. Подовата настилка бе от рециклирано дърво, столовете и широките канапета — луксозни и в тъмни тонове. Очевидно домакинът обичаше литературата и оръжията: това бе обиталище на човек с вкусове и навици от друга ера. И залата би могла да мине за ехо от едно по-далечно минало, ако не беше стената от армирано стъкло, отделяща плувния басейн в дъното й. Бодната повърхност отвъд играеше, по стените танцуваха гротескни светлосенки. На пръв поглед контрастът смущаваше, но след малко Ейнджъл реши, че той по-скоро допринася за декора, отколкото му вреди. Басейнът бе на по-ниско ниво спрямо пода в основното помещение. И ако посетителят не бе съвсем близо до стената, единственият видим ефект бяха играещите по стените светлини. Усещането бе като в просторна каюта на голям плавателен съд в открито море.

— За Бога, водата е синя — възкликна Ейнджъл след малко.

Това не бе чак толкова необичайно, но му се стори, че е нарочно боядисана. И си помисли, че не би се потопил в този басейн, който приличаше на голяма вана в химическа лаборатория.

— Водата постоянно се пречиства професионално — обади се Симиън. — Г-н Хойл е маниак на тема чистота.

В репликата прозвуча известна острота, а май и нотка на сарказъм. Това даде на Луис повод да се запита: доколко Симиън е привързан към Хойл? Познаваше неколцина подобни — бяха много повече от бодигардове, но не и истински приятели на работодателя. Приличаха му на расови кучета пазачи: обикват човека, който им хвърля храна, умилкват се при всеки жест на обич, приемат раболепно гнева като наказание за направена грешка. Но Симиън не беше като тях. Тук имаше финансова връзка, проста и ясна: докато Хойл прехвърля уговорените суми редовно в сметката му, Симиън ще му служи, влагайки цялата си професионална компетентност. И двете страни са наясно кой къде стои, вероятно са и доволни от ситуацията.

— Симиън първо име ли е или фамилия? — внезапно запита Ейнджъл.

— Има ли значение?

— Просто се опитвам да поведа любезен разговор.

— Не ви бива в това отношение — отсече наемникът.

Ейнджъл наведе глава.

— На мен все така ми се случва.

В същото време Луис с интерес се взираше в едно от копийните остриета. Но не го докосна с ръка, само завъртя подвижната под ставка, за да го насочи към себе си.

— Носил го е воин от династиите Хиксос — обади се Симиън. — Този народ напада Египет хиляда и седемстотин години преди Христа и там основава петнайсетата си династия.

— Това сте го чели някъде, така ли? — запита Луис.

— Не. Чел го е г-н Хойл. Но бе така любезен да сподели знанията си с мен. Сега аз постъпвам по същия начин.

— Интересно. От вас може да излезе и екскурзовод — обърна се Луис към гарда. — Отдавна ли работите за Хойл?

— Достатъчно отдавна.

— Това може да се тълкува и двояко.

— Вероятно.

— Къде сте служили?

— Какво ви навежда на мисълта, че съм бивш военен?

— Имам набито око.

Симиън се усмихна.

— В морската пехота — отвърна след малко.

— Хайде да позная: в разузнаването?

— Не, при антитерористите, базата в Норфолк.

О, антитерорист, значи. В Норфолк бе разположено антитерористично подразделение за сигурност към флота, създадено в края на 80-те години на миналия век със задача да осигурява допълнителна временна охрана на различни звена, когато и където заплахата надхвърля възможностите на традиционните сили за сигурност. Стопроцентово бе преминал сериозна специална подготовка: категоризация и оценка на заплахата, планиране, изпълнение на мерки за сигурност, ВИП охрана, цял куп други неща плюс бойни умения. Макар и неохотно, Луис си призна, че е впечатлен.

— Сигурно сегашната ти работа е кефска в сравнение с оная хамалогия, а? — обади се Ейнджъл.

И двамата не му обърнаха внимание. В момента Луис стоеше пред оръжие, съчетаващо брадва и кинжал със злокобен триъгълен връх. Донякъде приличаше на алебарда, но беше по-различно.

— Бойна брадва от типа асо… — обади се непознат глас отдясно.

В помещението незабелязано бе влязъл мъж с добре подстригана сребриста коса, в червена фланела с дълги ръкави и светлокафеникави панталони. На краката носеше леки и видимо удобни кафяви мокасини. Имаше слънчев загар, а когато се усмихна, разкри неравни, белезникави зъби. Сините му очи изглеждаха ненормално големи зад лещите на очилата. Каквито и да бяха пороците му, суетата не бе сред тях или просто бе отказал да й робува. Единственото по-особено и изпъкващо нещо в този човек бяха белите му ръкавици.

— Аз съм Никълъс Хойл. Добре сте дошли, господа, наистина сте добре дошли.

Сетне се приближи до Луис и с видимо удоволствие заговори за колекцията си.

— Единайсети или десети век преди Христа — поясни той и поднесе брадвата към гостенина, за да я разгледа по-добре. — Същият тип е бил много употребяван в Пашу в рамките на династия Източна Джоу в Китай, но моят експонат е намерен в провинция Шанси.

Хойл върна предмета на мястото му и се спря пред следващата лавица.

— Това тук е още по-интересно — каза той и внимателно свали от нея закривен ханджар. — Късна Шан, тринайсети–дванайсети век преди Христа. Забележете, в дръжката е вградено дрънкало — обясни милионерът и разклати оръжието, което зловещо издрънча. — Не върши работа за безшумно убиване, нали?

Следващият експонат, пред който домакинът се спря, бе грубо изсечена каменна брадва, положена върху широка подставка.

— По възраст това е най-старата ми находка — обясни той. — От неолита, намерена е в района на река Ляо в Североизточен Китай. На три хиляди години е, възможно дори и на четири или повече. Ето, вземете.

И подаде брадвата на Луис. Ейнджъл видя как Симиън замръзна на място в готовност за действие. Оръжието имаше смъртоносен вид дори и на тази преклонна възраст. Изработката бе възгруба, но говореше за определени умения — горната част на главата бе издялана във формата на орел.

— Носи религиозен характер — заяви Хойл. — Смята се, че първият вестител на Небесния владетел е птица. Според някои източници орлите са предавали посланията свише на човеците. В дадения случай можем да предположим, че става дума за смъртта на неприятел.

— Наистина удивителна колекция — коментира Луис, връщайки брадвата на домакина.

— Колекционирам още от детска възраст — продължи милионерът. — Започнах с оловни куршуми от времето на Гражданската война. Събирал съм ги по полесраженията в планините край Кенъсоу в Джорджия. Баща ми беше голям ентусиаст на тема Гражданската война, водил ни е по всичките й исторически бойни полета. Майка ми не си падаше по тези екскурзии, аз обаче бях много запален. Дори се научих да правя смес от пчелен восък и лой — същата, каквато войниците са използвали по онова време, за да протриват цевите на пушките след стрелба. Иначе…

— Иначе се наслагват остатъци от черния барут и куршумите засядат — довърши вместо него Луис. — Познавам проблема. И аз съм събирал същите куршуми.

— Кога е било това? — запита Хайл.

— Няма значение — отвърна Луис. — Преди много време.

— О, да — смути се домакинът, досещайки се, че престъпва правилата, като задава въпроси за миналото му.

И за да прикрие неудобството, поведе гостите към красива ниска масичка от червено дърво, заобиколена с кресла и меки канапета. Луис и Хойл седнаха на кресла, Ейнджъл се настани на канапето срещу тях. Домакинът предложи алкохол, двамата отказаха. Тогава сервираха зелен чай и японски бонбони с аромат на лимон и хрян. Те полепнаха по зъбите на Ейнджъл, но вкусът не бе неприятен, а просто особен.

— Моля да ме извините, че не се ръкувах — започна милионерът. — Както виждате, нося ръкавици. Но дори и с тях пак внимавам извънредно много. Човешката ръка е своето рода гостоприемник на бактерии, а те менят състава си постоянно. Образно казано, това е същинска клоака, генерираща микроби и бацили. За съжаление имунната ми система не е вече такава, както преди години. Имам проблеми още по рождение, но напоследък балансът й се наруши повече и не смея да излизам извън тези стени. Въпреки това здравето ми е в добро състояние, обаче се налагат предпазни мерки. Особено когато имам посетители. Моля ви, не се обиждайте.

Двамата свиха рамене — не бяха обидени. Луис премълча, Ейнджъл се пораздвижи и усмихнато се взря в ръцете си. Изглеждаха чисти, а сравнението с клоака бе смущаващо. Реши да отпие от чая. Не му се хареса особено. Какво ли би станало, ако вземе да си измие ръцете с него? В същия миг домакинът заговори отново.

— Научих, че сте имали затруднения напоследък — рече той, обръщайки се само към Луис.

Това не подразни Ейнджъл, беше свикнал на подобно отношение. В случай на проблем то му даваше редица преимущества над онези, които го подценяваха, както сега Симиън и Хойл.

— Отлично сте информиран — каза Луис.

— Такава ми е работата. Оказа се, че в създалата се ситуация моите и вашите интереси съвпадат. Зная кой и защо е изпратил онези хора в жилището ви и в сервиза в Куинс. Имам и друга информация, при това важна. Ако не вземете нужните мерки, положението вероятно ще се влоши, и то сериозно.

Луис изчакваше и не реагира.

— През 1983 г. е убит човек на име Лутър Бъргър. Застрелян е в тила от упор в момента, когато излизал от делова среща в Сан Антонио. За изпълнението сте получили петдесет хиляди долара. По онова време сумата беше много добра, въпреки че сте я поделили с човека на волана, осигурил изтеглянето. Не сте питали каква е причината за поръчката, защото такъв е редът при поръчковите убийства.

Хойл направи пауза и продължи:

— За съжаление обаче истинското име на убития не е Лутър Бъргър, а Джон Лийхейгън, понякога наричан Джони Лий. Баща му се казва Артър Лийхейгън. Преживял е много тежко убийството на големия си син и години наред търси информация за извършителя. През последните месеци изважда късмет и значително напредва в частното си разследване. Най-напред открива името на човека, който ви е наел посредством Гейбриъл. Той се казва Балънтайн и вие лично не се познавате с него. Преди седмица Балънтайн е бил отведен някъде в имота на Лийхейгън и убит, а останките му — захвърлени за храна на свинете в една от тамошните ферми. Лийхейгън успява да установи и вашата самоличност, както и тази на шофьора, работил с вас. Мисля, че са го наричали Били Бой. И той е убит неотдавна. Наръгали са го в тоалетната на бар, но може би вие знаете по въпроса повече от мен.

Хойл изчака Луис да каже нещо, но той продължаваше да мълчи.

— Хората, нападнали дома ви и гаража в Куинс, са изпратени от Лийхейгън. Ще ги последват други. Не се съмнявам, че сте в състояние да се справите с повечето от тях. Но както става при терористите, рано или късно някой от тях ще сполучи. А вие постоянно ще бъдете в напрежение, ще ви е нужен и много късмет. Давам си сметка и за друго: че не желаете да привличате внимание нито към себе си, нито към своите бизнес операции. Следователно наложително е да действате максимално бързо, за да изпреварите събитията.

— Бихте ли ми казали откъде знаете всичко това?

— Зная, защото между мен и Лийхейгън се води война — отвърна милионерът. — Поставил съм си за цел да научавам колкото може повече за действията му.

— Да предположим, че всичко казано дотук е вярно. Каква е причината да го споделяте именно с нас?

— Мисля, че бях ясен още в началото, когато говорих за общи интереси. Враждата между мен и Лийхейгън датира много отдавна. Израснахме заедно в сравнителна близост, само че животът ни поведе в различни посоки. Въпреки това сме се сблъсквали често — по една или друга причина, — и то жестоко. Моето желание е да го надживея. Бих искал мерките в тази насока да започнат колкото се може по-скоро.

— Изглежда, враждата ви е доста сериозна — подхвърли Луис.

Хойл кимна на Симиън, който постави на масата портативен DVD плейър и натисна бутона за възпроизвеждане. По екрана заиграха сиви ивици, започна филм. Образът беше на снежинки.

— Това пристигна в колетна пратка преди два месеца — обади се милионерът.

Не гледаше в екрана, а към отблясъците на стената край басейна отсреща.

След малко качеството се подобри леко. Сега се виждаше красива русокоса жена на двайсетина или малко повече години. Вероятно бе мъртва, лицето и косата й бяха окаляни, самата тя лежеше гола по гръб, но по-голямата част от тялото й бе закрито от едрите глави на свине, които разкъсваха плътта й. Ейнджъл извърна очи. Симиън натисна бутона „пауза“ и образът замръзна.

— Коя е тя?

— Дъщеря ми Лорета — отвърна Хойл. — Виждаше се с малкия син на Лийхейгън — живия. И го правеше нарочно, за да ми отмъщава. Твърдеше, че съм й съсипал живота. Да спи със сина на човека, когото презирам най-много, бе за нея достойно отмъщение. Само че подцени качествата на семейство Лийхейгън, склонността им към насилие и жаждата за възмездие.

— Каква е пряката причина? — запита Луис тихо.

Хойл отмести очи, изглежда, не му беше удобно да каже истината.

— Няма значение — въздъхна той и тонът подсказваше, че поводът трябва да е бил достоен за реакцията.

— Защо не се обърнахте към полицията?

— Нямам никакво доказателство, че това е дело на Лийхейгън. В себе си зная, че колетчето е изпратено от него. Сигурен съм, чувствам го. Но дори и да убедя полицията, че той е отговорен за смъртта на Лорета, повече от убеден съм, че резултати няма да има. От дъщеря ми едва ли е останало нещо, дори да предположим, че намерят въпросната свинеферма. На второ място идват взаимоотношенията с Лийхейгън. И двамата носим вина за различни неща, при това войната е напреднала дотам, че връщане назад няма.

Домакинът кимна на Симиън, който отнесе DVD плейъра и се скри зад една от вратите вдясно.

— Трябва да призная, че не сте първият, към когото се обръщам — добави той след малко. — Най-напред наех човек на име Кандич, сърбин по народност, да убие живия син на Лийхейгън, по възможност и него. Информираха ме, че Кандич е най-добрият в бизнеса.

— И? — запита Луис.

В този миг Симиън се върна в залата. Носеше голяма стъкленица, в нея в прозрачна течност висеше отрязана човешка глава. Очните роговици бяха обезцветени вероятно от субстанцията за балсамиране; кожата бе избеляла и на цвят напомняше кост. В долната си част плътта висеше разкъсана и назъбена.

— Ето какво получих преди седмица — сухо откликна Хойл. — Възможно е да са ме заблудили, че Кандич е най-добрият. Така или иначе това е предупреждение какво ще се случи с всеки, който дръзне да се заеме със същата задача.

— А сега искате Лийхейгън да си плати за случилото се с дъщеря ви?

— Просто целя да се сложи край на всичко. А той е възможен само когато някой от нас двамата си отиде завинаги. Естествено, както вече ви казах, предпочитам аз да го надживея.

Луис кимна и се изправи. Движението стресна двамата от охраната край вратата и те посегнаха към оръжията си, но Симиън ги укроти с жест на ръката.

— Е — рече Луис, — беше забавно да поговорим. Не зная откъде черпите информация, но би трябвало да внимавате с източниците, защото са ви подали погрешни данни. Изобщо не съм чувал за Лутър Бъргър, при това никога не съм държал пистолет в ръце. Аз съм бизнесмен, това е всичко. На ваше място бих внимавал, когато говоря подобни неща публично. Бих могъл да ви съдя за клевета.

Сетне Луис закрачи към вратата, Ейнджъл го последва. Никой не направи опит да ги спре, никой не каза нищо, докато не стигнаха пред асансьора и спряха там.

— Благодаря, че ми отделихте от времето си — вежливо се обади зад тях милионерът. — Сигурен съм, че скоро пак ще се чуем.

Вратата отпред се отвори безшумно, двамата влязоха. В кабината мълчаха. Излязоха във фоайето, прекосиха го и потънаха в мрака на улицата.

Дълбоко замислен, Луис мълчеше в колата. Наоколо се мяркаха светлини, мигаха реклами, движеха се пешеходци. Ню Йорк тръпнеше в особен, невидим ритъм. Винаги се бе питал дали градът диктува движението на хората, или те определят скрития му живот? Пръв заговори Ейнджъл.

— Номерът с ръкавиците не беше лоша идея. Прави се на интересен. Да беше малко по-загорял, можеше да изтананика нещичко от Ал Джолсън[1].

Отговор не последва. Светофарът на кръстовището светна червено, но Луис натисна газта и мощният автомобил се стрелна напред. Друг път не би направил такова нарушение, което лесно би привлякло вниманието на ченгетата, обаче тази вечер, изглежда, имаше нещо наум. Ейнджъл забеляза също, че очите му постоянно шарят по огледалата и внимателно наблюдават движещите се отзад и встрани автомобили. Може би очакваше проследяване.

— Е, какво ще правим сега? — попита Ейнджъл, загледан в летящите покрай колата многоцветни витрини.

Този път в тона му звучеше раздразнение. То подсказваше, че все пак очаква някаква словесна реакция от страна на партньора.

— Първо ще завъртя няколко телефона. Да видим доколко казаното от Хойл е истина.

— Значи не му вярваш?

— Никога не съм вярвал на човек с толкова много пари.

— Изпълнението с главата в стъкленицата бе доста убедително. Нищо ли не знаеш за този Кандич?

— Не.

— Значи едва ли е бил толкова добър, щом не си чувал за него.

— Ами фактът, че главата му е препарирана, насочва към такова заключение.

— Е, и?

— Ако поне част от приказките на Хойл са истина, ще се наложи да ударим въпросния Лийхейгън — рече Луис. — При това максимално бързо. Той е наясно, че в момента проверяваме кой стои зад нападенията. Следователно планира да ни изпревари. Затова, както вече ти казах, ще позвъня на едни хора, сетне ще вземем решение.

— Тъкмо ми се струваше, че животът поутихна и се нормализира — въздъхна Ейнджъл.

— Така е, но човек трябва да чуе и шума, за да оцени тишината.

— Ти с тая приказка на какъв ми се правиш — на Буда ли? — изгледа го Ейнджъл.

— Вероятно съм я чел някъде.

— Аха. В миналогодишния алманах с рецептите на баба.

— Хей, ама ти си много дребнава душица!

— Хайде, хайде, баровец, карай колата и мълчи.

Ейнджъл се взря в бягащия отвън градски пейзаж, но този път не виждаше нищо.

[1] Популярен американски певец и актьор (1886–1950), в шоутата си често гримиран като чернокож. — Бел.прев. ↑

9

Беше сам в работилницата. Работният тезгях беше отрупан с десетки свързани с професията му инструменти. Сред тях бяха елитна електроника за сондаж на заключващи устройства, електронни клавиатурни ключалки, техника за пробив на алармени инсталации, дистанционни радио ключове, саморъчно направен четец на пръстови отпечатъци. Само компонентите за четеца струваха около две хиляди долара. Ейнджъл обичаше да е в крак с електронните новости в занаята.

Някои от тях бяха предназначени за битова употреба. Опитът обаче показваше, че хората не бързат да внедряват в дома си най-новата дума на техниката. При това повечето майстори ключари не бяха запознати с нея. Мнозина сред тях нямаха доверие в новите продукти като например безключовите системи за достъп. Подозираха, че ще се развалят по-лесно или ще са по-податливи на корупционните практики. Обаче в електронните конфигурации движещите се части са много малко или изобщо липсват и веднъж инсталирани, те са много по-трудни за преодоляване отколкото традиционните механични еквиваленти. Да отвори обикновена секретна брава с помощта на отвертка и просто шило бе детска игра за човек като Ейнджъл. Биометричният четец обаче беше съвсем друго нещо.

Обикновено се забавляваше чудесно, съзерцавайки някое саморъчно разглобено устройство. Чувстваше се като анатом, получил рядката възможност да изследва вътрешните органи на изключително интересен екземпляр. Този път обаче мислите му се рееха другаде. Нападението на дома им бе опънало нервите му до крайна степен, а срещата с Хойл едва ли бе допринесла с някакво успокоение. Веднага след инцидента обсъдиха с Луис възможностите да се скрият някъде за известно време, но сетне се отказаха от тази идея. Първият проблем бе госпожа Бондарчук: тя категорично би отхвърлила молбата им да се мести, оправдавайки се с кучетата. Тя имаше и други аргументи: често се хвалеше с дядо си — белогвардейски офицер, отказал да бяга от болшевиките в Русия. Той бе загинал в сражение с червените, а баща й пък бе убит при Сталинград в кръвопролитните боеве срещу нацистите. И двамата не бяха отстъпили пред опасностите, нямаше да се огъне и тя. Не я плашеше фактът, че проявявайки такава доблест, и двамата бяха загубили живота си.

Луис не вярваше да има втори опит за проникване в апартамента. Противникът бе загубил общо трима души и сигурно ще преосмисли стратегията си. По този начин печелеха малко време. По-добре бе да го използват у дома — там разполагаха с много повече преимущества и възможности, отколкото в някое набързо подготвено скривалище или уязвим в различни отношения хотел. Ейнджъл се бе съгласил, но поведението на партньора му сериозно го тревожеше.

Иска му се убийците да се върнат — мислеше си той. — И смъртоносната схватка да продължи. Това му харесва.

Не би признал пред когото и да е, че понякога Луис го плаши. Дори и на самия него не би го казал директно, но си даваше сметка, че партньорът му сигурно и сам се досеща. Не се притесняваше, че би могъл да предизвика гнева му. Луис често беше язвителен, езикът му болезнено остър, но тлеещата в него бруталност никога не би се насочила към най-близкия му човек. Всъщност най-много го стряскаше вътрешната необходимост на Луис от насилие. Тя подхранваше самото му съществуване и Ейнджъл просто недоумяваше на какво се дължи това. Вярно, знаеше много за миналото му, но може би не всичко: сигурно имаше неща, които оставаха скрити. Също както и Ейнджъл не бе споделил с него абсолютно всичко за себе си.

Случилото се през ранните години на Луис обаче не бе достатъчно обяснение как момчето се бе превърнало в днешния мъж. Или по-скоро Ейнджъл не можеше да го разбере. В лицето на Дебър Луис бе разпознал майчиния убиец и усетил заплахата за себе си и за жените от семейството. Тогава започнал да крои хладнокръвен план за отмъщение и премахване на опасността. С острия си нюх Дебър си е давал сметка какво би могло да се върти в главата на иначе спокойния на външен вид хлапак. И напълно интуитивно е допуснал, че Луис ще го нападне открито, както постъпват буйните младежи — с нож или евтин пистолет. При това сигурно ще иска да се наслаждава на последните му мигове.

Но момчето се оказа съвсем различно. Още от най-ранно детство в него имаше нещо недосегаемо, неведомо и свръхинтелигентно. Сякаш в младото тяло се бе вселила стара душа. Дебър бе лукав и жесток, а Луис — умен и безстрастен. Дебър бе очаквал удар с нож в корема или изстрел от упор. Но смъртта го изненада и завари неподготвен. Дойде във вид на евтина тенекиена свирка, към която той бе неестествено привързан. Бе я поднесъл към устата си онази фатална сутрин, учуден, че не издава обичайния пронизителен писък, с който командваше семейството и работниците. В следващия миг взривът отнесе лицето и част от черепа му.

Луис не изпита нужда да присъства на организираната от него екзекуция или да се наслаждава на конвулсиите на проснатата в праха окървавена фигура. Прие смъртта на Дебър като нещо напълно естествено и го запомни само по един начин: дребен, издокаран, самовлюбен мъж с любимото си пискало, окачено на врата на синджирче.

Затова не би било вярно да се каже, че този пръв акт на насилие го е повел по определен път, за да го превърне в онова, което представляваше днес. Луис носеше в себе си фатален потенциал по рождение, а катализаторът, отключил тази стихия, съвсем не бе толкова интересен. Важното бе друго: веднъж освободена, тя се бе превърнала в негово второ аз, бе потекла във вените му така естествено както кръвта.

И Ейнджъл е убивал, но с много по-прости мотиви. Отнемал е живот по необходимост, в самозащита, най-често по целесъобразност — просто защото в дадена ситуация не би могъл да постъпи другояче. Не изпитваше угризения за това, нито пък го преследваха образите на убитите. Понякога се учудваше сам на себе си: дали пък в него няма нещо по-различно от другите? Допускаше, че може и да има. Но пък никога не бе изпитвал вътрешен подтик да убива. Не е чувствал необходимост да издирва насилници, да им се опълчва и да мери сили. Да му бе казал някой, че от днес нататък повече няма да държи оръжие в ръка, че ще води кротък и незабележителен живот, би го приел напълно спокойно, стига това да не означава раздяла с Луис. Но именно тук се криеше проблемът. Подобен живот щеше да бъде невъзможен за Луис, следователно би се наложило връзката им да бъде пожертвана. Насилието при Ейнджъл бе резултат от стечение на определени обстоятелства, при Луис то бе първично и стихийно.

Отчасти и по тази причина бяха толкова близки с Паркър вече години наред. Ейнджъл му бе длъжник. По онова време все още полицай, Чарли му помагаше да оцелее в затвора, където излежаващият присъда взломаджия бе попаднал на опасни врагове. Ейнджъл така и не можа да разбере защо той беше постъпил така. Вярно, той знаеше за тежкото му детство и ужасните издевателства, на които е бил подлаган. Но сходна съдба имаха и много други престъпници, някои от тях дори и много по-тежка. Затова беше трудно да обясни помощта и приятелството на полицая със съжаление или съпричастие.

Имаше и нещо друго, много странно: сякаш по онова време Паркър бе надникнал в бъдещето и то бе продиктувало действията му. Всъщност около детектива се случваха множество необичайни неща, те нямаха просто обяснение и понякога граничеха с паранормалното. В същото време той не бе ясновидец, нито пророк, прозиращ в неведомото. Така или иначе основата на приятелската връзка между тях оставаше неясна. По някакви си причини, скрити за нормалните човешки възприятия и разбиране, животът им бе взаимосвързан.

В началото Луис не разбираше това приятелство, отблъскваше го и професията на Чарли. Не обичаше ченгетата, настоящи или бивши. В същото време си даваше сметка, че Ейнджъл не би оцелял без помощта на този необикновен човек, измъчван от постоянна вътрешна борба. А Паркър наистина изглеждаше разкъсван от мъка, угризения и тъга: понякога едва креташе под бремето на житейската си загуба, друг път успяваше да надделее болката и изглеждаше желязно силен. С течение на времето Луис разпозна нещо от себе си в този мъж. Така се породи взаимна симпатия, тя се превърна в разбирателство, сетне в уважение и особен вид приятелство, макар то да бе подлагано на изпитания неведнъж.

За Ейнджъл най-съществената прилика между двамата се криеше в тъмните им страни. И в Паркър гореше хладен, бял огън, подобен на този в Луис. Движеше го същата вътрешна необходимост, макар че при Чарли тя изглеждаше по-рафинирана. И двамата използваха способностите и възможностите на другия, допълваха се и си помагаха.

За съжаление през последните месеци нещата се бяха променили. Паркър загуби правоспособността си на частен детектив. При това усещаше, че го следят, и то същите хора, които му отнеха разрешителното. Една погрешна стъпка и можеше да се озове в затвора или да привлече внимание към приятелите си. Как ли бяха избегнали досега тази реална опасност? Вярно, действаха професионално и максимално предпазливо, а може би и късметът им работеше. Но и тези фактори, взети заедно, едва ли бяха достатъчни да ги предпазят от всичките им зложелатели и врагове. Какво им помагаше в случая? Беше загадка.

В същото време наложената на детектива забрана лишаваше Луис от някои възможности да задоволява вътрешните си потребности. И той отново се обърна към старото поприще. Посещението при руснаците не бе продиктувано толкова от непосредствена заплаха за Паркър, колкото от желанието му да демонстрира сила и да изпусне натрупаното напрежение. На всичкото отгоре сега двамата бяха пряко заплашени от неизвестни фактори, а все още не бяха успели да ги установят. Ейнджъл подозираше, че Луис тайно се радва на евентуалния сблъсък и с нетърпение го очаква. Това го тревожеше най-много.

И Гейбриъл беше проблем, и то сериозен. Той носеше отговорност за сегашната ситуация, най-малкото ако казаното от Хойл бе вярно. Гейбриъл изпращаше Луис да убива. Ейнджъл не го познаваше лично, но бе научил предостатъчно за него. А взаимоотношенията между двамата бяха доста сложни. Изглежда, Луис хранеше чувство за дълг към стария си работодател, макар че според Ейнджъл Гейбриъл го бе манипулирал, покварил и използвал за свои лични цели.

Сега старият ментор се завърна в живота на своя ученик и, изглежда, целеше отново да го оплете в сложни и опасни мрежи. Така мислеше Ейнджъл и все повече се опасяваше, че някои страни от тъмното минало на Луис проникват в тяхното общо настояще и постепенно го тровят.

В същото време някои качества на Ейнджъл пък оставаха смущаващо далечни, понякога неразбираеми за Луис. Въпреки всичко преживяно бившият крадец и затворник притежаваше мекота и добросърдечие, които партньорът му възприемаше като слабост. Ейнджъл бе състрадателен и съпричастен, най-вече спрямо малтретирани деца. От личен опит Луис знаеше, че всеки човек, измъчван и насилван в детството си, завинаги ще носи в сърцето си образа на многострадалното дете. Не можеше да не уважава това, усещаше също, че самият той е преобразен именно благодарение на близостта си с този изстрадал мъж. Даваше си и сметка, че в действителност Ейнджъл се стреми да го облагороди. Но не беше ли това тяхната Ахилесова пета?

За щастие чувствата му към партньора бяха по-силни и той доброволно обръщаше гръб на истинската си природа. Това обаче раздвояваше защитните му сили. Преди се грижеше единствено за собственото оцеляване в неимоверно опасната си професия. Сетне се наложи да отговаря за двама. Когато преди време Ейнджъл попадна в ръцете на опасни психопати, където бе малтретиран и едва не загина, Луис за пръв път почувства пределно ясно какво означава за него той. И си даде сметка, че без приятеля си отново ще се превърне в движена от пламтяща ярост машина за убиване и в крайна сметка нейна жертва.

Но никога не сподели с Ейнджъл, че понякога нещо в него ужасяващо копнее именно за такъв финал.

И Паркър изигра роля в преобразяването му. В негово лице Луис разпознаваше много от себе си, но и от Ейнджъл. Детективът притежаваше съпричастността на последния, готовността му да защитава слабите и онеправданите от безпощадността на насилника. Същевременно носеше склонността на Луис към агресия и неговата необходимост да нанесе удар, да съди и да въздава правосъдие. Двамата се допълваха и взаимно балансираха. Паркър съумяваше да потисне най-лошото в Луис, последният поощряваше най-тъмното в Паркър, но пък винаги намираше за него отдушник.

Ами Ейнджъл? Той бе центърът, около който гравитираха другите двама. Те му доверяваха всичко, той поемаше в себе си тяхното ехо. А не беше ли вярно това и за тримата? Това единение ги свързваше и сплотяваше. То и постепенно изпълващото ги проникновение, че Паркър се движи към съдбовен сблъсък, в който Съдбата е отредила роля и за другите двама.

Луис не си бе давал сметка, че ще се окаже свързан с човек като Ейнджъл. Години наред предпочиташе да обръща гръб на собствената си сексуалност. На млади години му се струваше срамна, затова всячески потискаше желанията си. И с течение на времето ставаше все по-трудно да я признае дори и пред себе си.

И тогава един ден странно облечен мъж се опита да обере апартамента му. Не беше много сръчен или пък Луис бе достатъчно печен, защото го закова под дулото на пистолета си, когато онзи се опитваше да измъкне през прозореца обемист телевизор. Кой, се бе запитал Луис тогава, краде тежък телевизор от скъпо обзаведен апартамент с леснопреносими ценни произведения на изкуството? Значи нищо чудно, че Ейнджъл се бе озовал в затвора. Като крадец се оказа удивително некадърен, но пък като взломаджия — човек, който може да отвори и най-сложната ключалка — бе истински гений. Имаше дарба за това и в нея Луис бе доловил Божията ръка. Всъщност Всевишният се бе пошегувал с този човек. Бе му дал божествен дар — умението да борави с удивително сложна техника, но го бе лишил от тънкия усет да го прилага практически изгодно за самия себе си. Без, разбира се, да смятаме законния бизнес на майстор ключар. Обаче самата идея да бъхти за насъщния бе отблъскваща за Ейнджъл.

В същото време не по-малко отблъскващ пък за Луис бе вкусът на партньора му към дрехите. Отначало смяташе, че това е някаква ексцентричност — да се обличаш крещящо и евтино. Ейнджъл се ровеше по щандовете на разпродажбите в най-обикновените вериги като „Маршълс“ или „Ти Джей Макс“, оттам като истински далтонист избираше невероятни цветови комбинации и десени. За марковите магазини нехаеше. В тях не влизаше, освен ако и те нямаха отдел за разпродажба с огромни намаления, все едно че плащат на клиента да изнесе стоката им. Ейнджъл изпитваше особено удоволствие да търси нещо — риза, джинси, маратонки, — чиято оригинална цена да е намалена поне десетократно. А сетне се радваше и гордееше, сякаш е постигнал нещо върховно. Това бе непростимо в очите на Луис. Той правеше забележки, сърдеше се, понякога коментираше избора му на облекло жестоко и язвително. Години бяха минали, преди да разбере, че в тези случаи Ейнджъл се свива в себе си като сконфузено дете, което се е опитвало да угоди на родителя, но е било наказано незаслужено. Вероятно в детството си е мечтал да притежава хубави дрехи и скъпи предмети, но в по-късни години не можеше да оправдае цената им в собствените си очи. Струваше му се, че не са за него, и лъжеше сам себе си дори и когато купуваше маркови, но преоценени стоки.

Навремето Луис му подари по някакъв повод прекрасно сако от „Бриони“. Но то остана необлечено години наред. Висеше в гардероба, грижливо покрито със специален калъф, да го предпазва от прах и молци. Когато запита защо не го носи, Ейнджъл отвърна, че дрехата е много скъпа и трябва да се пази. Тогава Луис не го разбра, не го разбираше и днес, но беше свикнал да държи устата си затворена и да прехапва език, когато приятелят му се върне от пазаруване и гордо демонстрира поредната провокативна безвкусица. В крайна сметка и Ейнджъл научи нещо: че изгодната покупка не е толкова удачна, ако не я оценяват и околните. Най-сетне бе постигнато компромисно споразумение и изборът на облекло се подобри, макар и не съвсем.

Сега Ейнджъл се въртеше около масата в своята светая светих и се взираше в купищата електроника, но всъщност не виждаше нищо. Луис се намираше в анонимен офис в друга част на града. Седеше пред включен компютър, дълбоко замислен, и преценяваше възможностите. Въпросът бе: дали да не остави партньора у дома и да посети Лийхейгън самостоятелно? Отлично знаеше, че Ейнджъл няма да се съгласи.

Друга възможност беше да тръгне, без да му се обади, но и тази идея не струваше.

Нямаше търпение да тръгне незабавно, да намери бързо и крайно решение. Това бе в кръвта му, такъв бе и смисълът на живота за него. Още с възникването на проблема Лийхейгън бе почувствал как отново цялото му същество се изпълва с целенасоченост. Старите навици се събуждаха, обаждаха се старите инстинкти. Налице бе сериозна заплаха за всичко, на което държеше, но се чувстваше напълно способен и достатъчно силен да я неутрализира. Знаеше, че Ейнджъл ще настоява да бъде до него, но няма да изпитва същата тръпка. Повтаряше си, че не намира удоволствие в самото убийство, че не го влече насилието и смъртта. Истинската наслада се крие в качеството на изпълнението и точния професионализъм.

Потисна тези мисли и пръстите му заиграха по клавиатурата. Издирването на Артър Лийхейгън започваше. Следваше истинският лов.

Гейбриъл седеше на стол в стая до шефската пред същия вид огледален прозорец. Момчето бе високо, възслабо, но това беше поправимо. Беше и хубавец, а сигурно щеше още да се разхубави. Повече впечатляваше обаче леденото спокойствие, то беше многообещаващо. Главата му бе гордо изправена въпреки продължителния и видимо болезнен разпит. Очите бяха блестящи, зорки и не потрепваха.

Измина минута и нещо. Момчето помръдна. Напрегна се леко като зверче, вече надушило друг, приближаващ се по-едър екземпляр, но все още несигурно дали той представлява заплаха. Усещаше, че го наблюдават. И което бе по-важно — съзнаваше, че отвъд преградата не е Устър.

Гейбриъл се наведе напред, допря пръст в стъклото. Очерта с него контура на момчешката глава, сякаш дистанционно докосваше бузите, брадичката. Приличаше на селекционер, който проверява качествата на чистокръвно жребче. О, да, рече си той, имаш необходимия потенциал. Точно каквото ми е нужно.

Истински Жътвар.

Гейбриъл знаеше, че в огромното си мнозинство хората не се раждат убийци. Има мъже, които смятат, че са способни да извършат убийство. Има и други, които можеш да обучиш да убиват. Но на пръсти се броят онези, които притежават вродената способност да отнемат живота на ближния. Историята ни предоставя множество факти за най-различни човешки нагласи. Например за хора, които са отказвали да убиват по време на война дори и когато е трябвало да спасяват живота си или този на свои другари. Една статистика от Втората световна война например сочи, че не повече от 15 на сто от американските войници реално са обстрелвали врага. Повечето са стреляли напосоки или във въздуха или изобщо не са натискали спусъка. Трети са предпочитали да изпълняват други задачи извън полесраженията: транспортни, съобщителни, строителни. Известни са случаи на доброволно изнасяне на ранени от бойното поле при тежък обстрел — правили са го хора с огромен риск за живота си и с единствената цел да избегнат пряко участие в боя. С други думи, тук не ставаше дума за малодушие и страх, а за вътрешна нагласа на индивида и отказ от посегателство върху живота на ближния, много често в резултат на религиозни убеждения.

С развитието на военните науки и психологията, разбира се, този феномен постепенно се бе променял. Психологическата обработка на личния състав в армията ставаше все по-ефикасна, методите й в обучението на субекта да убива — все по-резултатни. И все пак едно бе да аргументираш необходимостта от убиване по време на война, съвсем друго — да намериш хора, при които това изобщо не е необходимо. По време на афект, гняв или страх начинът на мислене при човешкия индивид се променя радикално (тук роля според някои научни школи играят мозъчните лобове, най-вече предният и средният); отпада интелектуалният филтър, който контролира екстремните действия и се намесват фактори като например средният лоб. Други източници твърдят, че при насрещна опасност автоматично се включва механизъм, условно наречен „съпротивлявай се или бягай!“. Трети са на мнение, че реалният спектър на реакции е далеч по-широк и доста по-сложен. Да бягаш или да влезеш в бой е финалният избор, едва след като са изчерпани други възможности като например подчинение, опит за заблуда, хитруване.

Гейбриъл знаеше също, че според повечето специалисти при социопата има определен мозъчен дефицит, оттук следва отсъствието на абсолютно всякакви задръжки при убиване. В същото време е трудно да принудиш социопата да изпълнява заповеди, следователно няма как той да бъде контролиран. А в армията целта на психологическата обработка бе да се преодолеят или неутрализират определени функции на мозъчните дялове и по този начин да бъде създаден т.нар. псевдосоциопат. Тоест човек, който може да бъде контролиран, да изпълнява заповеди — да влиза в бой и да убива. Защото добре обученият и психологически обработен войник е отлично оръжие сам по себе си. Този процес накърняваше най-добрите страни на пълноценната човешка личност. И най-вече разбирането, че човек не съществува сам по себе си, че той е част от една колективна цялост и всяка смърт способства за нейното разрушаване, респективно за неговото. Военното обучение изискваше това разбиране да бъде анулирано. И както при ранните хирургически процедури в античността, то бе базирано на недостатъчно и неточно познаване на човешкия организъм.

Гейбриъл бе добре запознат и с тази материя. Според повечето експерти страхът от смърт или раняване не е главната причина за психически срив в бойна обстановка. Напротив, оказва се, че той е един от най-маловажните фактори. Крайната умора или физическото изтощение също не играят кой знае колко съществена роля, макар че могат да допринесат за срива. Главната причина е бремето на мисълта, че си убил, особено в непосредствен, да речем, ръкопашен, бой; осъзнаването, че твоят куршум или щик е сложил край на един човешки живот. При военните моряци, при пилотите на бомбардировачи психическата травма не е същата. Отдалечеността от мишената е фактор, който значително намалява стреса при осъзнаването, че си причинил смърт. В близост с нея обаче роля играят миризмата, звукът, вкусът, непосредственото усещане за нечия гибел. Тогава човек най-остро възприема пряко насочената срещу него агресия и враждебност и е принуден да отчита собствените си равнозначни чувства. Тоест да си даде сметка, че е едновременно потенциална жертва и екзекутор. Което е равно на отказ от нормалната човешка природа, както от едната, така и от другата страна.

Момчето на име Луис се оказа необичайна находка. Беше индивид, реагирал на враждебен стимул непосредствено с интелектуалния си мозъчен филтър: тоест пристъпил към заплахата като към изискваща решение задача. Извършеното от него убийство бе хладнокръвно, предумишлено и подсказваше невероятен потенциал. Физическата отдалеченост от мястото на убийството обаче поставяше някои въпроси. Гейбриъл много добре знаеше, че продължителността на еуфорията, която често обхваща убиеца, зависи от близостта му до жертвата, защото чувството за вина се увеличава обратнопропорционално на разстоянието до нея. Познаваше войници, които, наведени над тежко ранения от тях неприятел, шепнат извинения и се молят за умиращия.

Очевидната лекота, с която момчето бе убило, подсказваше различни възможности: дистанциране от акта, неохота или неспособност да разпознае последствията от действията си. Възможно бе също на интелектуално ниво да си дава сметка за убийството, на емоционално — да отхвърля отговорността за него. Гейбриъл си казваше, че вероятно ще се наложи да го подложат на поредица тестове, за да доразкрият истинската му природа, чувствителност и интуитивност. На външен вид обектът не даваше симптоми за извънреден стрес. По време на разпита се беше се държал спокойно въпреки силовите методи на местната полиция. И не бяха успели да го пречупят. При това не бе търсил възможности да си признае вината, за да изкупи греха си за нея по-лесно. Евентуално по-късно можеха да се появят признаци на остатъчен стрес, но в момента не изглеждаше разтревожен от деянието.

Малцина са мъжете, които при определени обстоятелства убиват с лекота и без угризения: може би някъде около два процента според някои източници. При това тези обстоятелства не предполагат непременно риск за извършителя или за живота на странични лица. По-скоро става дума за нагласа и ситуация. Значи спешно трябваше да се проверят реакциите на Луис в подходяща обстановка. Окажеха ли се неадекватни за целта, експериментът ще бъде прекратен. В практически план това можеше да означава и отстраняването на Луис.

Имаше още един важен въпрос: ще се подчинява ли на заповеди? Защото едно е да убиваш по собствено усмотрение, съвсем друго по чуждо нареждане. Известно е, че войниците са по-изпълнителни в присъствието на своя командир. Гейбриъл обаче бе в коренно различна позиция — трябваше да възпитава питомците си така, че да се подчиняват на нарежданията му дори когато той е някъде много далеч. В практическо отношение беше върховен главнокомандващ, но без екип от офицери на място, които осигуряват стриктното им изпълнение. И въпреки това в сравнение с истинските военни командири той бе далеч по-многозначен.

По тези и други причини подбираше възпитаниците си много внимателно. Избягваше истинските социопати. Знаеше, че не вършат работа, защото не се поддават на чужда команда. Вземаше само млади хора: колкото по-млад е един изпълнител, толкова по-лесно можеш да го манипулираш. Търсеше слабостите им, за да ги експлоатира с по-голяма лекота. Умееше да попълва празнотите в живота им, това бе още един инструмент за подчинение. Луис нямаше баща, още повече че не беше приел Дебър, а бе планирал смъртта му. С това момче трябва да се внимава, повтаряше си Гейбриъл. Трудно ще спечели доверието му.

Дълго бе проучвал миналото на момчето. Знаеше, че е индивидуалист, няма близки приятели, израсъл е сред жени. Не търсеше принадлежност към определени групи или религиозни микрообщества. Това означаваше, че ако естествените му инстинкти бъдат насочени в нужната насока, той не би търсил в такъв колектив израз на чувствата си, респективно опрощение на греховете. Но и Гейбриъл не бе човекът, който би му го дал. Ето защо предпочиташе субекти, необременени с излишни угризения на съвестта. И отхвърляше онези, които биха се идентифицирали с жертвата. От питомците си изискваше максимална емоционална резервираност. В дадени случаи умело се възползваше от подходящите културни, социални и морални различия между своите Жътвари и мишените им. В същото време избягваше да потиска емпатията изцяло, защото пълната липса на съпричастност е типичен симптом на социопата. Смяташе, че умерената емпатия е необходим цензурен механизъм. В това отношение най-добре бе да се поддържа деликатно равновесие. Именно тук бе и разликата между готовността да причиниш болка някому по нареждане или по собствено желание.

Още преди да дойде в местния полицейски участък, Гейбриъл бе наясно, че момчето е почти завършен боец, и то от твърдите, които не отстъпват пред провокация и не бягат от предизвикателства. Това беше чудесно. Означаваше, че е налице съществено предразположение към агресия, дори вътрешна готовност да я демонстрира. Случаят Дебър просто беше я отключил. Знаеше се, че момчето е с объркана сексуалност, но не и практикуващ хомосексуалист сигурно поради крехката възраст. Налице бяха и симптоми, които говореха, че това е възможно. Както в много други области, Гейбриъл имаше стабилни познания и в тази. Познаваше видовете отклонения, като например склонността към насилие и малтретиране на деца и резултатите от това в по-късни години. Но за неговия занаят тази склонност бе противопоказна. На практика тя представляваше елемент на нестабилност с възможност за проява и в други области. Насилниците бяха неподходящи за целите на Гейбриъл. Самият той не беше хомосексуалист, но разбираше естеството на сексуалното желание, както разбираше природата на агресивността и омразата. Знаеше, че има аспекти на човешкото поведение, които подлежат на контрол, както и други, които не могат да бъдат променяни, както например сексуалната ориентация. Сексуалността при Луис бе даденост, която го интересуваше само от една гледна точка: уязвимост и конфликтност. Беше слабост, която също можеше да експлоатира.

Сега продължаваше да го следи през стъклото и след малко момчето погледна право в него, въпреки че нямаше как да го види. Така изтекоха около пет минути и Луис не промени позата си. Гейбриъл закима в знак на задоволство, изправи се и напусна помещението, за да се срещне с петнайсетгодишния убиец очи в очи.

Както всички добри лидери, така и Гейбриъл обичаше хората си по свой начин, макар че при нужда бе готов да пожертва всеки един от тях. През следващите години Луис оправда очакванията му и дори ги надхвърли. С едно-единствено изключение: отказваше да убива жени. Гейбриъл си казваше, че това е резултат от миналото и възпитанието му в семейството, и си затваряше очите. Още повече, че наистина го обичаше. Луис му стана като син и на свой ред менторът зае мястото на липсващия баща.

Гейбриъл влезе в стаята за разпити и седна срещу Луис. Тук вонеше на пот, носеха се и други неприятни миризми, но той не даде вид, че ги усеща. Лицето на момчето бе мокро.

Гейбриъл се пресегна и издърпа шнура на магнетофона от стенния контакт. Сетне сложи ръцете си върху масата, за да се виждат.

— Името ми е Гейбриъл — започна той. — А твоето е Луис, нали?

Момчето не отговори и продължи да гледа новодошлия съсредоточено, сякаш очакваше да чуе още нещо.

— Между другото си свободен — продължи възрастният мъж. — Срещу теб няма да има обвинение.

Този път получи реакция. Но тя се изрази само в леко отваряне на устата, повдигане на веждите и извръщане на главата към вратата.

— Да — потвърди Гейбриъл. — Можеш да си тръгнеш веднага. Както решиш. Никой няма да те спира. Баба ти те чака отвън да те отведе у дома. Пак ще спиш в собственото си легло, в позната обстановка. Всичко ще бъде може би постарому.

И се усмихна. Момчето не помръдна.

— Що, не ми ли вярваш?

— Какво искате от мен? — запита Луис.

— Какво искам ли? Единствено да ти помогна. Мисля, че си необичаен младеж. Бих се осмелил да кажа дори, че притежаваш особена дарба, само че такава, дето мнозина тук не биха могли да оценят.

И махна с ръка пред себе си, сякаш имаше предвид стаята за разпити, участъка, Устър, закона.

— Казвам си, че мога да помогна да намериш мястото си в живота. Така, че уменията ти да бъдат използвани много по-добре, отколкото в това градче. Виждаш ли, останеш ли в него, ти непременно ще прекрачиш рамките на позволеното. Ще те предизвикват, ще те заплашват. Най-напред полицията, но ще има и други. И ти ще откликнеш на предизвикателствата. Само че вече си достатъчно известен. Втори път няма да се измъкнеш. Ще трябва да отговаряш за стореното, а наказанието ще бъде евентуално най-тежкото.

— Не разбирам за какво говорите.

Гейбриъл поклати пръст, но жестът не беше укорен.

— Добре, даже чудесно — засмя се той и направи кратка пауза. — Нека ти обясня какво ще се случи в близко бъдеще — започна той след малко. — Дебър има приятели или може би е по-точно да се каже „познати мъже като него“, че и по-лоши. Те няма да оставят смъртта му да мине току-така. Не могат да си го позволят. Защото така ще покажат слабост и уязвимост, нали? А репутацията им съществено ще пострада. Вече знаят, че са те разпитвали за смъртта на Дебър, но няма да бъдат така скептично настроени както тукашните детективи. Завърнеш ли се у дома, ще те издебнат и ще те убият. Възможно е също да пострадат жените от твоето семейство. Избягаш ли, пък ще тръгнат по дирите ти.

— Вас това какво ви е грижа?

— Грижа ли? О, не. Мога да си тръгна веднага и да ви оставя на милостта на съдбата — и теб, и семейството ти. Никакво съжаление няма да изпитам. Но има и друга възможност — ти да се вслушаш в моето предложение и да се получи нещо взаимноизгодно. Разбирам твоя проблем. Не ме познаваш и няма как да ми вярваш. Влизам ти в положението. Давам си сметка също, че сигурно ще имаш нужда от малко време да обмислиш моето предложение…

— Че аз не зная какво предлагате — възрази Луис. — Нищо конкретно не съм чул.

Става забавно, рече си Гейбриъл. Момчето е и прекалено умно за годините си.

— Предлагам обучение, режим, дисциплина. Предлагам ти насоки: за оползотворяване на гнева в теб. За използване на дарбите ти.

— А протекция?

— Ще те науча сам да се защитаваш.

— А семейството ми?

— За тях риск има само ако останеш тук. Или ако знаят къде се намираш.

— Значи изборът е да тръгна с вас или сам да изляза оттук?

— Точно така.

Луис прехапа устни и се замисли.

— Благодаря ви, че ми отделихте време, сър — каза той след малко. — Мисля да си тръгвам.

Гейбриъл кимна. Бръкна във вътрешния джоб на сакото и измъкна плик. Протегна го към момчето. След кратко колебание то го пое и отвори. Опита да прикрие изненадата, но не успя — издадоха го широко ококорените очи.

— Да, в плика има хиляда долара. И картичка с телефонен номер. На него можеш да ме намериш по всяко време, денем, нощем, няма значение. Помисли върху предложението ми, но помни какво ти казах: у дома не бива да се завръщаш. Необходимо е да се махнеш оттук и да заминеш много далеч. Тогава пак ще размислиш, ще вземеш решение как да постъпиш. И какво да правиш, когато онези хора те открият. Защото точно така ще стане, друг вариант няма.

Луис затвори плика и излезе от стаята. Гейбриъл не тръгна след него, нямаше защо. Беше сигурен, че момчето ще напусне града. Не го ли направеше, значи самият той се бе излъгал в него. И така или иначе то нямаше да му върши работа. Но Гейбриъл вярваше в преценките си. Парите бяха без значение, щеше да си ги възстанови стократно.

Луис се върна у дома заедно с баба си. По пътя не разговаряха, макар че разстоянието беше повече от две мили. Вкъщи момчето подбра най-хубавите си дрехи, някои от майчините снимки, дребните ценности, които притежаваше, и ги сложи в пътна чанта. Двеста долара скри на различни места по себе си: в колана на панталона, в едната обувка, в подгъва на ризата. Още триста разпредели по джобовете. Останалите петстотин предаде на баба си, сетне целуна жените една по една и излезе от дома си завинаги.

Отвън срещна господин Отис и го помоли да го откара с камиона си до автобусната спирка, и без това отиваше в същата посока. По пътя изведнъж поиска да спрат. Отис бързаше и не му се искаше да губи време, но в очите на момчето забеляза нещо особено и си каза, че е по-добре да не му противоречи. Мястото, което Луис посочи, бе горичката срещу кръчмата на Том Ръдж. Момчето пресече черния път и се скри.

Загледан в гърба му, Отис започна да се поти.

Том Ръдж Дребния четеше вестник, разстлан върху тезгяха на бара. В момента нямаше посетители, а радиото предаваше футболен мач. Обичаше тези тихи мигове на спокойствие. Сетне до късно щеше да налива питиета на клиентите и заедно да обсъждат спорта, времето, семейните дрязги и съпругите. Барът на Том бе особено място, където не влизаха цветнокожи и жени. Заведението беше нещо като оазис, но само за определен тип бели мъже. Тук Дребния бе пълен господар, всичко, което ставаше, беше изцяло по негов вкус. Не се водеха съществени разговори, не се взимаха важни решения. Нямаше свади и безобразия: Ръдж не позволяваше своеволия на своя територия. Не обичаше и пияниците, не толерираше неумерената консумация на алкохол. И прекалеше ли някой с чашката, казваше му „достатъчно“ и го отпращаше. При това го съпровождаше до возилото му, съветвайки го да шофира бавно и внимателно, а у дома да не влиза в пререкания с благоверната. Нямаше неприятности с полицията, ченгета рядко идваха тук. Отлични отношения поддържаше и с градските старейшини.

Само че всичко това бе само параван и димна завеса. Истината за него бе съвсем друга. Въпреки привидно добродетелния начин на живот, спазването на добрия тон и норми на поведение Том Ръдж беше истинско животно с вкус към насилието, перверзиите и крайностите. Беше безнравствен, сексуално невъздържан, изпълнен с омраза към всички, които не бяха като него. Ненавиждаше и жените, тъй като с него лягаха само бели проститутки, а те се брояха на пръсти и го правеха единствено срещу достатъчно високо заплащане. Мразеше и евреите, макар че не познаваше нито един. Мразеше и всички религии извън своята, респективно техните църкви и паства. Презираше чужденците — поляци, германци, ирландци, всички с чуждестранен акцент, всички, чиито имена не можеше да произнася. Най-много, разбира се, мразеше цветните. Там изключения нямаше.

И ето сега, когато обръщаше поредната страница на вестника, нещо се мярна на прага на бара. Том вдигна очи — отсреща му стоеше чернокож младеж. Не знаеше колко време е бил там, но това нямаше значение. Секунда да е, пак е било много.

— Изчезвай, черньо — изръмжа той. — Тук печки не пускам.

Момчето не помръдна. Дребния се помести, направи стъпка към вратичката на бара, сетне още една. По пътя грабна бейзболната бухалка, която държеше под плота. Там имаше и рязана двуцевка, но Том сметна, че бухалката ще бъде напълно достатъчна.

— Абе ти не чу ли к’во казах? Хващай пътя!

Сега момчето отвори уста.

— Зная какво си направил.

Том Ръдж зяпна, загубил дар слово. Как се осмелява това копеле! Спокойствието на черньото беше влудяващо, тонът — равен, а погледът му сякаш проникна в него и полази чак по мозъка му, опазил го Бог!

— К’ви, по дяволите, ги дрънкаш ти, а? — изрева кръчмарят, най-сетне овладял гласа си.

— Зная всичко за Ерол Рич.

— Ааа, така ли? — ухили се Ръдж.

Усмивката му се разшири бавно и обхвана цялото лице. За това ставало дума значи… Оглупял черньо, гневът го заслепил, забравил си мястото. На бял човек ще се дърви! Ей сегичка ще му даде да се разбере! Дребния ли не знае как да опуха печките, дето не си знаят езика!

— Рич казваш, а? Той си получи заслуженото. Сега ще си го получиш и ти!

Ръдж пристъпи напред и замахна. Не знаеше обаче с кого си има работа. Вместо да побегне назад или встрани, както очакваше белият, Луис влезе под бухалката и сграбчи нападателя право за гърлото, блъскайки го към стената. Дебелата дървена палка се отклони и се тресна в горната част на вратата. Ударът бе силен и предизвика болезнени вибрации по ръката на Том. В следващия миг сабленият удар в нея превърна болката в агония, а бухалката тупна на пода.

Дребния бе толкова изненадан, че не успя дори да реагира. Този хлапак да го удари? Него и черна жена не го бе докосвала, защото Том черно не пипаше, нито насила, нито доброволно. Усещаше дъха на момчето отблизо. Силните пръсти стискаха гърлото му като в менгеме, притокът на въздух секна. В същия миг чу шум — отваряше се задната врата. Прозвуча мъжки глас и хватката на врата му отслабна, после усети силен тласък встрани, препъна се в съседния стол и тежко се стовари на пода.

— Хей, мамка му! — викна мъжът откъм задната врата и Том разпозна гласа на Уилърд Хоуг. — К’во си мислиш, че правиш, бе, копеле?

Момчето грабна бухалката от земята и се извърна към новодошлия. Хоуг обаче не беше въоръжен и застина на място. Луис погледна странично към Ръдж и каза само две думи:

— Следващия път…

Сетне излезе през вратата заднешком. След секунди стъклото на левия преден прозорец се пръсна, по пода се посипаха стотици стъклени късове, а бухалката се строполи сред тях. Том чу шум на мотор в далечината, но когато успя да стигне до пътя, вече нищо не се виждаше.

Въпреки многократните си усилия така и не можа да открие кой бе помогнал на чернокожия да изчезне толкова бързо. Мина време, успя да разбере кой е младежът. Тогава разговаря с едни хора, които пък имаха други сметки за уреждане с Луис. Годините летяха, гневът на Ръдж утихна и почти премина, споменът съвсем избледня. Междувременно заболя, умствените му способности се влошаваха прогресивно, настъпи деменция. Успяваше да прикрива болестта си от посетителите, но бизнесът му все повече западаше. Един ден обаче момчето Луис — вече мъж — наистина се завърна и Том Ръдж Дребния си получи заслуженото. За съжаление вероятно по ирония на съдбата преди смъртта си не успя да разпознае единствения чернокож, дръзнал някога да вдигне ръка срещу него.

Веднъж Ейнджъл попита Луис защо бе отлагал отмъщението години наред? Отговорът бе, че не си струвало да бие толкова път за човек като Ръдж. Но това не означавало, че е забравил или че възмездието го е отминало. Просто изчаквал удобен момент, когато ще се случи да посети района по друга причина.

Но това бе станало много по-късно. След инцидента в бара Луис се качи на автобуса и пое на запад. Пътува доста време, променяше транспорта, стигна чак до океана. Там намери нужното, живееше и работеше, изчаквайки появата на онези мъже.

10

Луис бе подранил за срещата с Гейбриъл. По принцип не обичаше да пристига пръв. Предпочиташе да го чакат, това винаги даваше психологическо преимущество. Би могло да се спори дали в случая с Гейбриъл е така — все пак се познаваха толкова отдавна. Но и двамата си даваха сметка колко по-трудни са взаимоотношенията им днес. На първо място, не бяха равнопоставени. Гейбриъл бе играл донякъде ролята на баща, бе прибрал момчето под свое крило. Обучаваше го и го научи да оцелява благодарение на вродените си умения. Макар че и двамата знаеха защо менторът е постъпил така.

Бе се възползвал изцяло от инстинктите и качествата на своя питомец, след като ги бе доразвил и усъвършенствал. Най-вече бе експлоатирал склонността му към насилие, превръщайки ученика си в страховито наемно оръжие. Луис не беше наивник: даваше си сметка, че и без появата на Гейбриъл животът му едва ли би поел по друг път — по-добър, по-безопасен, по-добродетелен. Но без Гейбриъл най-вероятно днес нямаше да е жив. Затова пък бе платил подобаваща цена.

Като последен сред Жътварите Луис се раздели с него без съжаление и угризения, без да се обръща назад. Сетне години наред се ослушваше и взимаше предпазни мерки, винаги нащрек срещу невидими заплахи. Знаеше, че мнозина ще заплатят добри пари само и само някой да затвори устата му завинаги. За съжаление бе много вероятно да е сред тях и старият учител, който бе присъствал в живота му най-дълго. Разбира се, с изключение на няколкото живи жени от семейството, на които Луис изпращаше пари до ден-днешен. Така успокояваше съвестта си, макар да знаеше, че те нямат нужда от тях. Но Гейбриъл бе вървял почти неотлъчно до него през най-важната част от юношеството и по-голямата част на зрелия му живот. Всъщност до мига, когато Луис прекъсна връзката им. Сега Съдбата бе пожелала двамата да се срещнат отново — единият в заника на живота си, другият на средна възраст. Странна бе мисълта, че при първата им среща Гейбриъл бе по-млад, отколкото Луис сега.

Погледна часовника си. И отново съжали, че е подранил, защото не бе в настроение да чака. Усещаше постоянно нарастващото вътрешно напрежение, но не се стараеше да го овладее. То носеше и приятно предусещане, защото със сигурност предстоеше насилие и цялото му същество вече се настройваше за него. Идваше край на спокойствието, на месеците тих и кротък, нормален живот и забавно безделие. Вярно, че в началото на годината бяха прескочили с Ейнджъл до Мейн, за да помогнат на Паркър в конфликт с човек на име Мерик, но Луис се завърна оттам разочарован и неспокоен. Оказа се, че няма нужда от специализираните му умения. Двамата с партньора бяха играли ролята на всяващи респект охранители, нищо повече. Сега обаче се задаваше реална заплаха и той се подготвяше да я посрещне подобаващо. За съжаление все още нямаше достатъчно ясна картина за измеренията й. Именно затова беше тук сега — в стария бар недалеч от сервиза на Уили Бру. Гейбриъл бе обещал допълнителна информация във връзка с наученото от Хойл, както и евентуално потвърждение на някои от споменатите факти. А каквито и да бяха недостатъците на стария ментор, той поне не беше човек, който забравя дадените обещания.

Сервизната врата тихо изскърца и се отвори. Показа се познатата фигура в тъмно палто. Нейт бе предоставил бара на Луис за срещата. Други посетители нямаше. Всъщност и това заведение бе част от тайните инвестиции на Луис — място за тайни срещи и хранилище, където държеше предмети от първа необходимост за извънредни случаи. В добре прикрития в офиса на Нейт сейф се намираха пари, торбичка с диаманти, инвестиционни златни монети и пистолет с достатъчно патрони. Комбинацията за отварянето му знаеше единствено Луис. Подобни тайни гнезда имаше още на пет места в Ню Йорк и Нова Англия, а за две от тях, включително и тукашното, не бе информиран дори и Ейнджъл.

Гейбриъл се настани и даде сигнал на Нейт, че иска кафе. Мълчаха, докато го донесоха, сетне изчакаха да останат сами. Старият мъж пое чашата с елегантно изпънат встрани малък пръст и отпи с удоволствие. Винаги е спазвал най-педантично този етикет на изискано поведение, помисли си Луис, дори и когато планираше нечия смърт.

— Е, казвай — изрече той на глас.

Гейбриъл се завъртя на стола неспокойно.

— Балънтайн е изчезнал на дванайсето число. В това време го е разследвала Комисията по ценните книжа и фондовите борси, а проверяващите възнамерявали да замразят авоарите му. Разполагали с анонимно предадени данни за незаконни сделки с вътрешна информация от компаниите, където е директор. Подготвени са няколко обвинения, само че не са успели да му ги предявят. Предполагат, че се е укрил.

— Друга информация нямаш ли?

— Има съпруга и три деца. Не им се е обаждал. Разпитвали са ги, изглеждали искрени в твърденията, че не знаят къде е. Паспорт на негово име намерили на бюрото в дома му. В един от стенните шкафове открили добре замаскиран сейф. Съпругата не знаела комбинацията или излъгала, че не я знае. Извадили съдебно решение за отварянето му. Вътре имало сто хиляди долара в наличност и ценни книжа на два пъти по-голяма стойност.

— Бягаш от закона човек обикновено не зарязва такива неща.

— Така е. При това г-н Балънтайн е известен като домошар и прекрасен съпруг, който изключително държи на семейството си.

Последното беше изречено с отровна доза сарказъм.

— Толкова чист и праведен, чак не е за вярване, а?

— Знам, че имаше вила в Адирондак, планинския масив. Води се на името на една от компаниите. Там кани гости, забавлява клиенти. И самият той си устройва купони.

— С кого?

— Последния път с проститутка, от най-скъпите. Скръцнали са й със зъби да мълчи, не че тя знае нещо повече. Каза ми, че дошли едни мъже, отвели Балънтайн. Нея оставили в банята.

— Ти знаеше ли за изчезването му, преди да те помоля за тази услуга?

Гейбриъл погледна Луис право в очите, но това бе предварително премерено усилие.

— Не мога да следя движенията на всичките си бивши клиенти.

— Лъжеш.

Другият сви рамене.

— Защо да лъжа? Някои следя, защото си има причини, други зарязвам. Той беше посредник, нищо повече. Използвал ме е, да. И аз го използвах веднъж, но това са вършили и мнозина други. Ти най-добре знаеш как стават тези неща.

— Точно така, зная. Именно затова се опитвам да разбера какво си крил от мен досега.

Сега старият се усмихна за пръв път, откакто бе пристигнал тук.

— Всички крием по нещо. Дори и ти самият.

— Кандич от твоите хора ли беше?

— Не. След като ти напусна, интересът ми към бизнеса намаля. Сега има нови изпълнители. Сред тях са ветерани от войните в Чечения и Босна, най-често военнопрестъпници. Издирва ги ООН, търсят ги различни органи в собствените им страни. Доколкото знам, Кандич са го търсили от доста официални организации. Бил е член на „Скорпионите“, специална част от сръбски главорези, извършили куп жестокости на Балканите. Има си и предистория още преди кланетата на немощни старци в Косово. Когато нещата се комплицирали, предал другарите си на мюсюлманските сили и се прехвърлил тук. Само че все още не са ми докладвали точно как се е свързал с Хойл.

— Биваше ли го?

— Едно нещо знам: препоръките му бяха отлични.

— Аха, бих искал да ги видя. Там сигурно не пише, че е податлив на обезглавяване. Това ли е всичко, което ми носиш?

— Почти всичко, да.

Хойл бе потвърдил казаното от Милтън на Гейбриъл: че следата води към Лийхейгън. И старият разказа каквото знаеше за човека на име Кайл Бентън, за отношенията му с Лийхейгън и с един от убитите пред дома на Луис мъже. Не спомена единствено, че Бентън му е познат далеч по-отдавна.

— Все още проучвам останалото — завърши той. — Тези неща отнемат време, знаеш това.

— Колко време?

— Още няколко дни. Няма да е повече. Ти вярваш ли на всичко, казано от Хойл?

— Показа ми препарирана глава в стъкленица и снимка на прасета, които разкъсват жена. Сториха ми се автентични. Ти знаеше ли, че въпросният Лутър Бъргър е бил в действителност Джон Лийхейгън?

— Да.

— Но не ми каза.

— Това имаше ли някакво значение?

— Тогава не — призна Луис. — Обаче знаеше ли кой е баща му?

— Бях чувал разни неща за него. Противоречив човек. Гангстерче от майната си, обаче проницателен бизнесмен. Невежа, а пък лукав като лисица. Животновъд и сводник, в същото време собственик на печеливши мини. Трафикант и насилник на женска плът, но човек, който истински обича синовете си. Не беше заплаха за кръговете, където се движехме навремето ние с теб. Сега е тежко болен — рак на белите дробове, на черния дроб и панкреаса. Минал е на помощно дишане. Практически е прикован към дома си, от време на време го извеждат навън с инвалидна количка, колкото да почувства свеж въздух по лицето. Именно в това се крие и проблемът. Подозирам, че Хойл е прав: ако Лийхейгън наистина стои зад всичко това, той ще продължава да те преследва. Защото така или иначе няма какво да губи.

— А враждата с Хойл?

— Истина е, потвърждава се. Отдавна са жестоки съперници в бизнеса, навремето са били такива и в любовта. Жената избрала Лийхейгън, родила му двама синове. Сетне починала от рак, мисля, че в същата форма, която сега измъчва съпруга. Антагонизмът Хойл — Лийхейгън е достатъчно известен в публичното пространство, макар че точните причини се губят някъде далеч в миналото.

— Синът заслужаваше ли да умре?

— Знаеш ли — въздъхна Гейбриъл, — мисля, че те предпочитам такъв, какъвто беше навремето — без сегашните скрупули.

— Това не е отговор на въпроса.

Гейбриъл вдигна ръце безпомощно.

— За Бога, какво означава заслужаваше да умре, кажи ми? Синът не е бил по-различен от баща си. Може би има малко по-малко грехове, но това се дължи на възрастта, а не на морала. Някой истински вярващ би казал, че и един-единствен сериозен грях е достатъчен да бъдеш прокълнат завинаги, нали? И ако вземем това за еталон, значи е трябвало синът да бъде прокълнат стократно.

Обичайно невъзмутимото лице на Луис се промени за миг, сега изглеждаше изморен и уязвим. Гейбриъл не пропусна промяната, но не каза нищо. В същия миг обаче надеждите му относно стария питомец рухнаха. Бе вярвал, че Луис може да се окаже полезен отново. Навремето беше елитен в занаята, но сега… За да запази себе си в такава форма, човек би трябвало да прави жертви. Съвест, състрадание, човечност — както и да ги наречете, те трябва да бъдат пожертвани пред олтара на истинската професия. В душата на Луис отдавна се бе промъкнало съмнение, през последните десетилетия обаче то, изглежда, бе узряло и развило в качествено ново отношение към живота.

Гейбриъл все още хранеше топли чувства към стария ученик, но те бяха на път да отстъпят пред чистия прагматизъм. Ще му помогне сега, но за последен път. Сетне връзката им ще стигне своя безусловен край. Прекалено слаб изглеждаше Луис днес. А слабостта е като вирус: прехвърля се от един гостоприемник в друг, от една система в друга. В безкрайните си превъплъщения Гейбриъл бе оцелявал благодарение на различни комбинации от фактори. Най-често късмет, примесен с безпощадност и умение да разпознаваш слабостите на човешките индивиди. А възнамеряваше да се порадва на живота още. Смяташе, че вътрешно се е запазил млад. Че без живеца и динамиката на занаята би бил изгубен. Така си казваше, но въпреки всичките му дарби и умения в него отсъстваше самопрозрението. Не бе в състояние да си даде сметка, че и вътрешно е вече пътник.

— Нещо за Блис?

— Нищо не съм чувал.

— Когато отстранихме сина на Лийхейгън, на волана беше Били Бой.

— Да, знам това.

— Сега е мъртъв, Балънтайн — също. Поне според Хойл. Ако тази поредица е свързана с Лийхейгън, значи оставаме само аз и ти.

— Е, хубаво. Значи колкото по-бързо изясним тази история, толкова по-добре и за нас двамата — рече Гейбриъл и се изправи. — Науча ли нещо повече, веднага ще се обадя. Тогава ще можеш да вземеш радикално решение.

Измъкна се от заведението през същата врата. Луис остана на място, замислен върху наученото. Беше повече от преди, но пак недостатъчно.

От позицията си на гаражния покрив Ейнджъл зорко следеше вървящия по алеята леко приведен Гейбриъл. Злокобен дъртак! А той крачеше бавно, стигна до широката главна улица и там спря. Огледа се в двете посоки, видимо несигурен коя да хване. Отляво се зададе стар форд бронко с извънградски номера. Движеше се бавно, моторът кихаше. Изравни се с Гейбриъл и Ейнджъл ясно видя примигващите пламъчета в тъмния интериор на автомобила. Старият мъж залитна и се прегъна, от изходните рани на гърба му бликнаха тъмни струйки. Сетне рухна на земята. Около тялото му, свито на две, се образува локвичка, която бързо растеше.

Ейнджъл потръпна шокиран, но не изпита съжаление.

— Ще оживее. Поне засега.

И двамата бяха в апартамента. Беше късен следобед. Плътен глас телефонира на Луис с новината за Гейбриъл. Ейнджъл не го разпозна и не понечи да разпитва. Само мълчаливо изслуша партньора си, когато той повтори чутото. Малко по-късно реагира накратко:

— Жилаво дърто копеле.

В думите нямаше хумор, още по-малко топлина или симпатия. Луис не пропусна да усети жилото в тях.

— Той би те оставил да умреш ей така, за нищо. Стига това да го устройва — добави след секунди Ейнджъл. — И за миг не би се замислил.

— Не е вярно — откликна Луис, застанал пред прозореца и загледан навън. — Би ми отделил поне минутка.

Ейнджъл поклати глава. Самият той имаше тежък живот, бе преживял много травми и бе лишен от много неща. Запита се обаче колко ли трябва да е ощетен Луис в емоционално отношение, че да изпитва обич към чудовище като Гейбриъл? Може би е вярно, че мъжете винаги изпитват привързаност към бащите си, колкото и да са изстрадали по тяхна вина? И че във всекиго остава по малко топлина към бащината личност. Спомни си, че бе плакал, когато научи за кончината на баща си. А старият негодник го водеше при педофили и всякакви други извратени мръсници за дребни пари — колкото да си купи пиене. Казваше си, че сигурно затова е ридал така горко — всъщност е оплаквал безчовечностга в него.

— Ако Хойл е прав, Лийхейгън наистина се е добрал до Балънтайн — обади се Луис. — Вероятно от него е изтръгнал информация за Гейбриъл.

— Аз пък мислех, че старият се подсигурява достатъчно добре — каза Ейнджъл.

— О, да, обаче с Балънтайн се познават лично, а между тях е имало може би само един буфер. И Лийхейгън го е разкрил. Оттам е направил и останалите връзки.

— Какво ще предприемем ние?

— Първо, ще посетим още веднъж Хойл, сетне ще се заема с Лийхейгън. Иначе това изобщо няма да спре.

— Заради кого го правиш? За себе си или заради Гейбриъл?

— Какво значение има? — повдигна рамене Луис.

Боже мой, въздъхна Ейнджъл, това е старият Луис с най-тъмното си излъчване. Онзи Луис, отгледан и възпитан лично от Гейбриъл.

Бентън се обаждаше от телефонна будка на „Рузвелт“.

— Задачата е изпълнена — докладва той и неволно направи гримаса.

Болеше го и китката, и рамото. Вероятно раменната рана отново кървеше — точно там чувстваше мокрота и топлина. С получените в сервиза наранявания не биваше да поема задачата лично — той да стреля по стария. Обаче беше ядосан, а се налагаше и да изкупи грешките си за предишния провал.

— Добре — отвърна Майкъл Лийхейгън. — Можеш да се връщаш.

Синът остави слушалката и тръгна към спалнята на баща си. Старият Лийхейгън спеше. Остана за малко при него, загледан в излинялото тяло, но реши да не го буди. Ще изчака да се събуди сам, тогава ще му каже.

Всъщност Майкъл не знаеше коя е мишената. Балънтайн бе говорил за възрастен мъж, и то в най-общи линии. Но стана ясно, че последният е бил ключовата фигура в убийството на брат му. Това бе напълно достатъчно. Това и фактът, че се е срещал с Луис, човекът, пряко отговорен за братовата му смърт. Ударът на Бентън бе още един стимул за въпросния Луис. Всъщност предизвикателство с цел да го извади на светло и да го подмами да тръгне срещу тях, което значеше, че ще потегли на север, към тяхната територия. Най-сетне Майкъл започваше да разбира логиката и стратегията на баща си. Подмами врага при себе си, пролей кръвта му върху гроба на техния син и брат. В същото време смяташе, че баща му надценява този Луис, неговия партньор и заплахата, която двамата представляват заедно. Според Майкъл нямаше нужда да наемат и онзи убиец, хищника със странното име Блис. Но не успя да разубеди баща си и в крайна сметка се отказа. Парите си бяха негови, а и той ръководеше отмъщението. Би се съгласил с всичко, което старият нареди. Обичаше го много, при това знаеше отлично: след смъртта му ще наследи цялото огромно бащино състояние.

Бъдещият шеф бе той — Майкъл Лийхейгън. Нямаше нищо против да почака още малко, при това бе напълно верен на стария семеен властелин.

11

Не се обадиха на Хойл, за да предупредят, че пристигат. Появиха се във фоайето късно вечерта и настояха дежурният охранител да уведоми Симиън, че г-н Хойл има посетители. Дежурният не изглеждаше разтревожен от неподходящия час на визитата. Ейнджъл си помисли, че при ексцентричния начин на живот на милионера бодигардовете са свикнали с влизането и излизането на външни хора по всяко време на денонощието.

— За кого да предам? — попита охранителят.

Луис не отговори, а застана пред най-близката камера така, че лицето му да се вижда достатъчно добре.

— Горе ще разберат — обади се Ейнджъл.

Дежурният каза нещо в телефонната слушалка. Минаха няколко минути. Междувременно във фоайето се появи привлекателна жена в предизвикателно тясна пола и бяла блузка и изгледа Луис продължително. Последният помръдна почти незабележимо. Но жестът не убегна на Ейнджъл.

— Видях те — укори го той.

— Нищо не си видял.

— Напротив. Веднага обърнахме нагласата, нали?

Вратата на директния асансьор се отвори и бодигардът безмълвно кимна към него. Двамата влязоха в кабината.

— Всеки обича да бъде харесван — подхвърли Луис.

— Аз пък си мисля, че си със сбъркана сексуалност.

— Защо? — вдигна рамене Луис. — Имам очи, разпознавам хубавото. И онази дама също.

— Аха — сопна се Ейнджъл. — И това ако не е разюзданост, здраве му кажи!

— Напротив — бреме е — възрази Луис и вратата се затвори.

Във фоайето на пентхауса ги чакаше Симиън в черни панталони и тъмна риза с дълги ръкави. Този път оръжието му се виждаше — „Смит & Уесън“ 5906 в ниско изрязан подковообразен кобур на колана.

— Хубава вещ. По поръчка, а? — подхвърли Луис.

— Само някои дребни модификации — скромно отвърна Симиън и в същия миг светкавично измъкна пистолета, поднасяйки го към тях.

Виждаше се, че са изгладени обичайно острите ръбове при мерника и мушката, на петлето, лостчето на пачката и спусъчната рама.

Демонстрацията бе излишна и изненадващо суетен акт от страна на професионалист като Симиън. Но може би това бе неговият начин на предупреждение: идваха без предизвестие и доста късно. Сигурно не одобряваше подобно поведение.

Бодигардът прибра оръжието и ги поведе. Минаха по същия път, озоваха се в залата с басейна. Този път играта на светлини по стените изглеждаше по-различно — беше разкъсана и неритмична. Чуха и плясъка на водата — някой плуваше там. Оказа се Хойл, който опитваше бътерфлай.

— Често ли плува? — попита Ейнджъл.

— Сутрин и вечер — отвърна Симиън.

— Друг може ли да влиза в басейна?

— Не.

— Май не е от онези, дето обичат да споделят?

— Напротив. Ето например с вас споделя информация.

— Аха — разочаровано кимна Ейнджъл и се върна при Луис, който вече седеше в креслото до масичката, където бяха разговаряли миналия път.

Симиън застана встрани така, че да ги вижда, а и те него.

— Защо работите на това място? — подхвърли Луис след малко. — Тук кажи–речи няма нужда от специалните ви умения. По цял ден висите с човек, който дори не излиза навън.

— Заплащането е добро.

— Само затова ли?

— Вие вършили ли сте подобна работа?

— Не.

— Значи не разбирате причините. Доброто заплащане може да изкупва минали грехове.

— Сигурно говорим за много грехове… Той голям грешник ли е?

— Може би. Но не сме ли грешници и всички ние?

— Може и така да се каже. Обаче вашите умения така си ръждясват тук ненужни.

— Тц, тренирам.

— Не е същото.

Ейнджъл усети, че Симиън се напрегна.

— Намеквате, че ще имам нужда от тях ли?

— Просто казвам, че трябва да се поддържа форма. Ще дойде миг, ще ви потрябват спешно, а пък няма да са си на мястото.

— Човек никога не знае кога и дали, така ли?

— Ами да, не знае.

Ейнджъл притвори очи и въздъхна. В това време се появи Хойл. Беше в бял халат и чехли, бършеше косата си с хавлиена кърпа. И пак носеше същите ръкавици.

— Радвам се, че се виждаме отново. Би ми се искало и обстоятелствата да бяха по-весели, но… как е вашият… — тук домакинът направи пауза, търсейки точна дума за Гейбриъл, — приятел?

— Прострелян — просто отговори Луис.

— Хм, вече чух — продължи Хойл. — Но благодаря за потвърждението.

Настани се срещу тях и подхвърли влажната кърпа на Симиън. Охранителят положи върховни усилия да я поеме с достойнство и да не издаде пред Луис омерзението си, че го третират като прислужник.

— Предполагам, че покушението срещу него е причина за повторната ви визита. Мисля, че разбирате: Лийхейгън ви предизвиква нарочно. В същото време наказва един от хората, които смята отговорни за смъртта на сина си.

— Изглежда сте сигурен, че Лийхейгън му е изпратил убийци — подхвърли Луис.

— Че кой друг? Никой не е толкова неразумен да посегне на личност като Гейбриъл — поклати глава милионерът. — Известни са връзките, тайното му влияние. Само човек, който няма какво повече да губи, би планирал удар срещу него.

Луис бе принуден да се съгласи с простата му логика. В кръговете, където смъртта беше бизнес, винаги е царяло негласното споразумение, че онзи, който осигурява работната ръка, не носи отговорност за начина, по който тя се използва. И без да иска, си спомни как Гейбриъл бе описал Лийхейгън: на смъртно легло, няма какво да губи, отчаяно жадува за отмъщение, преди да е напуснал този свят.

— Но нека сме наясно — внезапно каза домакинът. — Може би се съмнявате, че тук има записващи устройства. Че казаното от вас може да стигне до някои институции на закона. Искам да ви уверя, че апартаментът е чист и че нямам никакво желание да замесвам закона в този случай. Моето искане е да убиете Лийхейгън. И за целта ще ви предам цялата информация, с която разполагам, а тя ще ви улесни до голяма степен. Освен това ще ви заплатя каквато сума посочите.

Сетне кимна към Симиън, който извади папка от стенния шкаф и я сложи на масата.

— Тук е всичко, което съм събрал за Лийхейгън — каза Хойл. — Или поне онова, което мисля, че ще ви е от полза.

Луис отвори папката и разлисти съдържанието. Зачете се в документите и надписите на множеството снимки. Много от изложените там факти вече знаеше, но имаше и доста непознат материал. Подробно бе описана семейната история на Лийхейгън, бизнес интересите и различните му начинания. Някои от тях имаха откровено престъпен характер, съдейки по приложените фотокопия на полицейски доклади и писма от прокуратурата и Министерството на правосъдието. Следваха снимки на внушителна сграда, вероятно домът на семейството, сателитни фотографии с образи на горски терени и пътища, карти. Най-накрая беше снимката на силно оплешивял, много пълен мъж с няколко гуши, опрели в масивния му гръден кош. Беше облечен в черен костюм и риза без яка. Остатъците от косата му по темето бяха невчесани и висяха грозно. Очите бяха черни, приличаха на свински, може би защото почти се губеха в пълното лице.

— Ето го и Лийхейгън — обади се Хойл. — Снимката е правена преди пет години. Зная, че оттогава е силно променен — ракът си е казал думата.

Домакинът протегна ръка и взе една от сателитните фотографии, потупвайки с пръст бялата сграда в центъра й.

— Ето това е главният дом. Там живеят баща и син. Старият разполага с медицинска сестра, която има отделен апартамент в съседство. Около четвърт миля в западна посока, може би и малко по-нататък…

Милионерът замълча, взе друга снимка и отново посочи с пръст.

— … има обори с добитък. Лийхейгън имаше млекодайни породисти крави. Еърширски.

— Теренът не е пасбищен — отбеляза Луис.

— Това за него е без значение. Внушил си е, че е животновъд селекционер. Беше изсякъл големи пространства гори — там да пасат. Използваше и опустошените от ураганите и пожарите площи. Понякога съм си мислил, че се изживява като поземлен аристократ фермер.

— Казахте имаше… Какво стана с кравите?

— Изпрати ги в кланица. Негови са си, ще ги прави, каквото си иска. Няма да позволи да го надживеят.

Луис отдели няколко снимки. На тях се виждаше неголяма сграда от индустриален тип, в околността й — населено място и жп линия.

— Какво е това?

— Уинслоу — обясни Хойл, отдели две карти стандартен географски тип и ги разположи една до друга пред Луис и Ейнджъл. — Погледнете сега. Намирате ли някаква разлика?

Ейнджъл ги разгледа внимателно. На едната бе маркиран град на име Уинслоу. На другата го нямаше.

— Първата е от 70-те години — обясни милионерът. — Втората е издадена наскоро, само преди няколко години. На нея Уинслоу го няма, както виждате. Вече не съществува, защото никой не живее там. На изток от града имаше мина за добив на талк, която принадлежеше на семейството. Може да се види на някои от приложените тук снимки. Нерудното полезно изкопаемо обаче се е изчерпало някъде през осемдесетте години и хората започнали да се изселват. Лийхейгън пък решил да изкупи къщите и имотите им. Не всички бързали да напуснат, но той настоявал да купи и тяхната собственост. О, не мислете, че не е плащал. Напротив, плащал си е напълно законно. Обаче онези, които не искали да продават, били заплашвани тихомълком. Знаело се какво ще ги постигне, ако се инатят. И днес всичко това е празно — частна собственост на североизток от главния семеен дом. Вие знаете ли нещо във връзка с добива на талк?

— Не — отвърна Луис и за двамата.

— Опасно е за човешкото здраве. Миньорите са изложени на силно вреден за белите дробове прах — тремолитови ахамфиболни форми на азбестови влакна. Повечето фирми, които се занимават с този бизнес, включително и Лийхейгън, знаят, че талкът съдържа азбест. Обаче най-често не предупреждават работниците си за опасните заболявания, причинени от азбеста. Говоря за белодробни страдания, силикоза най-вече, и случаи на месотелиома — рядка форма на рак. За съжаление в Уинслоу са заболели и много хора, включително деца, които не са пряко свързани с работата в мините. Семейството обаче отричало, че индустриалният талк съдържа азбест и е рисков фактор при някои белодробни и ракови заболявания. А талкът се използва и при производството на детски моливи, пастели, креда. Нали знаете какво правят децата с моливчетата си? Често ги лапат, лижат, дъвчат…

— Прощавайте, без да ви обиждам… каква е връзката тук с обсъждания бизнес? — не се стърпя Луис, леко подразнен от дългата лекция.

— Исках да ви разкажа как Лийхейгън обезлюди Уинслоу. Предлагал е и обезщетения на някои семейства, но срещу документ, който лишава от правото тях и наследниците им да го преследват в бъдеще по съдебен път. Просто ги е прецаквал, и то здравата. Това става някъде около 1980 г. и сумите, които те са получили, са нищожни в сравнение с онова, което би им дал един съд. Допускам, че повечето от тях дори не са и разбрали каква е причината за болестта им. А мнозина са били вече мъртви, когато по много други места започнаха съдебни дела по същия повод. Ето, такъв човек е Лийхейгън. Мисля, че можете да си направите съответните заключения. Донякъде е ирония на съдбата, че същите мини, които го обогатиха неимоверно, са може би причина за сегашните му страдания. Струва ми се, че те предизвикаха и кончината на съпругата му. Сега и той умира бавно.

При споменаването на думата съпруга домакинът примигна леко. Направи кратка пауза и взе друга карта, показваща в едър мащаб руслото на река.

— След като унищожи града, подаде молба да пренасочи руслото на местна река на име Рубо. Аргументира се с мъгляви екологически съображения, а на практика си създаде почти непроходима граница от предостатъчно широк крепостен ров. Над него минават само два пътя. Зад голямата къща пък се намира езерото Фолън Лейк. То е оградено със скали и специално опънати мрежи с ток и други приспособления и е също непроходимо. Единственият начин да влезеш на негова територия е през двата моста над реката.

Милионерът показа всичко това на картата, проследявайки с пръст двете шосета, които се събираха в едно. Преди съединението ги пресичаха два вътрешни пътя, успоредни на източния бряг на езерото.

— На мостовете има ли охрана? Или се наблюдават?

— Не постоянно, но наоколо са къщи на негови наематели — хора, които отглеждаха говедата, и други, заемащи различни длъжности в големия имот. Само две къщи там не са негови, но със собствениците е постигнал споразумение да не се бъркат в работите му, а той ги е оставил на мира. Къщите са предимно около северното шосе. Южното е много по-слабо натоварено. И по двата пътя може да се стигне близо до дома му, но южният е по-безопасен. А в случай, че усетят нещо, ще блокират мостовете и ще стане трудно за изтегляне.

— С колко мъже разполага?

— Предполагам, че с около дузина, които се движат по цялата територия на имота. Снабдени са с висококачествена комуникационна техника, гарантирана против подслушване. Някои са бивши затворници, други просто местни негодници.

— Само предполагате? — подхвърли Ейнджъл.

— Ами да. Лийхейгън е отшелник като мен. Всичко, което зная за сегашната ситуация около него, е купено скъпо и прескъпо. При това не е много.

Хойл прехвърли снимките и отдели една.

— Ето го неговия син и наследник Майкъл.

Човекът на фотографията бе на около четирийсет години; приличаше на баща си и най-вече в очите, беше възпълен, но далеч не като него. Носеше джинси и шарена риза, държеше ловна карабина. В краката му лежеше едър елен, главата му положена на пън и обърната към обектива. Луис си представи Джони Лий — човека, когото бе убил в Сан Антонио. Доколкото си спомняше, той приличаше повече на стария Лийхейгън.

— Тази снимка е съвсем нова — продължи Хойл. — Синът се грижи за бащиния бизнес и на практика е връзката на семейството с външния свят. На фона на баща си изглежда истински бонвиван, обаче сравним ли го с нормалния начин на живот, и той е почти отшелник. Няколко пъти годишно се показва тук и там, иначе хората отвън идват при него.

— Както се е случило с вашата дъщеря — обади се Луис.

— Именно — кимна Хойл. — Затова искам да ликвидирате и Майкъл. Ще заплатя отделно и за него.

Луис се изправи в стола. Ейнджъл мълчеше.

— Изобщо не съм претендирал, че задачата ще е лека — продължи милионерът. — Ако можех да се оправя с този проблем със собствени ресурси, изобщо нямаше да ви търся. В същото време ми се струва, че в ликвидирането на Лийхейгън интересите ни се покриват. Още, че и вие вероятно ще успеете, докато други биха се провалили.

— Това тук всичко ли е, с което разполагате? — кимна към папката Луис.

— Да, всичко, което може да се окаже полезно.

— Все още не сте ни информирали как започна враждата ви с Лийхейгън — обади се Ейнджъл.

— Открадна жена ми. Или по-точно жената, която щеше да стане моя съпруга. Просто я отмъкна и тя затова умря. Работила на мината му като чиновничка, представете си. Лийхейгън смятал, че не е лошо сама да си изкарва прехраната.

— Значи всичко е заради жена? — запита Ейнджъл.

— Вижте, съперници сме в много отношения. Изпреварвал съм го в множество дела. Бил съм по-добрият. И в целия този двубой жената, която обичах, се отчужди. Сетне избяга при Лийхейгън, за да си отмъсти. Трябва да призная, че той невинаги изглеждаше така отблъскващ. А и боледуваше много години, преди да се появи ракът. Сетне напълня, но причина за това са лекарствата.

— Значи жена ви отиде при Лийхейгън…

— И той я умори — довърши Хойл. — За да отмъстя, активизирах усилията си да го съсипя. Давах бизнес информация на съперниците му, включително и на разни престъпници. Той отговаряше на ударите. Аз нанасях нови. И сега сме в ситуацията, която вече познавате — всеки се е затворил в своя крепост, всеки мрази другия с цялото си същество. Желая всичко това да свърши. Не искам да живее повече, макар и да е болен и слаб. И затова ви правя следното предложение: плащам петстотин хиляди долара, ако го убиете. Давам бонус от 250 000 да убиете и сина. В жест на доверие предплащам 250 000 за бащата и 100 000 за сина. Остатъка получавате след приключване на задачата.

Хойл прибра снимките и картите в папката и я побутна към Луис. След кратко колебание той я взе.

Телефонният звън събуди Майкъл Лийхейгън от дълбок сън. Той разтри кървясали очи, стана трудно и с мъка пое към съседната стая. Гласът му бе дрезгав, когато вдигна слушалката.

— Ало?

— Съзнавате ли какво сте направили?

Майкъл разпозна гласа незабавно. Все едно го обля хладен душ и го разбуди окончателно.

— Какво, какво? — заекна той.

— Кой ви даде право да изпращате убийци на Стария?

В гласа на Блис звучеше ледено спокойствие. Майкъл се стъписа, но се и ядоса.

— Какво право? Тук решавам сам, заповеди не приемам от никого! Името научих от Балънтайн — той е уредил убийството на брат ми, бил е на среща с Луис. Последният ще направи връзката и със сигурност ще цъфне тук.

— Да. Може би. Само че тези неща не се уреждат по този начин — каза Блис и сега в тона му сякаш прозвуча укор, като че не бе очаквал подобно развитие на нещата. — Трябваше първо да говорите с мен.

— Без да се обиждате, не сте от най-контактните.

— Значи е трябвало да изчакате аз да ви се обадя! — този път вече гневът в гласа на Блис беше смразяващ.

— Съжалявам — възрази Майкъл противно на волята си. — Не смятах, че ще има проблем.

— Добре — човекът отсреща пое дъх дълбоко, опитвайки се да укроти гнева си. — Нямало е как да знаете. Но сега може да се наложи да се готвите за ответен удар, ако в някои среди свържат поръчката с вас. Няма да им хареса, ама хич.

Майкъл нямаше представа за какво говори този Блис. Баща му бе наредил да бъдат унищожени всички, свързани с убийството на Джони Лий. Друго не го интересуваше: само крайният резултат. Синът изчака другия да продължи.

— Наредете на хората си да се връщат веднага — каза Блис и сега в гласа му се долавяше умора. — Всички до един. Разбрахте ли ме?

— Вече са на път за насам.

— Добре. Кой е стрелял?

— Не мисля, че съм длъжен да…

— Питах кой е стрелял?

— Бентън.

— Бентън — повтори Блис, може би, за да запомни името, и Майкъл потръпна: дали по този начин не обрече на смърт своя изпълнител?

— Кога ще бъдете тук?

— Скоро… — отвърна Блис, — скоро…

12

Луис се наведе над човека в леглото. Гейбриъл изглеждаше още по-дребен и далеч по-стар, почти неузнаваем. Не бе минал и ден, а сякаш се бе смалил наполовина. Кожата му бе сива, а на места, където бе мазана с мехлеми, жълтееше. Очите бяха дълбоко хлътнали в орбитите, около тях тъмнееха синьо-черни кръгове. Приличаше на пребит боксьор, притиснат до въжетата и удрян почти до безсъзнание от настървен противник. Дишаше плитко, дъх почти не се усещаше. Раните, покрити с плътни превръзки, бяха отнели по-голямата част от и без това изчерпващата се вече живителна сила. Луис си представи как се е изцеждала тя, подобна на белезникаво облаче сред алените пръски кръв. Съзнаваше, че тази енергия няма да се възстанови. Беше загубена завинаги, с нея си бе отишла и съществена част от самия Гейбриъл. И да оцелееше, никога вече нямаше да е същият. Както и другите в бизнеса, цял живот се бе движил със смъртта, сега тя надвиваше и едва ли щеше да охлаби фаталната си хватка.

Луис очакваше полицейско присъствие, но ченгета нямаше. Стори му се странно, сетне го разтревожи. Веднага след това си даде сметка, че сега други бяха поели грижата за стария ментор. В десния горен ъгъл на тавана забеляза малка камера, но не беше сигурен дали не е от по-рано. Помисли си, че в момента сигурно наблюдават и него. Изчака някой от онези да се появи, но това не стана. В същото време фактът, че му бе разрешено да се доближи непосредствено до Гейбриъл, говореше, че знаят кой е. Това не го обезпокои. Винаги са знаели къде да го намерят в случай, че им е нужен.

Докосна ръката на стареца — черно върху бяло. В жеста му имаше известна нежност, в същото време по лицето му пробяга и друго — сянка от нещо като омраза.

Ти ме създаде — мислеше си Луис. — Какъв ли щях да бъда, ако те нямаше?

Вратата зад него се отвори. Беше сестрата, силуетът й се отрази върху силно полираната стена зад болничното легло.

— Извинете, сър — обади се тя. — Налага се вече да тръгвате.

Кимна леко в знак, че е разбрал. Наведе се и целуна Гейбриъл по бузата. Почувства се като Юда, който предава своя Спасител, за да го обрече на смърт. И като човек без баща, но и с много бащи. Човекът в леглото бе един от тях, сега Луис тепърва щеше да търси своя начин да опрости всичко сторено от него.

Милтън стоеше в малък офис почти непосредствено до стаята на Гейбриъл. На вратата имаше надпис „Влизането забранено“, вътре — бюро, два стола и сложна електронна техника за наблюдение и комуникации заедно с апаратура за аудио- и видеозапис. В съответните среди помещението бе известно под условното наименование „Сестринската стая“ и по принцип бе на разположение на всички сродни служби от сферата на разузнаването и сигурността. На практика обаче и тук имаше йерархия, а в нея Милтън бе някъде почти на върха. Сега до него стояха двама въоръжени агенти и тримата заедно следяха на екрана излизащия от болничната стая Луис.

— Какво ще наредите, сър?

— Нищо — отвърна Милтън след секунда колебание. — Оставяме го да си отиде.

Намираха се в кабинета на Луис. Предоставените от Хойл снимки и карти бяха подредени на бюрото заедно с други, по-рано правени бележки и червен маркер. Това беше цялата събрана информация. След планирането на бъдещата акция всички материали щяха да бъдат нарязани и изгорени. На един стол встрани бяха оставени карти и сателитни снимки, които щяха да покажат на останалите от екипа.

— Колко са хората? — попита Ейнджъл.

— Колко имаме или за читава работа?

— За читава.

— Най-малко 16 души. По един на мостовете, значи двама, а може би и повече. Четирима в града за спешна помощ. Два екипа по четирима за придвижване към обекта директно по местните терени. И ако искаме да изпипаме работата перфектно, ще е нужен хеликоптер за изтеглянето им. При това ще имаме проблеми с връзката. Джиесемите нямат сигурно покритие по планинските райони. Дърветата и пресеченият терен с разнообразен релеф пречат на пряката видимост, респективно на комуникация с уоки-токи. Затова не можем да ги използваме.

— А сателитни телефони?

— Глупости. Все едно да изпратим на ченгетата собственоръчно написани признания.

Ейнджъл сви рамене. Само беше попитал.

— А колко имаме?

— Десет души с нас двамата.

— Можем да вземем и Паркър.

Луис поклати глава в знак на отрицание.

— Играта си е наша. Ще играем без него, пък да видим какъв зар ще хвърлим.

Сетне подбра четири от сателитните снимки на дома на Лийхейгън с различно увеличение, подреди ги една до друга и започна да сравнява подстъпи, ъгли, възможности за приближаване, силните и слабите им страни.

Ейнджъл излезе тихо от стаята, оставяйки го да планира сам.

И двамата съзнаваха, че подобна операция не се провежда по този начин. Би трябвало да направят предварителни проучвания на десетки допълнителни фактори, но те биха отнели седмици, може би и месеци. Добрата подготовка предполагаше алтернативни стратегии за влизане и излизане от обекта, редица други разузнавателни и тактически мерки. Обаче ситуацията изискваше спешни действия. Имаше реална опасност: след нападенията в дома и сервиза и раняването на Гейбриъл можеха да очакват други удари. Дори и без предоставената от Хойл информация бяха наясно, че предприелият редица безразсъдни мерки противник няма да спре дотук. А ще прави нови и нови опити, докато успее, евентуално посягайки на уязвимите им места, като например беззащитни близки хора.

Както и при други общи проблеми, така и сега Ейнджъл бе по-интуитивният. Той по-бързо разпознаваше фините нюанси на всяка мотивация и по-точно разчиташе чуждите чувства. Независимо от редицата скрити страни на своя партньор, Ейнджъл бе винаги в съзвучие с неговата ритмика, начина на мислене и методи на логика, нещо, което бе чуждо на Луис въпреки немалкото години съвместен живот. За човек, живял прекалено дълго в един сив свят, лишен от морал и съвест, Луис винаги се бе чувствал по-добре в сферата на черно-белите категории. Не беше склонен да се самоанализира, а в редките случаи, когато го правеше, разглеждаше действията си единствено в краткосрочен план. Понякога Ейнджъл си казваше, че това е следствие от начина на живот, който си бе избрал. В същото време подозираше, че то може да е неотделим аспект от нарочно избран параван, но и реална част от него, като например цвета на кожата и сексуалността му. Някакъв наивитет, вроден и доразвит с годините, усетен от Гейбриъл и впрегнат в служба на неговите интереси.

Сега обстоятелствата се бяха променили и Луис отново служеше на стария ментор, макар че имаше и сериозни лични мотиви. Проблемът бе, че бързаше да нанесе ответен удар, да освободи натрупаната до експлозивна точка енергия и това го правеше непредпазлив. Прекалено много прибързваха в хода си срещу Лийхейгън. В информацията им зееха празноти, бяха уязвими в редица отношения.

Затова Ейнджъл наруши кардинално правило. Довери се на трети човек. Не му каза всичко, но сподели достатъчно, че да знае къде да ги търси и кому да отмъщава, ако нещата започнат да се разпадат.

Същата вечер похапнаха в „Ривър“ на „Амстердам“. Вечерята беше съвсем лека, дори и за техния вкус. Сетне се отбиха в „При Пийт“ за по една бира, но първо изчакаха редовните следобедни клиенти да се разкарат. Там гледаха баскет — „Селтикс“ биха „Никс“, ама с голям зор и играта беше вяла. За да се забавлява, Ейнджъл броеше посетителите в заведението, които използваха ръчни флакони за дезинфекция на ръцете. По едно време цифрата стана двуцифрена и той се отказа.

Какво му става на нашия град? — негодуваше той. Но пък разбираше защо нюйоркчани постъпват така. В метрото се возят множество пътници със замърсено облекло и ръце. Но и на таксита да не се качваш! Сетне се налага да даваш дрехите си на химическо чистене ако не за друго, поне заради попилата в тях воня. И въпреки това едва ли флакончето с дезинфектант беше точното решение. В Ню Йорк се въдеха гадини, дето биха устояли на ядрен взрив, хлебарките бяха нищо в сравнение с тях. Наскоро бе чел някъде, че при проверка на водата в един от каналите открили гонококи — причинителите на гонореята. Боже мой! От една страна, не беше чак толкова чудно, в каналите риба не можеше да се намери, поне не и годна за ядене. Обаче пък в тях да плават носители на социални болести? Да не ти дава Бог да влизаш!

При обичайни обстоятелства би споделил тези мисли с Луис, но сега той беше на друго място, някъде далеч оттук. Уж следеше развитието на баскетболния мач, но умът му бе зает с предстоящата операция и различните й стратегии. Допи своята бира. Луис имаше още в чашата, но очевидно не му бе до нея.

— Тръгваме ли? — попита Ейнджъл.

— Добре — отвърна партньорът.

— Ако ти се гледа мачът, да изчакаме края на играта?

— Игра ли? — поклати глава Луис. — Нашата игра сега е другаде.

Излязоха навън и тръгнаха по ярко осветените улици. Вървяха заедно, но всъщност бяха далеч един от друг. Пред един от баровете на ъгъла на 75 улица подпийнали морячета закачаха минаващите жени. Някои им се усмихваха, други мятаха отровни погледи. Един се бе облегнал на вратата, захапал незапалена цигара. Потупваше се по джобовете, напразно търсейки запалка. Когато двамата се изравниха с него, той ги спря.

— Хей, приятели, да имате огънче?

Луис бръкна в джоба, извади медна зипо и щракна. Хрумна му, че човек не бива да ходи по улиците без огън и пистолет. Морякът заслони пламъка с длани, всмукна дълбоко, с наслада.

— Благодаря — рече след малко.

— Няма защо — отвърна Луис.

— Хей, откъде си? — обади се Ейнджъл.

— От Айова.

— Че какво търси във флота човек от Айова?

— Казвах си, че е гот да видя голямата вода — усмихна се морякът.

— И какво, видя ли я?

— Видях я и хич не ми трябва повече, ама няма как — служба — въздъхна младежът и потупа паважа с подметката на лъснатата си до блясък черна обувка.

— Terra firma, а? — ухили се Ейнджъл.

— Ами да, няма нищо по-гот от сушата. Ама имала глава да пати! Благодаря за огънчето.

— Удоволствието беше мое — кимна Луис.

Двамата се отдалечиха.

— Защо ли му е на човек от Айова да постъпва във флота? Пък и откъдето и другаде да е — подхвърли Ейнджъл.

— Да пукна, ако знам. Айова, за Бога! Сигурно е виждал снимки на океана и решил, че там е интересно. Мечтатели разни, знаеш. Тъжното идва, когато се наложи да се пробудят, нали?

Настъпилата след тези думи тишина бе по-дружеска от преди малко. За миг Ейнджъл се примири с онова, което предстоеше. Нали и той беше мечтател…

II

Тогава казва на учениците си:

Жетвата е голяма, а работниците малко.

Евангелие от Матея, 9:37

13

Срещата се състоя в частен клуб някъде между „Парк Авеню“ и „Медисън“ и недалеч от музея „Тугенхайм“. На входа нямаше табела, може би защото наистина не бе необходимо. Онези, които трябваше да знаят за него, отдавна бяха наясно по въпроса. Иначе личеше, че мястото е специално, но в случай че поредният минувач проявеше любопитство, щяха да го отпратят любезно.

Трудно бе да се обясни как действа правото на достъп в клуба. Като институция бе по-млад в сравнение със сходните заведения в района, но това не значеше, че му липсва история. Тук нямаше дискриминация на раса, пол или вяра. И личното богатство не бе задължителна предпоставка за членство, напротив. В регистрите фигурираха имената и на хора, които трудно биха заплатили няколко напитки в клубно заведение с нисък праг на търпимост към платежоспособността на своите членове. Може би най-точно би било да се каже, че институцията водеше политика, която условно може да се опише като умерено доброжелателен протекционизъм. И то основан на презумпцията, че клубът е за хора, които ненавиждат клубовете — било поради това, че са саможиви, или просто защото предпочитат анонимността. В общите помещения важеше забрана за употреба на всички видове телефони. Разговорите се водеха само шепнешком, доловимо за същества от рода на кучетата и прилепите. Официалната трапезария бе една от най-тихите в целия град. Това се дължеше отчасти на забраната на всяка форма на гласово общуване, но и на факта, че повечето членове предпочитаха да се хранят в интимна обстановка в изолирани помещения, където тайната на разговора бе гарантирана. Всъщност клубът се гордееше с изключителната си дискретност, валидна дори и посмъртно. Келнерите олицетворяваха същата политика, все едно бяха глухонеми и слепи. Камери за наблюдение нямаше, забранено бе да се използват имена — лични или фамилни. Членските карти носеха само номера. На горните два етажа имаше спални, обзаведени уютно и удобно, макар и не луксозно. Използваха ги онези, които предпочитаха да прекарат нощта в града, без да използват хотелски услуги. Единствените въпроси, изобщо отправяни към посетителите, бяха от типа дали господинът ще желае още вино, или има например нужда от помощ при изкачването на стълбището за горния етаж.

На срещата присъстваха осем души заедно с Ейнджъл и Луис. Помещението бе неофициално наречено „Президентска зала“ в чест на един от най-висшите държавни чиновници, използвал веднъж удобствата му за някои свои нужди.

Масата бе кръгла. Вечерята се състоеше главно от еленско филе на скара, полято с отличен южноафрикански шираз. Сетне раздигнаха, донесоха кафе и бренди за мераклиите. Луис заключи вратата и разстла картите и снимките пред гостите. Описа плана си веднъж от начало до край без прекъсване. Шестимата слушаха съсредоточено, Ейнджъл внимателно следеше лицата им за евентуални реакции. Струваше му се, че някои от тях може би ще споделят резервите му. Но не забеляза нищо особено. Сетне започнаха въпросите, но и в тях не проличаха съмнения — хората искаха само допълнителни пояснения. Никой не попита за причините за операцията — те не ги интересуваха. Нито пък рисковете, защото им плащаха отлично за работата и специалните умения. При това всички уважаваха Луис и му имаха доверие. Бяха бойци, калени в истински битки, и отлично разбираха, че компенсациите са достатъчно щедри именно поради реалната опасност.

Трима от тях бяха стари ветерани от международни конфликти: англичанинът Блейк, Марш от Алабама и Линът, човек с неопределен произход и силен акцент. Все хора, чиято лоялност се определя от настроение, пари и чак тогава от морал. Хара и Харада, и двамата наричани Хари, бяха японци или се представяха за такива, макар че имаха паспорти от още четири–пет азиатски страни. Биваше ги в много области, на първо място в електрониката. Приличаха на туристи, каквито често ще срещнете на обекти от рода на Големия каньон. Винаги ухилени, с фотоапарати в ръце, щракат ли щракат, уж да показват забележителностите на близки и приятели у дома. Харада носеше очила с черни рамки и постоянно ги наместваше на носа си. Тъмнокожи и дребни, те изглеждаха невинни и безвредни, но за тях се носеха ужасяващи истории. Ейнджъл не им вярваше, докато не му подариха направен от тях филм. Твърдяха, че бил изключително смешен, и поднасяйки му го, се кикотеха до сълзи. Тръпки полазиха по гърба му обаче, когато го пусна на плейъра. По-късно се опита да забрави съдържанието заради собственото си психическо здраве, но в съзнанието му най-настойчиво продължаваха да се въртят кадри на неописуема жестокост. Една сцена се натрапваше особено: нечии пръсти пробождат клепач с акупунктурна игла, а сетне почукват очната ябълка. Не беше в стила му да нарича когото и да било изрод, но двамата Хари идеално се вписваха в тази квалификация.

Шестият беше Вайс, висок швейцарец, бивш гвардеец от папската охрана. Изглежда, че между него и Линът имаше стара разправия, съдейки по разменените помежду им неприязнени погледи. Това още повече обезпокои Ейнджъл. От опит знаеше, че този вид конфликт понякога създава вътрешно напрежение, особено в малобройна група. А то можеше да има лоши резултати. Все пак всички се познаваха, макар и някои само по репутация. Вайс и Блейк скоро потънаха в задълбочен разговор за общи познати, живи и покойни. Линът и двамата Хари също намериха някаква допирна точка, което още повече натовари Ейнджъл с подозрения.

Към края на вечерта определиха екипите. Вайс и Блейк щяха да осигуряват северния мост, Линът и Марш — южния. Двамата Хари получиха задачата да наблюдават пътя между двата моста, пътувайки на определени интервали в двете посоки. А в случай на нужда щяха да подкрепят някоя от двойките или сами да поемат съответния мост, ако се наложи екипът да прекоси реката, за да подпомогне изтеглянето на Ейнджъл и Луис.

Решиха да потеглят още на следващия ден, като отседнат в предварително уговорени мотели недалеч от мишената. Сетне, когато всеки екип е заел мястото си, Ейнджъл и Луис ще прекосят реката, за да убият Артър Лийхейгън и сина му Майкъл, както и всеки друг, който би попречил на изпълнението на така подготвения план.

Когато шестимата напуснаха и сметката бе уредена, Ейнджъл и Луис също се разделиха. Първият се върна в апартамента, вторият посети кръчма в Трибека, където пи чаша вино с отдавна позната семейна двойка на име Абигейл и Филип Ендол. Те изглеждаха като всяко друго нормално, заможно семейство на възраст около четирийсетте, макар че думата нормално не бе твърде подходяща за избраното от тях поприще. Ендол — мъж и жена — бяха джокерите в оперативното тесте на Луис и с тях той обсъди друг вариант на оригиналния план. Нямаше намерение да се захваща с Лийхейгън единствено с помощта на Ейнджъл. Семейството щеше да бъде на Лийхейгънова територия още преди тях двамата, скрито, готово да ги прикрива и подкрепя.

Същата нощ Ейнджъл лежеше в мрака буден, изпълнен с неясни тревоги и предчувствия. Луис веднага усети безпокойството му.

— Какво има? — запита след малко.

— Не им каза за петия екип.

— Че защо? Няма нужда да знаят. Само аз и ти сме наясно с всички детайли.

Ейнджъл не отговори. Луис седна на леглото и настолната лампа светна автоматично.

— Какво ти става? — запита той отново. — Напоследък изглеждаш направо като изгубено кученце.

Ейнджъл се извърна и го изгледа продължително.

— Не са точни нещата — рече той. — Аз ще участвам, но пак ти казвам, че не са точни.

— Кое не е точно — да отстраним Лийхейгън ли?

— Не, говоря за евентуалните издънки. И други неща не пасват така, както би трябвало.

— Сигурно говориш за Вайс и Линът? Няма страшно, ще се оправим. Просто трябва да ги държим по-надалеч един от друг.

— Но не са само те. Говоря ти за малобройния екип и за празнотите в информацията на Хойл.

— Какви празноти?

— Не мога да ги назова с точност. Просто ги усещам. Нещо не ми звучи както трябва.

— Гейбриъл потвърди всичко казано от Хойл.

— Кое е потвърдил? Враждата между него и Лийхейгън ли? Голяма работа. Мислиш, че това е достатъчно да затриеш нечия дъщеря и да я хвърлиш на свинете? Да платиш почти милион долара поръчка за две убийства ли? О, не. Казвам ти, че не ми харесва. Нещо намирисва на постановка. Струва ми се, че Гейбриъл не е споделил всичко. Ти сам го каза, след като говори с него. Сетне забравяме и Блис…

— Не знаем дали е там или не.

— Ами поръчката за Били Бой? Чисто негово изпълнение, не е ли така? Оттук чак го подушвам.

— Хей, замязал си на дърт мърморко пенсионер. Остава да си вземеш котка, да сложиш дебели вълнени чорапи и да режеш купоните от рекламите.

— Казвам ти: нещо е много кофти, ама много.

— Ако те е шубе, остани си тук.

— Знаеш, че не мога да постъпя така.

— Тогава лягай и заспивай. Не те искам утре такъв изнервен.

И нарочно изгаси светлината, оставяйки Ейнджъл в мрака. Но той не заспа, въпреки че Луис захърка сладко. Божи дар беше това: нищо не можеше да развали почивката му. И тази нощ не сънува нищо. Но това не беше сигурно, защото когато се събуди, в ноздрите му вонеше на овъглена човешка плът, а Ейнджъл най-сетне спеше.

Казваха се Олдърмън Ректор и Атлъс Григс. Олдърмън беше от Онийда, Тенеси, градче, където още като дете бе гледал как бели полицаи и цивилни пребиват чернокож скитник, чието единствено прегрешение бе слизането му на тяхната гара. Сетне го подгониха през съседната гора и го отстреляха като животно, а трупа му подхвърлиха на перона — другите черньовци да го гледат за назидание. Майка му го нарече Олдърмън[1] нарочно — от омерзение срещу белите, които се бяха погрижили черен никога да не носи тази титла. Освен това го научи да се облича винаги спретнато и чисто и никога, ама никога да не позволява другиму да се отнася към него с неуважение, та бил той черен или бял. Ето затова, когато се срещнаха с Григс на боя с петли, Олдърмън бе облечен в светложълт костюм, кремава риза и алено-оранжева вратовръзка. Обувките му бяха двуцветни — в кремаво и кафяво, а шапката — жълта с червено перо, затъкнато в панделката на периферията. Носеше ятака здраво нахлупена на главата, че бе оставила постоянен кръгов белег в косата му. Отблизо личеше, че костюмът е изрядно изпран и изгладен. Но старите петна стояха, изпъкваха оръфаната яка на ризата и износената връзка, както и дребните мехурчета от гуменото лепило, с което бе поправял отпраните подметки на вехтите обувки. Олдърмън имаше само два костюма — жълт и кафяв. Бяха купени от вдовици, и двата свалени от труповете на покойните им мъже току преди кремацията и продадени за дребни пари. Затова пък често казваше на Григс, че два костюма са много повече от нищо. Мнозина други хора, и бели, и чернокожи, например нямаха нито един.

Никой не го наричаше Ректор. Малкото му име като че наистина се бе превърнало в онази почетна титла, която никога нямаше да получи поради цвета на кожата. На ръст бе метър и петдесет и нещо и толкова слаб, че приличаше на мумия. Или на чудодейно съживен мъртвец с жълтеникав оттенък на кожата, изпъната по костите, сякаш отдолу нямаше плът. Очите бяха дълбоко хлътнали в орбитите, косата черна, мека, вече сивееща. Повечето от зъбите на долната челюст вляво беше изгубил в сбиване с банда бели негодници в Баунти Кънтри, Арканзас. Затова не можеше да затваря устата си докрай, а това му придаваше тревожен вид.

Винаги говореше извънредно тихо. Затова мнозина се навеждаха към него, за да го чуят по-добре, и това често се оказваше в техен ущърб. Не че имаше голяма сила, напротив. Но пък в бой бе интелигентен, извънредно бърз и безмилостен. Носеше ноктите си максимално дълги и заострени — опасно оръжие срещу очите на неприятеля. Така с голи ръце бе ослепявал доста по-едри от него мъже. Под каишката на ръчния часовник държеше хитроумно направен сгъваем нож, който отваряше с ловко движение на китката. Предпочиташе малокалибрените пистолети, най-вече 22-ри калибър — бяха лесни за скриване и реално смъртоносни отблизо. Много обичаше да усеща дъха на умиращата жертва.

Към жените се отнасяше с уважение. Веднъж се бе женил, но благоверната почина и той не си взе друга. Отбягваше проститутките и леките жени, както и хората, които ги предпочитаха. Едва понасяше сексуалния садист и експлоататор на жени Дебър. Затова пък Дебър имаше други качества — успяваше да се внедрява на места, които предлагаха лесно обогатяване. И умееше да се домогва до тлъста и лесна плячка, промъквайки се към нея през уязвими дупчици и цепнатини, досущ както змиите и плъховете. Благодарение на него Олдърмън се бе опаричвал неведнъж, но пък самият той имаше друг порок — комара. Това ужасно увлечение го опустошаваше духовно и материално. И затова този иначе интелигентен престъпник с често печеливши удари притежаваше само два стари костюма.

За разлика от него Григс не беше особено интелигентен, но беше лоялен партньор. На такъв можеш да разчиташ за всичко. При това притежаваше необичайна сила и кураж — беше малко по-висок от Олдърмън, но тежеше поне трийсетина килограма повече. С абсолютно кръгла глава и мънички, прилепнали към черепа му уши, Григс бе черен като катран, а на определена светлина кожата му придобиваше леко червеникави оттенъци. Дебър му се падаше далечен братовчед, заедно гонеха жените и никога не удряха на камък. Дебър имаше чар, а Григс бе хубавеляк и леко възпълен, при това обожаваше братовчед си, като го смяташе за много печен. По тази причина затваряше очи за иначе нелицеприятното му поведение спрямо жените — жестоките побоища, пускането на кръв, извращенията. Така постъпи и в онази злощастна нощ, когато братовчед му преби жената, с която живееше, и я заряза зад магазин за алкохолни напитки окървавена и полугола, със запретната рокля, изнасилена дори и в мига на смъртта.

Боят с петли бе уреден в стар сайвант за картофи. Григс пристигна за последния двубой. Беше август, в края на сезона, и оцелелите птици до една носеха белези и рани от предишни схватки. Тук нямаше бели. В мрачното помещение бе горещо, повечето хора бяха голи до кръста и в опит да се охладят се наливаха с евтина бира, налята в големи кофи с лед. От рова в средата на сайванта се носеше воня на урина и пот, на изпражнения и птича кръв. Единствено Олдърмън не беше разсъблечен, очевидно топлината нему влияеше. Седеше върху варел, в лявата ръка стискаше тънка пачка банкноти, очите му бяха вперени в ямата.

Двамата последни противници довършиха подострянето на петльовите шипове и слязоха в рова. Внезапно глъчката придоби друг характер — сега залагащите започнаха да се надлъгват, други разменяха сигнали с пръсти, трети викаха или изчакваха потвърждение, че залозите им са приети. Олдърмън не беше в нито една от тези категории. Вече бе направил залога си, при това не чувстваше нищо почти до последната секунда.

Двамата мъже клекнаха в дупката един срещу друг, стиснали петлите. Единият шепнеше нещо, което звучеше като заклинание, другият се усмихваше. Сетне поднесоха птиците напред и ги сблъскаха леко — така започваше насъскването. Гребените щръкнаха войнствено, перушината се наежи в естествена омраза срещу съперника. Сетне ги пуснаха на земята и кървавата схватка започна.

Григс си пробиваше път в тълпата, заслушан в птичия крясък. От време на време зърваше летящи във въздуха пера, долавяше тъпите удари на човките, виждаше пръските кръв, които попадаха по хорските лица, ръце, гърди. Загледа се за по-дълго в мъж с изцъклен поглед, който облиза попадналата върху горната му устна кръв, без изобщо да откъсне поглед от боя в рова.

Едната птица — жълтеникава на цвят, получи силен удар във врата и загуби равновесие. Собственикът я оттегли от боя веднага. Задуха в главата й, избърса кръвта, напръска я с някаква течност и отново я побутна напред, но тя застина на място като парализирана, без да реагира на агресивното противниково кълване. Реферът обяви край на схватката. Мъжът изгледа птицата си с укор и известно съжаление, сетне сръчно изви врата й.

Олдърмън не помръдна от варела. Григс си познаваше човека: нощта не бе печеливша за него.

— Говнян късмет, човече — промълви той, когато партньорът се доближи, а гласът му бе тих, приличен на шептяща молитва. — Скапана работа, ти казвам.

Григс се облегна на стената и запали цигара, за да прогони гадната воня от рова. Не си падаше по боевете с петли, не беше и хазартен тип. А и бе израснал в градска атмосфера, тук не му харесваше.

— Нося ти новини — каза той кратко. — Току-виж те развеселили.

— Аха — неутрално откликна Олдърмън и започна да брои парите в поизтънялата пачка, сякаш можеше да ги умножи.

— Говоря за копелето, дето затри Дебър. Зная къде е.

Олдърмън свърши с броенето, прибра банкнотите в изтъркан кафяв кожен портфейл. Него на свой ред внимателно постави във вътрешния джоб на сакото и закопча копчетата до едно. Вече десета седмица търсеха въпросното момче. В началото ходиха при жените в къщурката. Пристигнаха с очукания стар форд с фалшиви усмивки на лицата и започнаха да ги навиват, сетне опитаха със закани. Тогава на входа се появи бабата на онова момче и сякаш ги парализира със страшния си поглед. В същото време откъм гората се зададоха трима от местните. Дявол ги знае, те пък какво търсеха на същото място. Олдърмън реши да се разкарат. Беше сигурен, че и да знаят, жените ще си мълчат, дори и да ги измъчват. Упорити бяха, пък и силни характери.

Освен това не си падаше по насилие над жени. А онази дъртата, матриархът на семейството, ги гледаше, без да мигне, и мърмореше нещо под нос. Клетви ли бяха, заклинания ли, кой знае. Очите й излъчваха сила и още нещо, тайнствено. Също както полицейският началник Устър, така и Олдърмън бе чувал много за нея. Не беше страхлив, не вярваше нито в Бога, нито в Дявола и неговите демони. В същото време се възхищаваше от куража на възрастната жена. И не направи нищо повече, позволи си само да каже какво ще се случи с момчето, когато го намерят.

— И къде е онзи? — запита той Григс.

— В Сан Диего.

— Доста далечко. Кой ти каза?

— Един приятел. Видели се с познат в кръчма, разговорили се. Знаеше, че търсим оня младок и ще пуснем малко сухо за точна информация. Познатият твърдял, че е виждал подобен тип в Сан Диего. Търсел работа още преди два месеца, взели го в кухнята на някакво ресторантче.

— Кой е този познат?

— Бял тип, не ми каза името му. Чувал за случая и от друг бял, който държал бар в родния град на момчето. Аз обаче веднага позвъних на едни авери в Сан Диего да отскочат — да погледнат на място. Казаха, че отговаря на описанието.

— Ако не е той, бая път ще бием напразно.

— Той е, усещам го.

Олдърмън се изправи, за да се поразтъпче. И без това тук работа за тях без Дебър вече почти нямаше. А бе тръгнала и приказка за момчето — как отнесло Дебър като едното нищо. Кофти ситуация. Хората вече не ги гледаха със същото уважение както преди. Трябваше да намерят нещо ново, доходно, само че как при сегашното положение? Първо ще оправят онова копеле — нека се разчуе, че са му видели сметката, сетне бизнесът пак ще потръгне.

Същата вечер ограбиха семеен магазин. От касовия апарат извадиха 75 долара, а когато Григс допря ножа до гърлото на жената, съпругът бързо измъкна още 120 кинта от някаква стара кутия. Зарязаха ги здраво завързани в задното помещение, изгасиха лампите, скъсаха кабела на телефона и се чупиха. Олдърмън бе със старо пардесю върху костюма и двамата носеха за маски качулки от чували. Бяха оставили форда по-надалеч, така че по колата нямаше как да ги разпознаят. Обирът се оказа много лесен, при това съвсем не приличаше на старите удари с Дебър. Той би мъчил и изнасилил жената, и то нарочно пред мъжа й.

Спряха недалеч от Абилийн, за да се отбият в бара на стар познат. Там обаче ги зърна шегаджия на име Пурбридж Дентикът и пусна няколко жлъчни майтапа за тъжната кончина на Дебър. Наложи се да го изчакват на тъмния паркинг, за да му дадат един хубав урок. Всъщност преби го Григс почти сам, насини лицето и откачи челюстта му, едното ухо остана да виси само на парче кожа. Това да е послание към другите, да се научат на малко уважение.

И всичко това заради Дебър, мислеше Олдърмън, докато отиваха на запад. Изобщо не го харесваше, а сега се налагаме да пътуват дни наред, за да очистят някакъв си хлапак, и то само защото Дебър не можеше да удържа шибания си ненормален нагон. Е, ама така трябваше. Момчето ще си плати, ще послужи за назидание, а хората ще знаят, че Олдърмън и Атлъс са хора на място. Друг начин нямаше. Иначе беше само бизнес. Единствено бизнес.

Ресторантчето се намираше на булевард „Нешънъл“, недалеч от кино „Пусикат“. Построено още през 1928 г. като „Буш Тиътър“, през различни етапи на своята история то се бе наричало „Нешънъл“, „Обилайн“, „Перис“, а през 60-те го включиха в порноверигите.

Луис пристигаше на работа сутрин много рано — малко след пет часа. По това време „Пусикат“ тъмнееше, изглеждаше като дълбоко заспала след тежка нощна работа стара уличница. Когато си тръгваше обаче, някъде десет-дванайсет часа по-късно, отвън вече се виеха дълги опашки от мъже. Собственикът на ресторантчето г-н Васич обичаше да казва иронично:

— Тия не стоят вътре по много, стига им и първата прожекция.

Над вратата на заведението висеше неонов надпис в розово и жълто „Васич: ресторант номер 1“. Луис вършеше каквото му кажеха — на практика всичко необходимо за функционирането на ресторанта, като се изключи готвенето и прибирането на парите от клиентите. Миеше съдовете, влачеше продукти, белеше картофи, лъскаше подовете, изхвърляше боклука. Важно задължение бе поддържането на хигиената е тоалетните и особено редовната смяна на хартия. За всичко това получаваше по долар и четирийсет на час, от което собственикът удържаше по двайсет цента за храни и квартира. На седмица му се събираха 60 работни часа без неделите, които бяха почивни. Понякога идваше и в неделя — да оправи счетоводните книги. Работеше не повече от час — два и за това г-н Васич му плащаше твърдата сума от 5 долара. Не задаваше въпроси, пестеше парите, харчеше много умерено, само понякога ходеше на кино в неделя следобед. Храната не беше лоша. Спеше в стая на горния етаж, откъдето нямаше достъп до самия ресторант, а тоалетната беше в коридора. Останалите стаи там се използваха като складови помещения срещу заплащане, а в част от тях бяха натрупани стари мебели и обзавеждане.

След първите две седмици работа Луис хвана автобус за Тихуана. Там обикаля улиците няколко часа, докато попадна на магазин за оръжие. В него си купи „Смит & Уесън“ 38-и калибър и две кутии патрони. На развален английски човекът зад тезгяха обясни как се разглобява и смазва оръжието, но се наложи да му го покаже и нагледно. Подари му още четка за протриване на цевта и тубичка оръжейно масло. Сетне Луис тръгна да търси хлебарница, ядеше му се пресен хляб. Оказа се, че всички хлебопекарници и магазини за продажба на тестени изделия бяха затворени. Обясниха му, че има забрана: в държавния склад в Мексикали наред с брашното и зърното държали някакъв пестицид. Престъпната небрежност довела до смъртта на няколко деца и сега имало разследване, а междувременно въпросните заведения били затворени по нареждане на местните власти. Нямаше как — купи си половин пиле, завито в спаружено листо от маруля, и се върна в САЩ.

Следващата неделя измъкна стар велосипед от складовите помещения на г-н Васич. Беше си го харесал отдавна. Напълни пътна чанта с празни бутилки от безалкохолни напитки, добави питейна вода, един сандвич и няколко сладки гевречета, а пистолета скри на дъното. Сетне яхна колелото и отпраши далеч извън града. Намери удобен дол, скри велосипеда в храсталака, нареди празните шишета по скалите в единия му край и започна да стреля по тях. Когато ги изпочупи, на тяхно място сложи камъни. Беше му за пръв път, но бързо свикна с тежестта на оръжието, със спусъка и трясъка на изстрелите. Разстоянието до мишените бе между пет и осем метра, но си казваше, че вероятно ще му се наложи да стреля отблизо. Когато се увери, че владее оръжието сравнително добре, зарови изпочупените стъкла, грижливо събра гилзите до една и се върна в града. Този вид практика продължи недели наред, само че се наложи да си купува още патрони.

Краят на дългото чакане най-сетне дойде през една гореща и тиха августовска нощ. Събуди го скърцането на дъските пред стаята. Навън бе тъмно, струваше му се, че не е спал много. Не разбираше как са успели да се приближат така близо, без да вдигнат шум. До втория етаж се стигаше единствено по разклатено външно стълбище от дясната страна на сградата. Луис винаги заключваше металната врата там по изрично нареждане на г–н Васич, а ключалката беше качествена. В същото време не се изненада, че в крайна сметка са го намерили. Гейбриъл предрече, че точно така ще стане, и той повярва на думите му. Измъкна се безшумно от леглото, както беше само по боксерки, и грабна оставения до възглавницата пистолет. Вратата се отвори с трясък от ритник. На прага стоеше възпълен мъж с кръгла глава, зад него надничаше друг — по-дребен и много слаб.

По-едрият държеше пистолет с дълга цев, обаче Луис го изпревари. Ръцете му трепереха, но това не беше страх, а мощният прилив на адреналин.

— Хей, момче, шубето ти работи, а? — ухили се човекът на вратата. — Имаш патлак, ама не е лесно да претрепеш човек ей така, нали…

Не успя да довърши и в гърдите му зейна дупка, от която бликна тъмна кръв. Луис пристъпи напред и вторият куршум попадна във врата на Григс. Той рухна назад и повлече със себе си Олдърмън. Ректор успя да се задържи прав и стреля веднага, но неточно — малокалибреният куршум се заби в рамката на прозореца някъде вдясно. Ръката на Луис вече не трепереше и следващите три попадения описаха почти равностранен триъгълник в центъра на Олдърмъновия торс. Дребният мъж изпусна оръжието, залитна назад и се опря на стената. Оттам успя да направи крачка — две, сетне краката му се подкосиха и той се свлече на пода. Изпъшка, болката бе непоносима. Опита да излази встрани, като се отблъскваше с крака от трупа на Григс. Луис пристъпи и изстреля последния си куршум. Олдърмън не помръдна повече.

Младежът дишаше тежко, сърцето му биеше лудо. Върна се в стаята и се облече. Прибра нещата си, което отне секунди — чантата му беше готова много отдавна. Знаеше, че ще дойде този миг, очакваше го и за да оцелее, ще трябва да изчезва на секундата. Презареди пистолета, като си помисли, че онези може и да не са дошли сами. Прекрачи труповете и пое към стълбата. Отвори вратата и се заслуша в шумовете на нощта, оглеждайки двора отвън. Беше тъмно и тихо. Отсреща стоеше очукан форд с отворени врати, но в него нямаше хора.

Изтича надолу по стълбището, сви зад ъгъла и тутакси получи силен удар в лицето. Падна на земята, зашеметен от болката, а от носа му шурна кръв. Опита се да вдигне ръката с пистолета, но нечий крак в тежка обувка я настъпи, подметката се завъртя и притисна и пръстите му. Тогава изпусна оръжието. Силни ръце го хванаха и го изправиха на крака, след като нечия длан го тласна назад, Луис се препъна в долното стъпало на стълбището и без да иска, седна на него. Едва сега видя нападателя. Беше бял мъж, висок над метър и осемдесет, здрав като бик и подстриган късо като ченге или военен. Само че носеше черен костюм, черна вратовръзка и бяла риза. По яката й тъмнееха петънца. Сигурно бяха от неговата кръв.

От мрака излезе Гейбриъл.

Очите на Луис сълзяха и той ужасно се страхуваше да не помислят, че плаче.

— Онези са мъртви — каза на глас.

— О, да — отвърна белокосият мъж. — Друго не съм и очаквал.

— Значи сте ги проследили?

— Просто ме информираха, че тръгват насам.

— И не ги спряхте?

— Имах пълна вяра в теб. И се оказах прав, нали? Нямаше нужда от чужда помощ. Отлично се оправи и сам.

В това време някъде на юг зареваха сирени. Пристигаха ченгетата.

— Колко време според теб ще е нужно на полицията да те залови? — запита Гейбриъл. — Ден? Два?

Луис премълча.

— Значи предложението ми е все още валидно — продължи мъжът. — Дори с още по-голяма готовност от моя страна след успешната демонстрация на твоите умения. Е, какво избираш? Газовата камера в „Сан Куентин“ * или мен? Хайде, побързай, че времето лети.

Луис гледаше възрастния мъж изпитателно, в главата му се въртяха куп въпроси. Беше се оказал на точното място в точния миг. Вече бе ясно, че е проверявал качествата му — ще се справи ли с онези двамата. Възможно ли е обаче сам да е оркестрирал разигралия се преди минути инцидент? Напълно възможно. Някой все е казал на тези мъже къде да го намерят. Може би са го следили през цялото време. Може да е било и съвпадение.

Така или иначе Гейбриъл беше тук и предлагаше помощта си. Дали да му се довери?

А белокосият го гледаше право в очите и четеше мислите му.

След секунди Луис се изправи. Кимна с глава в знак на съгласие и вдигна падналата встрани чанта. Човекът в черно взе пистолета от земята и го прибра. Полицията пристигна, но тримата бяха вече далеч, поели в северна посока.

Така момчето, работило в ресторанта на г-н Васич и убило двама на втория етаж в същата сграда, си отиде завинаги. Нямаше да се появи отново, освен понякога в тайничко, скрито кътче на собствената му душа.

[1] Alderman (англ.) — член на градски съвет. — Бел.прев. ↑

[1] Един от най-известните затвори в САЩ. — Бел.прев. ↑

14

Закусиха и поеха на север. След тях май не тръгна никой. Извън града обаче Луис приложи всичките си, при това немалки умения за измъкване от евентуална опашка. Спираше неочаквано, правеше обратни завои, влизаше в задънени улици и криволичещи алеи в гъсто населени квартали. Но така и не успя да засече нечие проследяване. Не успя и Ейнджъл. В крайна сметка и двамата се увериха, че са излезли от града напълно чисти.

Избягваха темата на снощния си разговор. Отлично знаеха, че това може само да влоши атмосферата. Поведението им бе обичайното: ще помълчат, всеки зает с мислите си, сетне ще стане дума за музика, за бизнес, за спомени, майтапи. Пръв се обади Ейнджъл.

— Филаделфия, а? Градът на братската любов, вятър и мъгла. Помниш ли Джак Уейд?

— Джак Кактусовия ли?

— Хей, не е смешно, ама хич. Човекът имаше кожно заболяване и нищо не му помагаше. Този прякор е несправедлив и гаднярски. Само че аз за друго ти разправям. Веднъж помогнал на възрастна дама да пресече улицата, а уж немощното бабе му забило един в топките и му свило портфейла! Не помниш ли?

— Гаден град наистина — съгласи се Луис и завъртя глава.

Ейнджъл замълча и се загледа в прелитащия встрани пейзаж.

— Кое се падаше там? — запита той след малко.

— Къде по-точно?

— На изток. Масачузетс ли?

— Върмонт.

— Гот, че не е Ню Хампшир. Винаги ме е било шубе да минавам оттам. Все някой ще се намери да гърми по теб по погрешка.

— Ами да, там мъжагите са корави.

— Корави, ама леваци. И отказаха да приемат закона за задължително слагане на коланите.

— Май четох някъде.

— Значи вземеш си кола в Ню Хампшир, палиш и компютърът не ти бибитка, ако забравиш да сложиш колана.

— Хайде бе.

— Ами да. А опиташ ли да го сложиш, се обаждал глас и ти викал да си го начукаш.

— Воля твоя, човече. Живей свободно или умри.

— Ама това е зов за борба против тирания и потисничество, а не четка за някой левак, дето не си знае спирачния път.

— Виж, там пък бензинът е по-евтин.

— Евтин бензин. Евтин алкохол. Изобилие от евтино оръжие.

— Е, хайде стига бе — изпъшка Луис. — На теб все не може да ти се угоди.

От междущатската магистрала излязоха недалеч от езерото Шамплейн, при Муърс свиха вдясно и хванаха през Форкс, за да прекосят река Грейт Чейзи на по-плиткото. Тукашните градчета си приличаха като близнаци: доброволни пожарни, еднообразни гробища, по кръстовищата старомодните помпи на извадени от употреба бензиностанции. Металните струйници по колонките стърчаха като оръжия на древни войници в броня, а по градската периферия блестяха модерните им събратя с компютърна техника. Някои места изглеждаха по-бедни, други по-проспериращи, но духът бе все един и същи — разпродажби на коли, бизнес, магазини с облепени прозорци. Прекалено много бяха къщите, нуждаещи се от ремонт и пребоядисване, наоколо имаше разнебитени автомобили, използвани за части, изпотрошени мебели и покъщнина.

Минаха покрай почти обезлюдени места, които сякаш не съществуваха — нямаше ги на картата. По веранди и дворове бяха накачени фенери от тиквени кори, остатъци от празника на Вси светии. По клоните на изкорубен бряст като захвърлени одежди на призраци висяха вехти чаршафи с нарисувани по тях страховити лица. Вятърът ги развяваше, раздвижвайки безжизнените им форми.

В Чъръбъскоу спряха пред сграда с голяма табела „При Дик: оръжия и музика“. Забавна им се видя рекламата: „500 вида китари, 1000 марки пушки & пистолети“. Ейнджъл се подсмихна, някой май се бе поизсилил. „При Дик“ обаче се оказа истински. Отдясно на фасадата имаше неголяма бакалия, отляво входът се разклоняваше в два коридора. Първият водеше към магазин за музикални инструменти. Продавачът бе живописен запалянко — ерудит на тема китари и усилватели. Седнал на пода дългокос младеж настройваше черна „Гибсън“, пръстите му умело налучкваха наченките на мелодия. По стените висяха десетки известни марки китари. Вторият коридор ги отведе в двойно помещение с рафтове и гондоли, където бяха подредени какви ли не марки карабини, пистолети и револвери, ножове, боеприпаси, снаряжение. Тук продавачи бяха двама мъже със сериозни лица, единият млад, другият доста по-възрастен. Голям надпис на стената предупреждаваше, че без издадено в щата Ню Йорк разрешение за носене на оръжие нямате право дори и да пипате стоката. На тезгяха едра жена с ъгловато лице попълваше формуляр за покупка на пистолет за четиристотин долара.

— Тук какво да пиша? Купувам го за подарък ли? — питаше тя.

— Това е приемливо — отговори възрастният продавач, без да обясни дали става въпрос за законността на покупката, или за характера на подаръка.

Ейнджъл и Луис разгледаха асортимента с интерес, купиха кафе от магазина и отново потеглиха. По хълмовете откъм западната част на градчето се въртяха турбинните перки на вятърни електрогенератори. Приличаха на играчки, забравени от деца на гиганти.

— Интересно място — подхвърли Ейнджъл.

— Аха.

— Тук повечето хора едва ли са гласували за Хилари, а?

— Колкото толкова — философски коментира Луис.

— Е, няма значение — поклати глава партньорът. — Аз пък винаги съм я харесвал.

Някъде преди Бърк се мярнаха и първите кафяви на цвят автомобили на щатската гранична полиция и въпреки че караше само с пет мили над ограничението, Луис свали крак от газта. Вече беше тъмно, без малко щяха да изпуснат отклонението за шосе 122. За късмет зърнаха обърнатите наопаки кофи за боклук на крайпътния къмпинг, та по този повод забелязаха и табелата за десен завой. Отляво стърчеше самотният комин на недостроена къща, тухлената му шахта почти покрита от пълзящата навсякъде вездесъща зеленина. Поеха по голямата магистрала и скоро забелязаха първите мотели, може би на около дванайсет мили от Масена. Малко по-нататък блеснаха осветителните тела на поредното индианско казино. Встрани от него се редяха магазини за тютюн и цигари. Голям пътен знак уведомяваше, че до канадската граница остава само една миля. Друг надпис, закачен на стената на нисък склад, гласеше: „Тук е мохиканска територия, не на щата Ню Йорк.“

Значи наближаваха.

В Масена избраха анонимен мотел. Влязоха поотделно, регистрираха се самостоятелно и си взеха единични стаи. Луис веднага заспа. Ейнджъл погледа телевизия със силно намален звук, заслушан в шумовете на пристигащите автомобили и в смътните гласове отвън на паркинга. Беше му прекалено рано за нормален сън. По природа бе тип сова, създание на нощта: вечер трудно заспиваше, сутрин се чувстваше недоспал. Най-сетне събра воля да изгаси апарата и да отпусне глава на възглавницата. Успя да поспи кратко, но отвори очи още преди стрелките на будилника да са показали четири часа. Изключи алармата, стана и се облече.

Когато излезе от стаята, Луис бе вече в колата. Прекоси малкото разстояние безшумно, влезе при него. Нямаше поздрави, нямаше нужда от думи. Излязоха от Масена в пълно мълчание и поеха в нужната посока. Съсредоточено следяха пътя в мрака и мислеха за предстоящата задача.

15

Някъде на пет мили извън Масена Луис сви на запад. След още около шест мили и нещо минаха покрай поредица изпълнени със застояла вода ровове и полуразрушени постройки — единствените остатъци от Лийхейгъновите талкови мини. Още по-нататък се намираха руините на Уинслоу, където природата бавно възвръщаше владенията си, покривайки всичко по пътя си в зеленина. Не се виждаше добре в мрака, но Луис знаеше точно кое къде е. Беше запаметил снимките на Хойл, познаваше района в детайли, най-вече координатите на двата немаркирани пътя, които се виеха в югозападна посока и отвъд реката продължаваха в земята на Лийхейгън.

До първото кръстовище стигнаха след още шестнайсетина мили. Тук имаше табела „Частна собственост“ и отклонението водеше към моста над Рубо. Луис намали съвсем. Отдясно в мрака просветна фенерче — сигналът бе еднократен: Линът и Марш даваха знак, че са тук. Луис и Ейнджъл продължиха напред още три мили и скоро се появи вторият мост. И тук получиха същия вид сигнал — откъм гъстите дървета примига светлина: Блейк и Вайс.

Двамата Ендол вероятно вече се намираха на Лийхейгънова територия. По план трябваше да са пристигнали малко след полунощ, за да се придвижат пеша до старите говежди обори. Оттам щяха да наблюдават главния дом на мишената, изчаквайки пристигането на основните играчи.

След като операцията бе вече в ход, тук комуникацията между двойките бе невъзможна. Но това нямаше особено значение. Всеки си знаеше ролята и задачата. Не би било лошо да имат телефонна или радиовръзка, но такава опция нямаше. Засега отсъстваха Хара и Харада. Бяха в Масена, за да тръгнат в предварително уречено време след придвижването на Луис и Ейнджъл към дома. Така бе по-добре, защото движението на повече коли в пакет би могло да привлече ненужно внимание.

След като се убеди, че мостовите екипи са си по местата, Луис мина по южния мост и навлезе във владенията на Лийхейгън. Пътят беше безлюден — не срещнаха коли, нямаше светлини. Наоколо се разстилаше гора, от двете страни се точеха безкрайни дървета. На няколко пъти попаднаха на широки просеки — те водеха към секторите, където дърветата са били изсечени, за да се отвори паша на добитъка. След около две мили хванаха по черен път в северна посока и скоро гората оредя. Още половин миля път ги отведе до хамбар в изоставена ферма, маркирани на една от картите, с които разполагаха. Намираха се на не повече от половин миля разстояние до дома на Лийхейгън. Тук цареше пълна тишина. Оставиха колата в хамбара. По-нататък беше опасно да се движат с нея, рискът да вдигнат излишен шум беше огромен.

Въоръжиха се с пистолети „Глок“ и деветмилиметрови автомати „Щаер ТМП“ на ремък със заглушители и резервни пълнители от мобилния арсенал в багажника. Акцията трябваше да бъде светкавична и точна, нямаха нужда от дългобойно оръжие. Щаерите бяха прости и ефикасни, лесно се боравеше с тях, стреляха с точност до 25 метра. Бяха и много леки — не повече от килограм и половина, със слаб откат и скорострелни — деветстотин куршума за минута.

Отпред се редяха оборите — дървени, двойни, едноетажни и боядисани в бяло. В съседство се издигаше модерен силоз, оцветен в синьо. Миришеше на тор и животинска урина. Ейнджъл надникна в първото отделение отдясно — помещенията не бяха почиствани, откакто е бил изклан добитъкът. Луис провери другите отляво. Сетне потеглиха безшумно напред, използвайки постройките за прикритие, докато стигнаха подножието на неголямо възвишение на около четвърт миля западно от дома на Лийхейгън.

Планът предвиждаше проникване в него и незабавни действия. Луис не си падаше по снайперистки изпълнения. Дори Лийхейгън да бе по-мобилен и да излизаше извън къщата свободно, пак не би предпочел стрелба отдалеч. Не беше и по силите му — бе травмирал лявата си ръка преди години в Луизиана при един от случаите на Паркър. Освен това използваш ли снайпер, винаги зависиш от атмосферните условия. А задачата включваше и сина. Не убият ли и него, вендетата практически щеше да продължи. Значи двамата трябваше да бъдат отстранени заедно. Най-сигурният вариант бе това да стане в къщата: Луис и Ейнджъл влизат, двамата Ендол осигуряват прикритие. Тишината беше друг желателен фактор. Но въпреки заглушителите винаги имаше опасност от издънки. Трудно бе да влязат и да излязат незабелязани в толкова голяма сграда. И въпреки умерения си оптимизъм Луис Допускаше възможност за изтегляне с бой. За щастие хората на Лийхейгън едва ли бяха в състояние да се справят с обединената огнева мощ на десетимата.

— Къде ли са? — прошепна Ейнджъл.

Луис се извърна и се взря в празните постройки отзад. Там трябваше да се срещнат с двамата Ендол, но от тях нямаше и следа.

— Мамка му! — изруга Луис. — Хайде да огледаме обстановката около къщата.

— Защо? — запита Ейнджъл. — Без тях ли започваш?

— Нищо не започвам. Просто ще хвърлим едно око.

Бе ред на Ейнджъл да изругае, но си премълча и тръгна след партньора към върха на възвишението. Оттам заобиколената с мрежеста бяла ограда постройка се виждаше като на длан. Един от горните прозорци бе мъжделиво осветен, цареше пълна тишина. Зад къщата проблясваше повърхността на езерото, тъмно на цвят, простиращо се към обвити в мъгли хълмове. Луис залегна, извади бинокъл, внимателно проследи терена наоколо. Ейнджъл последва примера му, но насочи цялото си внимание към ниските странични постройки. Огледът продължи близо пет минути. Двамата Ендол не се появяваха. Това бе вече обезпокоително.

— Трябва да… — започна Ейнджъл, но Луис изшътка.

— Шшт. Гледай! — прошепна той, като посочи осветения прозорец.

Ейнджъл насочи бинокъла. В откритото пространство там успя да зърне женско лице, сетне се мярна мъжка фигура и рязко дръпна пердето. Но в кратката секунда преди това Ейнджъл разпозна жената — беше Лорета Хойл. Русокосата покойна дъщеря на милионера бе чудотворно възкръснала.

— Хей, нали я бяха разкъсали онези зверове? — възкликна той.

Луис се изправи рязко.

— Това е постановка с капан. Давай!

Линът и Марш седяха в колата. Оказа се, че харесват една и съща музика. Марш носеше айпод, автомобилното стерео пък имаше вход за МРЗ. Включиха го и сега слушаха „Гласове“ на Стан Гетц. Саксът звучеше меко, успокоително, изпълнението едва ли бе сред най-доброто на Гетц, но в случая вършеше отлична работа. Бяха добре прикрити сред дърветата. Оттук отлично виждаха моста и всяко евентуално движение. Би могъл да ги забележи само идващ от запад пешеходец, при това когато е съвсем близко. Но би съжалил за близостта с двамата в автомобила.

На задната седалка стояха бутилчици с минерална вода, термос с кафе, четири добре завити сандвича, кифлички и шоколад. Заслугата беше на Марш. Линът бе благодарен за предвидливостта му, макар че вече имаше причини да се притеснява.

— Налага се да пусна една вода — рече той. — Може ли тук? Ето, в празното шише?

Марш го изгледа, сякаш бе поискал да уринира върху самия него.

— Хайде стига, бе! Да не смяташ, че го вдигам на пикаещи мъже? И жена да е, пак не си падам.

— Просто питам. Може да си педант на тема напускане на поста.

— Хайде сега! Иди си намери подходящо място.

Линът излезе. Хубаво бе да се поразкърши. Въздухът бе хладен, миришеше на зелено и чиста вода. Тръгна тихичко през дърветата право срещу наклона, като внимаваше да не се подхлъзне на влажните листа. Хареса си удобно дърво, погледна през рамо, за да се увери, че вижда колата. Сетне обърна гръб и дръпна ципа. Единственият звук в притихналата гора бе шуртенето на течността върху дървесната кора. Въздъхна с облекчение.

Внезапно към тези два звука се присъедини трети — нещо средно между въздишка и кашлица. Линът го разпозна мигновено, но нещо го блъсна в тила и той умря, преди да е разбрал какво става.

Ейнджъл напрегна цялата си воля, за да не каже на глас, че го беше предупредил именно за това.

Слязоха бързо, поеха между празните обори, дулата на пистолетите им скачаха от врата на врата, от прозорец на прозорец, очите търсеха и най-лекото движение. Спираха в синхрон, заслушани за шумове. Стигнаха хамбара. Тук отново спряха, наострили уши. Нищо. Всичко изглеждаше, както го бяха оставили — двойната врата затворена, за да не се вижда оставената вътре кола. Луис даде знак на партньора да отвори лявото крило, като започна обратно броене с пръст — едно, две, три! Ейнджъл чувстваше устата си суха, в корема тъпа болка. Облиза потта от горната устна и рязко отвори крилото.

Автомобилът изглеждаше някак неестествено, килнат на една страна, почти допрян в пода.

И двете гуми отдясно бяха срязани. Прозорецът откъм волана беше счупен, предният капак — вдигнат, сетне пуснат обратно, но незаключен. Луис остана на вратата, Ейнджъл огледа помещението. Нямаше нищо особено. Отзад започваше празна площ чак до гората. И там не се виждаше нищо, освен смътните форми на дърветата в далечината.

Ейнджъл клекна и внимателно повдигна капака на не повече от няколко сантиметра. Извади портативно фенерче от джоба и като го захапа, освети пространството между ръба му и автомобилния корпус. Жици не се виждаха. Повдигна още малко, провери отново, този път осветявайки двигателя. Не забеляза пружини, тампони или друг механизъм на взривно устройство. Сетне пое дълбоко въздух и рискувайки, отметна капака до край. Миришеше показателно. Въздъхна дълбоко.

— Изгорили са таблото с бушоните. Няма мърдане оттук.

— Ще походим пеша — кимна Луис и заобиколи автомобила.

Спря пред багажника, поставил пръст върху бутона за отваряне, и изгледа Ейнджъл.

— Отпред нямаше нищо — вдигна рамене последният.

— Много успокоително. Би ли се поразкарал? Малко по-надалеч, ако обичаш.

— Хей, ако ще става, да сме заедно.

— Може би не искам заедно.

— Искаш някой да остане, че да те оплаква ли?

— Ами, просто нямам мерак да прекарвам вечността с теб. Хайде сега, чупката назад.

Ейнджъл се отдръпна достатъчно. Луис натисна бутона. Капакът отскочи и той изруга високо. Партньорът дотича и двамата се вторачиха в багажника.

Вайс и Блейк нямаха стереоуредба в колата, пък и отдавна бяха изчерпали темата за общите познати. Това не ги безпокоеше особено, и двамата обичаха мълчанието. Именно затова Вайс не харесваше Линът, който не бе в състояние да мълчи и да кротува по-дълго време. Пътищата им се бяха кръстосвали в Чад, където по принцип се сражаваха на една и съща страна. Още тогава той бе на мнение, че Линът не е истински професионалист, а по-скоро мародер и крадец. Всъщност Вайс лесно се настройваше и в момента вече се дразнеше и от Блейк. Струваше му се, че диша прекалено шумно, че сумти и постоянно шава ненужно. Но нямаше начин това да се избегне, освен може би да вземе да го удуши.

Интересно бе, че в момента Блейк чувстваше почти същото относно Вайс. И реши да му го каже.

— Слушай, човече… — извърна се той към него, но в същия миг прозорецът откъм страната на партньора се пръсна, а с него изчезна и главата му.

Ревът на рязаната карабина почти оглуши Блейк, кръвта на мъртвия заля лицето му. В следващия миг отвори вратата и се изтърколи навън, стреляйки напосоки. Бе отчасти заслепен, но разчиташе, че стрелбата може да му купи няколко безценни секунди. Зърна свличащ се на земята мъж в зелен камуфлажен костюм и си каза, че е извадил голям късмет. Не спря, защото знаеше, че в подобна ситуация най-важното е да се движиш максимално бързо. Спреш ли — умираш. Почувства болка в главата и рамото и си даде сметка, че е ранен. Все пак тялото на покойния другар го бе предпазило от най-опасната част на сачмения залп.

Продължи да бяга, а около него засъскаха куршуми. Един близна бузата му току до очите и го парна, стори му се дори, че различи сивата маса на оловото. След малко дърветата се сгъстиха, следващият залп го поръси с листа и клони. Продължаваше да тича на зигзаг, използвайки дърветата за прикритие. Търкаляше се и ставаше, без да даде шанс на преследвачите за точен прицел. Чуваше трополенето на тежки боти зад себе си, но не се извърна нито веднъж. Това означаваше да се забави за частица от секундата, а тогава — край!

Стори му се, че пред него се открива просека. Пое дълбоко въздух и се приготви за спринт. В следващия миг се сблъска челно с нещо много твърдо, блесна бяла светлина и го заслепи. Чу хрущене — беше си счупил носа, а сигурно и някои от предните зъби. Падна назад, но инстинктът за оцеляване в него бе изключително силен и ръката му автоматично насочи пистолета, пускайки няколко куршума. Някой отпред изохка, върху него се строполи тежко тяло и го затисна в земята. Светлината бавно гаснеше, замести я силна болка. Падналият се гърчеше в предсмъртни спазми, шуртеше кръв. Блейк отхвърли мъжа и се изправи, като залиташе, все така зашеметен. Първият куршум го удари в горната част на гърба, завъртя тялото му и отново го свали на земята. Опита да вдигне ръката с пистолета, но в нея нямаше сила. С огромно усилие на волята успя да натисне спусъка, но усети още по-силна болка и изпусна оръжието. Протегна към него лявата ръка, но следващият куршум мина през нея и попадна в гърдите му. Сега лежеше по гръб и виждаше само върховете на дърветата и тъмнеещото небе.

Над Блейк се надвеси човек с черна ски маска. През дупките любопитно надничаха две сини очи. Изведнъж под тях се появи трето — черно, празно, немигащо. То светна и се превърна в куршум, който сложи край на агонията му.

В багажника един върху друг лежаха два трупа, по които лазеха дебели черни мухи. Абигейл Ендол бе застреляна в гърдите с рязана двуцевка. Сачмите бяха разкъсали дрехите и плътта кръгообразно. От големите поражения личеше, че е стреляно от сравнително близко разстояние. Съпругът бе убит с пистолетен изстрел от упор в челото. Кожата около входната рана бе обгорена, имаше нагар от барутните газове. Очите на жената бяха полуотворени, сякаш е била разбудена в мига на изстрела.

— Помогни да ги извадим — помоли Луис и се наведе напред.

Ейнджъл го спря с потупване по рамото и му показа фенерчето. Луис изруга и се отстрани. Лъчът обходи телата и дъното на багажника, но Ейнджъл направи и други проверки за заложен експлозив. След като реши, че взривно устройство няма, той кимна на партньора и с общи усилия измъкнаха първо жената, сетне и съпруга Филип. Скривалищата отдолу бяха празни, задвижваните с тайни механизми панели — отворени. Липсваше оръжието и всички резервни боеприпаси. Нарязана бе и резервната гума.

Ейнджъл погледна Луис и запита:

— А сега?

Хара и Харада не стигнаха по-далеч от Масена и по този начин извадиха късмет, но ги застигна и несполука. Последната се изрази в рутинна полицейска проверка на автомобила им, при която ченгетата откриха разнообразно оръжие, скрито в дъното на багажника. Това завърши с арест и затварянето им в килия в масенския полицейски участък на главната улица. Тепърва предстоеше полицейският началник да реши какво да прави с тях. Вече нямаше да могат да участват в операцията и да окажат помощ на Луис и Ейнджъл, обаче животът на двамата Хари със сигурност беше спасен.

Ейнджъл и Луис закрачиха към вратата. Движеха се бавно и внимателно.

— Сто фута — рече Луис.

— Какво имаш предвид?

— Разстоянието от тук до гората в източна посока.

— Ако има засада, ще ни убият веднага щом се покажем.

— Ти какво искаш: тук ли да ни убият?

Ейнджъл поклати глава мълком.

— Ти хващаш вляво, аз — вдясно — продължи Луис. — Спринтираш и не спираш за нищо на света. За нищо. Ясен ли съм?

— Напълно.

Луис кимна.

— Е, хайде, ще се видим оттатък.

Сетне двамата излязоха и хукнаха с все сила.

III

Нощта гаси свещите си и, румен,

денят наднича, повдигнал се на пръсти,

зад планините. Трябва да вървя.

Смърт чака ме, ако остана тук![1]

Уилям Шекспир, „Ромео и Жулиета“, III действие, V сцена

16

Гейбриъл отвори очи. Известно време не можа да се ориентира къде се намира. Звуците бяха непознати, всичко наоколо беше бяло. Не си беше у дома. Там преобладаваха други цветове — най-вече червено, пурпурно, черно. Както в разтворено човешко тяло — кръв, мускули и сухожилия. Беззащитен и изолиран, лежеше в тази стерилна обстановка.

Реакциите му бяха извънредно бавни — доста време бе нужно да разпознае болката — притъпена, далечна и неопределена.

Устата му бе пресъхнала. Опита се да пораздвижи езика, но той бе като залепнал върху небцето. Бавно, бавно набра малко слюнка и успя да оближе устните. Не беше в състояние да помръдне главата си. Направи усилие, сетне още едно, заболя го още повече. Реши да се съсредоточи върху пръстите на ръцете и краката. В същото време се напрегна да си припомни: как се бе озовал тук? Нямаше спомен за случилото се след разговора с Луис в онзи бар.

Нещо се раздвижи в съзнанието му. О, да… бе залитнал, отлично познаваше старческия ужас от падане. Сетне бе почувствал парене, не, по-силно беше, като при изгаряне — като че бе погълнал тлеещи въглени. И звуци — мъгляви, неясни, но все пак доловими — приличат на пукането на далечни балончета. Разбира се! Изстрели.

Усети чуждо тяло и дискомфорт на опакото на лявата ръка и в сгъвката на дясната. Малко по-късно различи висящата на стойка интравенозна система и двете игли в ръката и лакътя. Струваше му се, че си спомня: силна светлина в очите, лекари и медицински сестри в бяло се суетят около него. Не беше ли сънувал? Може би всичко е било само сън — още от началото?

Както повечето от нас, така и Гейбриъл бе чувал, че в миговете преди смъртта човек виждал целия си живот като на кинолента. Нищо подобно не бе изпитал, но пък бе усетил съсъка на косата на Смъртта — бе изсвистяла над главата му, хладният й полъх в крещящ контраст с жестокото парене, последвало проникването на куршумите. Сега, сглобявайки бавно елементите на преживяното, на преден план излизаше най-вече бледият спомен за изненада: сякаш неволно се бе блъснал в чужд човек на улицата и, поглеждайки го в лицето, за да се извини, бе разпознал стар познат.

Всъщност основните събития в неговия живот наистина потекоха хронологично в съзнанието му, само че това стана по-късно — когато лежеше в ступор под въздействието на силните лекарства. В този наркотичен сън реалното и въображаемото се смесваха и преплитаха. Така видя отдавна покойната си съпруга, заобиколена от деца, каквито нямаха: въображаеми същества, за чието отсъствие никога не бе съжалявал. Разговаря с младите мъже и жени, които бе изпращал да отнемат живота на други. Но във виденията му се връщаха само мъртвите и в думите им нямаше укор, защото никога не бе изпитвал угризения. Смяташе, че ги е лишил от живот, който иначе сигурно би завършил в затвора, в беднота или безпросветно пиянство. Някои от собствените му хора наистина бяха умрели в резултат на жестоко насилие. Но пък беше убеден, че съдбата им е била предопределена още преди пътищата им да се кръстосат. И вярваше, че е коригирал само времето или мястото на кончината им, продължителността и реализацията на предшествалия я живот. Те бяха неговите Жътвари, неговите специални изпълнители. Бе ги подготвял по най-добрия възможен начин за бъдещите им задачи. И, разбира се, за съответната съдба.

Само един от тях се появи в тези видения в реалната си същност. Луис. Гейбриъл никога не бе разбирал истинските причини за привързаността си към този нестандартен човек. Този път обаче получи прозрение. Обичаше го, защото Луис приличаше на него самия.

Изведнъж чу скърцането на стол някъде в стаята. Сега успя да отвори очи малко повече от преди. Бавно, мъчително извърна глава в посоката на шума. На фона на прозореца се мярна сянка, наруши симетрията на хоризонталните бели щори. Силуетът порасна, когато човекът се изправи от стола и се приближи. Позна го веднага.

— Труден си за убиване — рече Милтън.

Гейбриъл опита да отговори, но устата и гърлото му бяха все така пресъхнали. Посочи с очи каната на шкафчето до леглото. Понечи да повдигне ръка, но примигна от рязката болка в нея. Проклетата игла беше като нажежена във вената му! През последните десетина години се бе налагало да влиза в болница два пъти. Първия заради доброкачествен тумор, втория — за бедрена фрактура, но и в двата случая най-много го измъчваха системите. Странно, каза си сега, тук съм за сериозни наранявания, а ме притесняват дребни неща. Сигурно защото са по-скоро досадни, отколкото болезнени.

Новодошлият наля чаша вода, поднесе я към устните му. Докато Гейбриъл пиеше, той внимателно поддържаше главата му с дясната си ръка. Това бе интимен, дори мил жест, но той подразни възрастния мъж. Преди бяха равни с Милтън в сложната вселена, която обитаваха, но вече нямаше да е така, след като бе го докосвал по този начин, който уронваше достойнството и самоуважението му. Няколко капки попаднаха върху брадичката на ранения и гостът ги попи със салфетка. Това още повече усили гнева и неудобството на стария мъж. Но направи всичко възможно, за да не ги покаже, защото то пък щеше да означава да се предаде и унижи докрай. Напрегна воля и с дрезгав шепот успя да произнесе няколко думи.

— Благодаря. Какво се случи с мен?

— Имаш три рани от куршуми. Единият е минал на два сантиметра от сърцето, вторият близнал десния бял дроб, третият раздробил ключицата. Както и да го погледне човек, извадил си голям късмет, че си жив. И не за пръв път, ако не се лъжа?

Милтън наведе глава, за да прикрие изражението си, но в същия миг Гейбриъл затвори очи и пропусна жеста.

— Откога съм тук?

— От два дни. Персоналът е на мнение, че си цяло медицинско чудо. Или може би сам Бог те пази, а?

По устните на ранения заигра подобие на усмивка.

— Само че Господ Бог не вярва в такива като нас — рече той и със задоволство видя как лицето на другия се сгърчи в гримаса. — А ти защо си тук?

Последните думи бяха произнесени с усилие и старият мъж се задъха.

— Че защо да не посетя пострадал приятел?

— Не сме приятели.

— Хайде сега! Добре де, почти приятели — тук Гейбриъл кимна в знак на неохотно съгласие, а Милтън посочи камерата в отсрещния тавански ъгъл. — Погледни, охраняваме те.

— Малко сте закъснели.

— Може би, но се опасявахме, че някой ще се появи да довърши задачата.

— Хич не ти вярвам.

— Няма значение дали ми вярваш.

— Ти ли си единственият посетител?

— Не. Имаше и друг.

— Кой?

— Твоят любимец.

Гейбриъл се усмихна отново.

— Той смята, че раняването ти е свързано с предишните нападения — продължи Милтън. — И сега е тръгнал подир Лийхейгън.

Усмивката на стария угасна и той се загледа в госта.

— А теб Лийхейгън защо те интересува?

— Не съм казвал такова нещо — възрази Милтън и нарочно млъкна, изчаквайки да продължат да го разпитват.

Но Гейбриъл замълча, а по лицето му пробяга особено изражение, сякаш знаеше нещо много тайно и съществено. Другият изчака още малко, но накрая не се стърпя.

— Ти настояваше да науча каквото мога за Лийхейгън и Никълъс Хойл. Макар че може би вече знаеше повечето неща. Във всеки случай попаднахме на аномалия. Използвам тази дума, защото не се досещам за по-точна.

Гейбриъл отново премълча. Очакваше да чуе повече.

— Онзи тип на име Кандич не е бил нает, за да убие Лийхейгън.

Раненият се замисли върху казаното. Главата му все още беше замаяна от силните лекарства и упойката. Мозъкът му действаше бавно и тромаво. Напрегна се да подреди нещата, но не успя. При други обстоятелства би съумял да направи нужната дедукция сам, и то бързо. Сега обаче му бе необходим Милтън да му подсказва. Преглътна и заговори.

— Тогава кого е трябвало да убие?

— Хойл.

— И го е изпратил Лийхейгън?

— Не — поклати глава Милтън. — Някой страничен. Хойл участва в сделки с каспийски нефт. Изглежда има хора, които желаят да го отстранят. Моят източник докладва и друго. Сблъсъците в миналото между Лийхейгън и Хойл са отдавна забравени и от двамата. Или са просто пресилени. Вероятно никога не е имало толкова жестока вражда, както твърди Хойл. Използвали са слуховете за съществуващ между тях антагонизъм за своя обща изгода. Или сами са ги пускали. И са си сътрудничили на базата на принципа „Неприятелят на моя неприятел ми е съюзник“. Да речем, че съперниците на единия търсят информация или помощ от другия, а той съответно го е предупреждавал. Стар номер и понякога извънредно ефикасен. А имат и друг общ интерес — обичат млада плът, при това пределно млада. Правили са си взаимни подаръци поне до момента, когато болестта на Лийхейгън навлиза в критична фаза. Той обаче продължава да прави същата услуга на Хойл. Става дума за девствени момичета. Хойл има фобия и на тема сексуално преносими болести.

— А собствената му дъщеря? — запита Гейбриъл. — Нали беше убита от другия?

— Ако наистина е мъртва, то най-малкото виновникът не е Лийхейгън, а някой друг. Евентуалната й смърт няма нищо общо с вражда между двамата — реална или по-скоро измислена.

— Реална или въображаема… — глухо повтори Гейбриъл.

Чувстваше световъртеж, гадеше му се, а и болката се усили. Значи онова е било капан. Затвори очи. Беше се оказал най-обикновен дърт глупак. И то какъв! Само гледай как гори старо бунище, както гласи небезизвестната поговорка!

— Помогни им! — рече той изведнъж и сграбчи Милтън за ръкава на сакото, надвивайки болката в ръката.

— На кого по-точно?

— На Луис. И на онзи, другия — Ейнджъл.

По-младият издърпа ръкава от пръстите на стария мъж и се върна да седне на стола.

— Няма как — рече след малко. — Дори и след посегателството срещу теб пак няма как да се намеся. Не мога да го направя.

Гейбриъл почувства, че напрежението в цялото му тяло расте. Отпусна глава върху възглавницата, дишането му се учести, стана по-шумно и още по-напрегнато, като на бегач пред финала на тежко състезание. Усещаше, че краят наближава.

— Съжалявам — рече Милтън и се изправи.

— Кажи на Уили — с мъка издума Гейбриъл и усети настъпващия мрак. — На Уили Бру, знаеш кой е… само това, нищо повече…

Стори му се, че другият кимна. Сетне изгуби съзнание.

Къщата бе на парцел от около акър. Самата сграда бе триетажна и се простираше на площ от близо четири хиляди квадратни фута[2]. Дворът бе ограден с висока, трудна за прескачане ограда. Осветяваха го тела, активирани от детектори за движение, имаше и алармена система, поддържана от частна охранителна фирма със служители, които не се колебаят да стрелят по нарушители.

В къщата се намираше мъж на име Еманюъл Лоуейн със съпругата си Селис и двете им деца Дейвид и Джули, на единайсет и дванайсет години. Преди два дни в дома се бяха нанесли още двама, които говореха рядко, още по-рядко лягаха да спят. Тези мъже пуснаха пердетата плътно и следяха членовете на семейството да не се приближават до прозорците. Освен това наблюдаваха околността с помощта на дистанционно управляеми камери.

Досега Луис не бе попадал в същата тайна квартира, а за Блис само бе чувал. Лоуейн разполагаше с деликатна информация за неколцина централноамерикански политици, а от нея много се интересуваха едни познати на Гейбриъл. На свой ред Лоуейн се нуждаеше от гаранции за сигурността на семейството си, евентуално и от нов живот с нова самоличност някъде достатъчно далеч от всички видове джунгли и хунти.

Гейбриъл бе поел ролята на посредник, а докато вървяха преговорите, Луис и Блис бяха изпратени като допълнителна охрана. За Лоуейн бе пусната поръчка от среди, силно заинтересовани, устата му да бъде затворена завинаги, преди да е успял да сподели информацията с когото и да е друг. А Гейбриъл отдавна вярваше в тезата, че е най-добре сред телохранителите на подобна мишена да има хора с мисловната нагласа на професионални убийци.

Блис бе по-възрастен от Луис поне с десетина години. И за разлика от младежа вече имаше репутацията на високопрофесионален наемник с редица нашумели убийства зад гърба си. По същото време плъзнаха слухове, че е решил да изчезне от публичното пространство и за известно време да мине в дълбока нелегалност. Хората от тяхната професия често си създаваха сериозни неприятели и най-вече сред онези, които не правят разлика между изпълнител и поръчител. За професионалните Жътвари това бе нелепо. Все едно да хвърляш вината върху карабината, куршума или взривното устройство. Както самото оръжие, така и извършителят бе просто инструмент на изпълнението, а в него нямаше нищо лично. Така или иначе този вид логика бе трудноразбираема за претърпелите загуба, била тя персонална, професионална, политическа или финансова.

Гейбриъл обаче не бе готов да се лиши от услугите на Блис. И нареди проверки относно подготовката на последния да напусне организацията, след което, изглежда, изгуби старото си доверие в него. Точно по това време се наложи на семейство Лоуейн да бъде придадена допълнителна охрана и изборът падна върху Блис и Луис.

Работата не беше трудна, по-скоро бе скучна и те убиваха времето по различни начини. Докато семейството спеше, двамата най-често разговаряха за битието на Жътварите и Блис споделяше своя опит. Даваше на Луис съвети, разясняваше му тайните на снайперското изкуство, защото бе един от най-добрите в тази област. Разказваше за произхода на думата „снайпер“ през XIX век в Индия при лова на дивеч и птици. Или за Хирам Бердан, инженер и офицер от Гражданската война в Америка, развил и усъвършенствал снайперската техника. Още по-интересни бяха фактите около английския майор Хескет-Причард, организирал пионерска школа за разузнавачи, наблюдатели и снайперисти през Първата световна война. Тя била първата контрамярка срещу акциите на елитните германски снайперисти, избили немалко британски войници. Блис знаеше много и за съветските майстори стрелци през Втората световна война, както и за неудачите на американците в това отношение. Според него отговорните армейски фактори все още не бяха разбрали, че да въоръжиш един отличен взводен стрелец с оръжие от типа на М1, М1С или М1903 съвсем не знаци, че създаваш снайперист.

Луис слушаше внимателно и попиваше всичко. Бързо схвана, че е задължително да култивира в себе си ценените в един снайперист качества: наблюдателност и инициативност, стабилност и желязна самодисциплина. Даде си сметка също, че има смисъл да работи постоянно върху уменията си, да постигне върхова форма във всяко едно от тях, а и да я запази. Осъзна и огромното значение на отличната физическа кондиция, с нея вървеше самоувереността, издръжливостта и съвършеният самоконтрол. По същата причина не пропуши — представяше си как проклетата тютюнджийска кашлица го издава в засада, а неудържимото желание да запали го прави уязвим — нервен и раздразнителен. Всеки подобен порок би имал отрицателно отражение върху способностите му като изпълнител, най-вече върху емоционалния баланс, предизвиквайки например тревога или угризения в мига, когато се налага да убие.

Най-сетне Блис му отвори очите и за друг изключително важен професионален фактор — умението да се откаже от изпълнението, ако в съпровождащата го ситуация нещо куца. На жаргона на професионалните убийци това се наричаше „отказ“. Жътварите, включително снайперистите, са инструменти на сгодата, на благоприятната възможност, казваше Блис. Особено важна е подготовката — всички аспекти на изпълнението да са изпипани и когато настъпи благоприятният момент. Жътварят да е стопроцентово готов. Всъщност добрата подготовка е майката на сгодата, но понякога намесата на неочаквани фактори я провалят. В такива случаи не е разумно да се рискува. Ще се представи и друга възможност, особено ако изпълнителят владее умението да изчаква.

Следващият ключов момент бе интуицията на истинския Жътвар. Обади ли се тя с тревожни сигнали, най-добре е да зарежеш всичко и да прибегнеш до „отказ“. Блис разказа на младежа за подобен случай в Чили. Мишената му била вече закована в кръстчето на снайпера, пръстът му обирал спусъка, когато най-неочаквано един от охраната се извърнал и погледнал право в прозореца на сградата, където се намирал той. Блис знаел, че би трябвало да е невидим за бодигарда. Било тъмно, той — облечен в черни, неотразяващи светлина дрехи, прозорецът — отлично камуфлиран, сградата — анонимна, мястото и времето — отлично подбрани. Дори карабината била почернена със специален материал. Нямало начин охранителят да го забележи. И все пак… Блис дори и не се поколебал, а незабавно се изтеглил. После се изяснило, че е имало предателство и му бил поставен капан. Но успял да се измъкне от сградата секунди преди клопката да се затвори, изоставяйки снайперската карабина. Гейбриъл взел незабавни мерки предателят да бъде намерен и съответно санкциониран.

— Помни добре — бе подчертал Блис, — имаш само един живот. Твой дълг е да го удължиш максимално. Номерът е да се научиш да усещаш необходимостта от „отказ“.

Така разговаряха до онзи фатален момент. Семейство Лоуейн спеше: бащата и майката в стая на втория етаж, децата — в съседната. Третият етаж бе празен, те дежуряха на първия. Проверяваха ги през половин час, като се редуваха. Радиото предаваше музика на Кони Франсис[3], записи от стар концерт. Блис обичаше тази музика, Луис я търпеше от уважение към по-възрастния колега.

Удари два през нощта. Беше време за проверка и ред на Блис, който тръгна към втория етаж. Минаха пет минути, шест, седем, но той не се връщаше. Луис стана от стола, излезе в коридора.

— Блис? Къде си? Какво става? — извика оттам.

Отговор нямаше. Опита уоки-токито, връзка не се получи.

Измъкна пистолета от кобура и изтича по стълбището нагоре. Завари вратата на детската стая отворена, дребните фигурки — на леглата, завити с чаршафи. Нощната лампа на стената бе изгасена. Но миналия път, когато мина оттук, тя светеше? Запали я.

И веднага видя кръвта по чаршафите. Една от възглавниците лежеше на пода, пробита на две места. От дупките се подаваха пух и пера. Луис пристъпи към първото легло, отметна чаршафа.

Дейвид Лоуейн беше мъртъв, възглавницата — цялата в кръв. Сестрата лежеше до него, застреляна в гърба.

Луис реши да се обади за помощ, сетне замръзна на място. В съседната стая се чуха нечии стъпки. Загаси лампата и се прокрадна към междинната врата, която зееше полуотворена. Побутна я бавно навътре, изчаквайки с допрян в стената гръб.

Нищо.

Влезе в стаята и в същия миг към него залитна женска фигура. Кремавата нощница на Селис Лоуейн беше подгизнала в кръв, в гърдите й зееше рана. Съпругът лежеше мъртъв върху леглото отзад. За миг Луис помисли, че тя протяга ръка към него за помощ. След секунда проследи погледа й и разбра, че се опитва да стигне до децата си, за да се погрижи за тях. Хвана я с едната ръка, успя да я задържи права. Жената го погледна и отвори уста в опит да проговори. В очите й светеше отчаяние, сетне то угасна, а с него и животът в нея.

Луис долови стъпките отзад прекалено късно. Опита да се извърне, но усети пистолетното дуло в тила и се отказа.

— Недей — обади се гласът на Блис.

— Защо? — запита Луис.

— За пари. Какво друго? — последва отговорът.

— Ще те намерят.

— Няма да ме намерят. Клекни!

Луис си каза, че настъпва последният му миг. И решен, че няма да умре на колене, се извъртя светкавично, натискайки спусъка. Но Блис го изпревари, а сетне всичко потъна в мрак.

[1] Превод Валери Петров. ↑

[2] 1 фут = 30,48 см. — Бел.прев. ↑

[3] Поп-рок певица от 50-те години. — Бел.прев. ↑

17

Уили Бру и Арно настояха пред Луис да отворят сервиза отново. Той се възпротиви, защото се опасяваше за сигурността им. Двамата обаче упорстваха докрай. Не виждаха себе си в друга роля, освен да свещенодействат в любимия автомобилен рай. Уили изтъкна, че имат поети ангажименти. Множество коли очакват поправка, сроковете изтичат, обещанията висят неизпълнени. Арно запя друга песен — че от безделие не можел да спи.

Откъснат от обстановката в гаража и ежедневната рутина, запълвали живота му години наред, Уили отново бе започнал да се притеснява прекалено много. При него бездействието водеше до тревожни мисли и съжаление по повод редица изгубени неща. Оттук идваше и подтикът да пие. Да удари едно-две, сетне още и още, да удави лошите мисли, да подобри настроението. По природа бе самотник с роля, за която бе просто създаден: в зацапания работен гащеризон, с грес по ръцете, надвесен над някой двигател, да води с машината интимна беседа. С този образ бе познат на клиентите ексцентричният, винаги добродушен собственик на сервиза. Извън него той просто не можеше да бъде Уили Бру.

Ето защо двамата с Арно висяха в гаража и в събота, и в неделя, почти без изключение. Радиото свири в офиса, те бърникат в поредния автомобил, омацани от главата до петите, но щастливи и най-вече спокойни. Работа имаше винаги и предостатъчно. Репутацията им бе отлична, напливът на клиенти никога не секваше. А Уили таеше и отдавнашна амбиция — да върне дадения му преди много години заем. Благодарен беше за голямата услуга навремето, но мразеше финансовите задължения. Парите хвърлят сянка върху всяко приятелство, а отношенията с Луис бяха от особени по-особени. Знаеше с какво се занимава той, но трябваше да се прави, че не знае. Бе наясно с убийствата и кръвта по ръцете му, а трябваше да се преструва, че това не го засяга. Неотдавнашната случка и фактът, че почти бе загубил живота си, правеха връзката с него още по-проблематична. Но Уили съзнаваше, че тя никога няма да бъде прекъсната, поне не и изцяло, защото нещата, които ги свързваха реално, съвсем не бяха само финансови. В същото време си даваше сметка, че върне ли парите, това би било заявка за бъдеща независимост. И тайничко в себе си се надяваше, че ще дойде мигът на една по-трайна раздяла.

Но в момента дългът не бе начело на дневния ред. Отново заобиколен от познатите миризми и предмети, механикът бе потънал в работата, опитвайки да забрави случилото се. Тук бе в стихията си, винаги истински целеустремен, винаги силен. Това бе особено важно след онзи инцидент. Собствената му светая светих бе осквернена и той интуитивно се стремеше да възстанови статуквото. Използвайки сервиза за истинското му предназначение, двамата с Арно на практика пречистваха омърсяването.

А бяха успели да убедят Луис с помощта на Ейнджъл, който застана на тяхна страна. Понякога Ейнджъл се опълчваше на партньора, най-вече когато преценеше, че така му помага да заеме по-реалистична позиция. В такъв случай можеха да се сдърпат и да стигнат до сериозно скарване, но накрая винаги се сдобряваха. В това отношение приличаха на всяка друга гей двойка по света. Но Ейнджъл разбираше Уили по-добре от Луис: най-вече защото отдавна съзнаваше жизнената важност на сервиза за него. Сега си даде и сметка колко го бе уплашило, но и разгневило посещението на двамата убийци. И беше сигурен, че в крайна сметка пред едно продължително и фатално боледуване у дома монтьорът винаги би предпочел да умре от насилствена смърт в гаража. Ейнджъл си я представяше например под вдигнат на крикове екстравагантен „Плимут Фюри“, модел 1962 година, или двуместен „Додж Роял“ от 1957 година. Защото един автомеханик с истинско призвание винаги изпитва нещо специално към изключителния автомобил: то е като привличане, много подобно на сексуалното.

Същата вечер минаваше десет, но те още работеха, без да се смущават от късния час. Радиото свиреше. Станцията пускаше старо злато — Боби Дарин, Тенеси Ърни Форд, „Алвин и Чипмънкс“, все от 50–те и 60–те години. Подборката не бе по вкуса на Уили, но той си мълчеше. Във всеки случай чашата на търпението преля, когато Арно запя фалшиво, надвиквайки „Чипмънкс“.

— Хей, за Бога, спри се! — не се стърпя шефът.

— Кое да спра?

— Да пееш!

— Че аз пея ли?

— Дявол го взел, прав си, това не е пеене. Пей нещо читаво, не с шибания Алвин и някакви си изроди!

— С Дейвид Севил, а? — лукаво завъртя очи Арно.

— Кой?

— Глей, шефе, той е солистът на „Чипмънкс“, Алвин е измислено име. Ето на, не знаеш, а вряскаш. А преди него беше Рос Багдасерян, арменец от Фресно.

— Фресно в Армения ли е, бе, идиот!

— Не бе, казвам ти, че е роден във Фресно, иначе си е от арменски произход. Боже, ама ти съвсем си ошашавял. Гериатрията, брат ми, е кофти нещо!

— Гериатрия, педиатрия, дрън-дрън! Само такива ги знаеш. Нищо полезно. Куфалницата ти е тъпкана с ненужни неща. А иначе да стигнеш до скоростната кутия на доджа, ти трябва географска карта и ядене за пет дни!

— Щом съм толкова кофти механик, защо ме държиш?

— Уволнявал съм те цели три пъти!

— Е, а сетне защо пак си ме вземал?

— Щото си евтин. Зле работиш, ама разходите са ти малки.

— Нали все с боклуци ме храниш!

— И то малки порции — откликна Уили и двамата се разсмяха от все сърце.

Такива си бяха — беззлобни един към друг, истински другари. Смехът им още отекваше из ъглите на гаража, когато Уили неочаквано взе гаечен ключ и отчетливо почука три пъти по металния тезгях. Това беше новоуговорен сигнал: потенциална опасност! Арно грабна бейзболната бухалка. Вече я държеше постоянно подръка. Уили пъхна ръка в джоба и стисна компактния браунинг — неотдавнашен подарък от Луис.

Арно наостри уши и сега ясно чу почукването. Някой беше отвън в мрака, вероятно искаше да влезе. А напоследък държаха вратата постоянно заключена.

— Мамка му — рече Арно, — кое време е, а?

Уили с измъкнат пистолет закрачи към вратата и надникна през плексигласовото прозорче. Сетне натисна ключа за външното осветление.

Отпред стоеше мъж в дълга връхна дреха с ръце в джобовете. Въоръжен ли беше? Кой знае!

— Вие ли сте Уили Бру? — попита мъжът.

— Аз — рече механикът кратко — не беше от онези, дето говорят без мярка.

— Нося съобщение за Луис.

— Не познавам такъв.

Мъжът се доближи плътно до вратата, почти допря лице и заговори тихо, сякаш не беше чул какво е казал Уили.

— Предавам съобщение от неговия ангел хранител. Луис знае за кого става дума. Кажете му да зареже задачата и незабавно да се връща заедно с приятеля си. Нужен е отказ — той ще разбере. Кажете му още, че Хойл и Лийхейгън играят в комбина. Запомнихте ли?

Някакъв вътрешен глас прошепна на Уили, че непознатият се опитва да направи услуга на Луис, колкото и объркано да звучеше предаденото послание. И да продължава да отрича връзката си с Луис, ще бъде безполезно. Може би дори ще нанесе вреда.

— Щом като е толкова важно, защо не му го кажете лично? — запита механикът.

— Няма как — отвърна онзи отвън. — Намира се някъде извън обхват. Затова обади ли ви се, предайте му думите ми.

— Тук никога няма да се обади — поклати глава Уили. — Той така не работи…

— В такъв случай изобщо не го чакайте — няма да се върне — отсече мъжът и си тръгна.

Монтьорът се поколеба само за частица от секундата. Сетне отключи вратата и изтича след него, като прибра оръжието в джоба на комбинезона. Настигна го на улицата. Посетителят тъкмо протягаше ръка към задната врата на лъскав черен автомобил. Беше линкълн, спрял така, че да не се вижда от вратата на сервиза. В същия миг от шофьорското място изскочи едър млад мъж с хладни сиви очи и бръкна в пазвата на сакото. Носеше официален тъмен костюм и съвсем не приличаше на шофьор. Уили благодари на Бога, че се бе досетил да прибере браунинга, и веднага протегна ръце встрани, максимално далеч от джобовете.

— Хей, секунда, моля! — викна той и непознатият се извърна. — Кой сте вие?

— Казвам се Милтън. Луис ме познава.

— Но това не върши работа. Нямам връзка с тях двамата. Вие не можете ли да направите нещо?

— Не.

— Но аз не зная дори къде се намират… — рече Уили и веднага долови унизително умолителната нотка в гласа си, но не изпита срам.

Наистина Ейнджъл бе споделил нещичко с него, но то не казваше много. Дори го учуди, че му се доверява подобна информация, но пък в оня момент не му беше до такива неща. Единствената му мисъл бе час по-скоро да се завърне в любимия сервиз. Всъщност знаеше името на град на север. Но какво би могъл да направи сам? Беше просто един застаряващ, пълен мъж в гащеризон с пистолет, който не би желал да използва.

Обаче след Арно Луис и Ейнджъл бяха най-близките му хора. Каквито страхове и резерви да имаше спрямо тях, те го бяха спасили навремето, бяха му правили услуги и в по-късни години. Не хранеше илюзии, че Луис бе проявил алтруизъм. Не, чисто и просто му е било изгодно не друг, а Уили да остане в сградата, станала негова собственост. А за причините не се и досещаше. Но му бяха помогнали да запази онова, което ценеше най-много на света. Това се бе случило преди много, много време, а днес ситуацията бе по-различна. Обаче те се държаха като истински приятели. Платиха разноските на празненството за рождения му ден. Направиха му и изключителен подарък — часовник „Ролекс“, модел „Събмаринър Ойстър“. Никога не бе притежавал такава вещ. За миг бе понечил да я скрие при най-ценните си неща, но сетне размисли. Ще го носи, докато е жив, и ще му се любува.

Беше им длъжник и трябваше да им помогне. На всяка цена. Дори и това да значеше да клекне на колене по средата на улицата и най-унизително да моли някой непознат.

В същото време посетителят, изглежда, промени решението си.

— Целта им е да убият човек на име Артър Лийхейгън. Той живее в североизточната част на щата Ню Йорк, в Северен Адирондак. Е, сега вече знаете къде се намират. Какво ще направите по въпроса?

Сетне отвори вратата и се качи в автомобила. Мъжът с хладните, безизразни очи остана навън още малко, вперил тежък поглед в Уили. После седна на волана и потегли.

18

Заключиха вратите на сервиза. Изгасиха радиото, после и лампите около вдигнатите на хидравлични крикове две машини, които ремонтираха. Автомобилите останаха сами в мрака, две тъмни маси като забравени на операционните маси пациенти.

Уили и Арно се прибраха в малкия офис, задръстен с фактури, надраскани на листчета бележки и зацапани с машинно масло картонени кутии с резервни части. Тук имаше само един стол и на него се настани шефът. Помощникът, дребен, с несъразмерно едра глава, седна направо на пода. Уили си помисли, че прилича на гаргойл, фантасмагорична готическа гротеска, сякаш току-що свалена от покривните ъгли на някоя стара сграда. В ръцете им се появиха чаши, наляха си бърбън — „Мейкърс Марк“. Сега повече от всеки друг път бе време за нещо по-силно.

— А може да не е толкова зле, а? — замислено рече Арно. — И друг път са изпадали в кофти ситуации, пък са се измъквали…

Думите му не звучаха бодро, в тях се долавяше тревога.

Уили отпи глътка и направи физиономия. На вкус беше отвратително. Защо ли държеше такъв боклук? Подарък от доволен клиент, ама не ще да е бил сериозно благодарен, щом не е купил по-добро качество. Още навремето смяташе да изхвърли шишето, ама все си казваше, че може да му дойде ред. И ето — точно така се бе получило.

— В края на краищата няма ли начин да се обадим на ченгетата? — плахо добави Арно.

— О, не.

— Искам да кажа, ще измислим някакво обяснение изчелото на помощника се сбърчи в размисъл, сякаш вече съчиняваше нещо, което да звучи достоверно за пред полицията. — Иначе пък сами с нищо не можем да помогнем. Ти поне можеш да стреляш, а пък мен и за това не ме бива.

Уили кимаше тъжно в знак на съгласие.

— Виж, не ме разбирай погрешно — продължаваше Арно. — Бих направил всичко, което кажеш, но аз само от коли разбирам. С какво можем да бъдем полезни? Кажи де!

— Гади ми се от това! — избухна Уили и избута чашата встрани, но не стана ясно какво има предвид — уискито или ситуацията.

Сетне затвори очи и стисна глава с двете ръце, при което пръстите му почти побеляха от напрежение.

Арно се загледа в работодателя и по лицето му се изписа искрено съчувствие. Вярно би било да кажем, че го обичаше от все сърце. Безусловно и предано, макар че не би посмял да го изрече на глас, защото шефът не търпеше подобни лиготии. А му бе дал работа и му бе помагал стотици пъти. В сервиза се чувстваше като у дома си, дори повече, отколкото в претъпканото с книги и периодика апартаментче. Уили уважаваше уменията и знанията му, макар че рядко го показваше с жестове или с думи. Беше и най-добрият му приятел, всъщност и единственият. Когато майка му почина, беше се обърнал към него за помощ. Заедно отнесоха ковчега й до гроба, те бяха и единствените опечалени хора там, като изключим професионалните лица. Уили бе най-качественият механик, когото познаваше, беше и най-честният човек на света. За него би направил всичко, би дал всичко, ама просто всичко. И живота си дори.

Но не и за Луис или Ейнджъл. Втория харесваше, той винаги се държеше приятелски, човешки, естествено. Не и първият. Него не го харесваше, той имаше ужасяващо излъчване и го плашеше до полуда. Съзнаваше, че е човек, когото би трябвало да уважава — влиятелна, силна, при това смъртоносна личност. Само че далеч повече уважаваше Уили. Той бе спечелил този респект с делата и най-вече с човечността си. Луис внушаваше уважение, но и страх, все едно че имаш насреща си пантера, защото само идиот би пренебрегнал нещо толкова реално опасно. Но това не означаваше, че трябва да другарува или съжителства с такъв хищник.

Отлично помнеше разговора с Уили онази паметна сутрин. Пристигна в сервиза с нагласата, че този е последният му работен ден. Шефът обаче го посрещна с кафе и прясно изпечени понички, целият офис приятно ухаеше на тях. Сетне му разказа за Луис и неговото предложение и изложи убеждението си, че няма друг избор, освен да приеме. Точно така се бе изразил, отлично помнеше. Приема заема, защото няма как, но го прави с нежелание, кажи-речи насила. Уили бе достатъчно печен в житейско отношение, за да знае, че никой не прави подобни благодеяния безкористно и без определени условия. По онова време Арно изпитваше голяма благодарност, че запазва работата си, и не даваше и пет пари какъв е човекът, отпуснал заема. Ако ще да е и с рога и копита, голяма работа.

Това отношение се промени, след като се запозна лично с Луис и усети физическото му излъчване. А то щеше да хвърля постоянна сянка върху онова, което преди появата му бе напълно нормален, законен бизнес. Присъствието на Ейнджъл донякъде смекчи ситуацията, но страшната сянка остана и двамата с Уили работиха под хладното й було в продължение на много години. И по този повод Арно негодуваше постоянно, макар и тайно.

Сега Луис и Ейнджъл бяха в беда. Арно знаеше, че предприетите от тях действия са в отговор на случилото се по-рано. Разбираше, че не са имали особен избор в това отношение. Даваше си сметка, че сигурността на Уили и неговата собствена до голяма степен зависят от техния успех и собственото им оцеляване. А в същото време се страхуваше. Съзнаваше, че надвисналата заплаха е ответна мярка срещу минали действия на Луис. Никой не убива ей така, без нищо. И не искаше Луис и Ейнджъл да умират, но му беше ясно защо някой друг желае тяхната смърт.

Внезапно Уили се изправи и трескаво започна да рови в купищата бумаги по бюрото. Избута встрани кутия с болтове и гайки, тя падна на пода и се разсипа. С нея се разпиляха и цял куп неплатени сметки, но този път намери онова, което търсеше. Беше парцаливото тефтерче с адреси и телефони. Разлисти го и се спря на сектора Н–П.

— На кого ще се обаждаш? — любопитно запита Арно, дори се опита да се пошегува. — Да не би на някое ченге, а?

По лицето на Уили заигра странна усмивка. Това не се хареса на помощника, той си каза, че шефът май започва да изкукуригва.

— В известен смисъл на думата, да — бе тайнственият отговор.

Сетне взе химикалка и започна да пише номера — първо 1, сетне 2-0-7 и тогава Арно се досети с кого иска да се свърже. Наля си уиски, доля и на Уили.

— Е, късмет! — вдигна чашата той.

Ще вика Детектива, значи нещата определено ще загрубеят. Само дано да не пострада той или Уили.

Последният тръгна към бара на Нейт, за да се обади оттам. Опасяваше се, че ФБР подслушва телефонната линия на сервиза. А може да са му поставили скрит микрофон в офиса? Но пък въпреки ужасната бъркотия там познаваше до сантиметър своята територия. И най-малката промяна би привлякла вниманието му. Телефонът обаче бе съвсем друго нещо. Гледаше телевизия редовно, знаеше, че техниката от времето на студената война бе останала безвъзвратно в миналото. Отдавна вече нямаше нужда да пъхат разни устройства в слушалката. Сега разполагаха с невероятни възможности. Могат да познаят и какво си закусвал например — насочват някаква джунджурия към корема ти и готово. И с джиесема трябваше човек да внимава. Луис му бе обяснил колко лесно е да го засекат. Защото апаратчето действа като портативен електронен маяк дори и когато е изключено. Затова единственият номер да се направиш невидим е да извадиш батерията. Тези неща безпокояха Уили повече от всичко друго. Вярно, не би отишъл да живее някъде в изолация на майната си, но пък не му се искаше да улеснява копоите от явните и тайните служби. Ужасно ненавиждаше възможността някой да го подслушва и следи къде ходи. При това съзнаваше, че поради връзката му с Луис може да разследват евентуално и него. Значи си струваше човек да е предпазлив.

Когато влезе в бара, Нейт махна с ръка в знак на поздрав, но Уили отвърна само с гримаса, защото мислеше за друго.

— Едно кафенце? — предложи Нейт.

— Налага ми се да използвам твоя телефон — помоли Уили и кимна към задната част на бара, където бе насядала шумна компания млади жени в съседство със стенния монетен апарат. Нейт долови напрежението в гласа и изражението на новодошлия. Ясно бе, че има спешна нужда да води дискретен разговор.

— О, да. Разбира се, влез в офиса и затвори вратата.

Уили благодари и бързо се вмъкна в уютното помещение. Телефонът бе стар, с шайба и той изруга: веднъж да бърза и да му се случи такава антика! Първо набра службата за телефонни услуги и остави съобщение за Луис и Ейнджъл. Формулира го с точните думи на Милтън и термина „отказ“ с надеждата, че все някой от двамата ще провери дали има нещо за тях. Сетне се обади в Мейн. Детектива не си беше у дома, затова реши да го потърси в портландския бар, където работеше сега. Как обаче се казваше пустото заведение? Загуби време, но се сети — „Голямата изчезнала мечка“! Номера взе от 411. Отсреща отговори жена, каза му да почака. Някъде отзад приглушено звучеше музика, Уили се притесни още повече. След малко Паркър се обади.

— Уили Бру съм — рече механикът задъхано.

— О, здравей, Уили. Как я караш?

— Горе-долу, долу-горе. Не си ли чел вестници?

— Не съм, бях извън града за известно време, на открито. Току-що се връщам. Защо?

Уили му предаде накратко случилото се. Детектива слушаше търпеливо, без да го прекъсва. Биваше го за слушател, не задаваше излишни въпроси. При това бе удивително спокоен и в това ужасно приличаше на Луис.

— Знаеш ли къде се намират?

— В северната част на щата. Някъде около Масена. Човекът, който ме предупреди, спомена името Артър Лийхейгън.

— Имаш ли указания какво да правиш, ако нещо се обърка?

— Само за служба телефонни услуги. Оставям съобщение, те си го получават. По принцип, когато пътуват, проверяват на всеки дванайсет часа. Вече го направих, но не зная кога и дали са го получили. И виж… не зная как да постъпя… не е редно да седим и да чакаме.

Детектива отмина последните думи, при това дори и не запита за джиесеми. Просто знаеше.

— Повтори името, което са ти предали.

— Лийхейгън. Артър Лийхейгън.

— Добре. Ти в гаража ли си?

— Не, от Нейт се обаждам. Мисля, че ми подслушват телефона.

— А защо така мислиш?

Уили допълни предишния си разказ с фактите около посещението на федералните агенти.

— Хммм. Дай ми номера, откъдето звъниш.

Уили го продиктува, сетне затвори. В същия миг на вратата се почука тихо.

— Влез.

Показа се Нейт. Носеше чаша с два пръста бренди.

— Рекох си, че ще имаш нужда. Заведението черпи.

Уили благодари, но отказа алкохола.

— Не бива. Очертава се дълга нощ.

— Да не е убит някой?

— Засега не — отвърна механикът. — И дай Боже, нещата да останат в същото положение.

Час по-късно се завърна в сервиза. Арно беше в офиса, но бутилката с уискито бе прибрана и миришеше на прясно сварено кафе.

— Искаш ли? — запита помощникът.

— Разбира се.

Уили огледа лавиците — търсеше атласа на националната автомобилна асоциация. Намери го и разлисти картите на северните райони в щата Ню Йорк. Арно наля кафе в голяма керамична чаша, добави мляко и я побутна към дясната ръка на шефа.

— Е, и? — запита той.

— Налага се да пътувам.

— Там ли ще ходиш?

— Ами да.

— Смяташ ли, че идеята е добра?

Уили помисли секунда, две, сетне отсече.

— Не. Вероятно не.

— Детектива ще дойде ли?

— Да.

— С кола ли?

— Да.

— Не е ли по-добре да вземе самолет? За по-бързо?

— С оръжие на самолета ли? Не става, брат ми.

Арно премълча, а Уили се огледа. Какви дрехи да вземе? Да свали ли комбинезона? Но с него се чувстваше най-добре, затова реши да облече отгоре старото яке.

— Ти стой тук, чуваш ли? — нареди на помощника. — В случай, че се обадят.

— Вече ти казах, че никъде няма да мърдам. За такива неща не ме търси.

— Рекох си, че поне ще предложиш да помогнеш — поклати глава Уили. — Ей така. От кумова срама, ако не за друго. Както в уестърните.

— Недей така, шефе. Ти скандинавски уестърн гледал ли си?

— Май не — отвърна Уили и махна с ръка.

Излязоха през задната врата на сервиза. Там стоеше старото му шелби. На външен вид изглеждаше скапан, обаче и двамата знаеха, че едва ли в Ню Джърси има по-добре поддържан автомобил.

— Е, хубаво — рече Уили.

Арно кимна, но не посмя да направи нищо повече. Искаше му се да го прегърне, да го потупа по гърба, да каже една мила приказка. Но знаеше, че няма да се получи. Затова само стисна ръката му и го посъветва да бъде внимателен.

— Ти да се грижиш за сервиза — наставнически отвърна Уили. — И слушай сега внимателно: ако нещата се сговнят, просто заключваш и се разкарваш оттук. Сетне ще се обадиш на моя адвокат. Старият Фрийдман знае какво да прави. Споменат си в завещанието ми. Умра ли, няма да имаш грижи.

Арно се ухили.

— Ех, шефе, защо не си казал, бе? Де да знаех — досега да съм те гътнал!

— Ами. Щеше постоянно да мрънкаш да ти дам парите предварително, нали?

— Бог да те пази, шефе.

— Ще ме пази той. И да не плащаш сметки, докато ме няма, чуваш ли?

Уили се качи в колата и запали. Махна за сбогом от прозореца и натисна газта. Арно се върна в офиса и забеляза, че кафето му не е докоснато. Това го натъжи.

Пътят на север бе дълъг. Трябваше някъде да направи почивка. Блазнеше го да се отбие за кафе или нещо безалкохолно, но знаеше, че не може да разчита на пикочния си мехур. Сетне ще му се налага да спира на всеки двайсет минути, за да се облекчава. Слушаше радио с носталгия, докато сигналът започна да заглъхва. Порови в жабката, откри стара касетка на Тони Бенет и пусна нея.

В стомаха усещаше неприятно стягане. Отначало си каза, че е от страх, после реши, че е симптом на нетърпението, с което очаква развръзката. Прекалено дълго бе живял заседнало, без да променя динамичния си стереотип, без да се лишава от любимите неща, но и без да си позволи динамика, нещо извънредно, да речем по-палаво. Смяташе, че това време безвъзвратно е отминало, останало в младостта. И ето сега се задаваше възможност да го направи.

Опипа браунинга в джоба на гащеризона. Този път му се стори малък и лек за сериозна работа, в същото време като че излъчваше топлина и особена сила. Опита се да си представи как го използва. Знаеше, че е оръжие за убиване отблизо, само че досега не се бе случвало да гледа човек в очите и да стреля в него. Помисли за смъртта. Не че го беше страх, не, сигурен беше в това. Не го плашеше фактът, че няма да го има повече на този свят, обаче начинът на раздялата с живота е съвсем друго нещо. Е, какво толкова? Нали е на възраст, когато човек вече възприема смъртта като обективна реалност, не като абстрактно понятие.

Най-много се притесняваше да не подведе Ейнджъл и Луис или Детектива. Не биваше да става така. Молеше се Бог да му даде сили и кураж да се справи с всяко предизвикателство.

Бе изчислил, че са му нужни около шест часа от Куинс до мястото на срещата с Детектива. Пътят дотам минаваше предимно по магистрали, затова средната му скорост не падна под 80 мили в час. Сетне сви по шосе 87, където и теренът, и пътят бяха далеч по-лоши, затова трябваше да намали. По магистрала с шест платна човек просто не забелязва природата, там рядко може да се види и убито от автомобил животно. По второстепенните шосета природата те притиска от двете страни: дърветата сякаш протягат клони към колата, единствените светлини са твоите и отблясъкът на монтираните в настилката светлоотражателни тела.

По едно време заваля. Дъждовните капки почукваха в прозореца и играеха в двата лъча на фаровете. Нещо доста едро и тъмно на цвят прелетя ниско и без малко да се удари в предното стъкло. Помисли си, че е прилеп, но си даде сметка, че толкова големи прилепи няма, освен в научната фантастика и филмите на ужасите. После се досети, че сигурно е тръгнал на лов бухал. Изпита странно удоволствие — досега бе виждал такива птици само по телевизията или в зоологическата градина. Но дори и там не би могъл да си представи колко огромни изглеждат те в нощен полет на живо. Въздъхна с облекчение: добре, че се разминаха, иначе това чудовище току-виж отнесло предния прозорец, а с него и главата му.

Уили беше градски човек, по-точно нюйоркчанин. Прострялата се на шир и длъж зеленина наоколо бе за него сравнително рядка гледка. Не че бе лишен от нормалния човешки усет към природата. Но Ню Йорк бе различен от другите щати. Обликът му се определяше от гигантския едноименен град, за разлика от което и да е друго място в страната. Споменете ли Ню Йорк пред някого, било американец или чужденец, той тутакси си представя небостъргачи, жълти таксита, бетон и стъкло, но едва ли ще се досети за планините Адирондак, реката Сейнт Лорънс, водопадите, гъстите гори.

Хрумна му, че Ейнджъл и Луис са минали по същия път и сега той върви по дирите им. Мисълта дойде с прилив на прясна енергия и като че подсили решимостта му. Погледна километража и си даде сметка, че има не повече от час до мястото на срещата. Отново усети същото стягане в корема, а пистолетът сякаш натежа в джоба му.

Погледна напред и натисна газта.

19

Както и приятелите му преди него, Уили мина през поредицата градчета и гори, за да навлезе в район с множество мотели и казина недалеч от канадската граница. Тук бе идвал само веднъж, и то преди много години — на път към Ниагара по време на медения месец със съпругата си. Сигурно е бил откачен, но пък какво ли не прави любовта. Освен това тогава и той, и жена му не бяха особени почитатели на лятото. Тя бягаше от градските жеги, а на него му бе дошло до гуша от виетнамския зной и постоянното потене. Ниагарската гледка му се стори наистина величествена, макар че проникналият дълбоко в костите му мраз би трябвало да го предупреди за бъдещето на семейния живот. Госпожата пък бе заявила, че водопадите сигурно са още по-красиви и неотразими зиме, заобиколени от лед и сняг. Днес, давайки си сметка за всичко, което се бе случило впоследствие, Уили си каза, че още тогава е трябвало да я напъха в голям варел и да го засили в бушуващата водна стихия.

Веднага зърна мустанга на Детектива. Беше на паркинга на „Мечешката бърлога“ — ресторант и любима спирка на тираджиите на около десетина мили от Масена. Погледът му се задържа върху колата с гордост и удоволствие. Нали той му я беше намерил, при това здравата бе смъкнал продажната цена. В сервиза я разглоби част по част, замени всичко износено с ново, настрои двигателя да работи като часовник. В момента се чувстваше като учител, който среща любим бивш ученик и се наслаждава на големите му успехи в живота. Тръгна срещу мустанга, почти очаквайки колата да го познае и радостно да му бибипне. Обиколи я няколко пъти, надникна в купето и кимна одобрително. Изглеждаше почти перфектно, като се изключат няколко дребни драскотини по боята и леко износените грайфери на задните гуми. Искаше да надникне и в двигателя, но сега не му беше времето. Вероятно и в Мейн се намират добри механици, но бе сигурен, че никой не обича своите коли като него самия. Потупа предния капак, както се гали любим кон, и влезе в ресторанта. До вратата зад стъклени витрини се кипреха няколко препарирани мечки. Когато доближи, забеляза, че тук-там козината им е окапала. Кой знае защо, това го потисна. Побърза да се отдалечи.

Минаваше шест часът, отвън вече леко светлееше. Дъждът бе спрял, но небето сивееше смръщено, сигурно пак се канеше да вали. „Мечешката бърлога“ се оказа голямо заведение, но половината сепарета бяха вече заети, някои от клиентите закусваха, други пушеха. Уили се понамръщи, но нюйоркските забрани не важаха тук. Я се опитай да запалиш в нюйоркско заведение! Веднага ще връхлети някое ченге, ако, разбира се, преди това не скочат да те бият изнервени посетители от съседни маси.

Детектива седеше в дъното на залата, в червено сепаре с възглавници от изкуствена кожа. На прозоречния перваз до него имаше направена от дървени стърготини имитация на купа сено със забити отгоре миниатюрни бостанско плашило и пластмасови тикви. Паркър бе в тъмносини джинси, черна тениска, черно яке военна кройка. Не беше свалил якето, въпреки че помещението беше добре затоплено, защото отдолу носеше пистолет. След като щатската полиция бе отнела разрешителното му, би трябвало да е предал всичките си оръжия. Механикът обаче знаеше, че това важи само за официално регистрираните. Защото както Луис, така и Детектива не бе човек, който декларира всичко, което притежава.

На масата пред него стоеше чаша кафе и остатъци от порция хемендекс. Уили седна отсреща и келнерката се появи веднага. Поръча кафе и препечени филийки, но не чувстваше глад. Не беше и много уморен. Това го изненада, но обикновено спеше по четири-пет часа на денонощие.

— Видях, че не можа да отминеш мустанга, без да му се порадваш — засмя се Детектива.

— Колите са ми като деца — отвърна монтьорът. — Все едно при мен се раждат, през ръцете ми минават и винаги ми се е искало всички да са добри към тях.

В същия миг видя, че Паркър примигна, думите му като че попариха усмивката му. Изруга се мислено — не биваше да говори за деца. Човек, загубил дете, винаги носи незараснала рана.

— Как работи двигателчето? Създавало ли е неприятности? — залита тромаво, бързайки да стъпи на по-безопасна почва.

— Не, върви отлично.

— Е да, като не стрелят по него.

Не бе забравил, нито простил на Паркър за предишния мустанг, също доставен и прецизно ремонтиран от него. Някой обаче го бе направил на решето в отдалечен, забравен от Бога град в Мейн и ремонтът се оказа просто невъзможен. Уили настояваше да му го докарат в Куинс, беше готов да плати и разноските, но Ейнджъл прецени, че идеята не е добра. Знаеше, че гледката ще бъде прекалено шокираща за него — все едно, че вижда любим приятел в ковчег.

— Старая се да избягвам престрелките, поне когато е възможно — с извинителен тон рече Детектива.

Уили се поблазни да отвърне — „аха, стараеш се — вятър, нали те зная“, — но успя да надвие себе си. Паркър неудържимо привличаше куршуми, ножове, юмруци, изобщо всичко, което може да причини тежка телесна травма. И в момента му се струваше напрегнат, готов за сблъсък.

Закуската пристигна и за миг отвлече мислите му в друга посока. Кафето беше вкусно и силно. С благодарност отпи, усещайки как организмът реагира на прилива на захар и кофеин.

— Тук може ли да говорим? — запита той след втората глътка.

— Не бих казал. Хапни, после ще идем в колата. Не са се обаждали, нали?

— Не — отвърна Уили и в същия миг джиесемът му изписука.

Трескаво забърка по джобовете обнадежден, но когато извади апаратчето, видя, че е получил стандартното съобщение — „Добре дошли в Канада!“.

— Не сме в Канада, нали? — запита той удивено.

— Не сме, освен ако не са преместили границата — засмя се Детектива.

— Мамка им канадска! — изруга механикът, усещайки как разочарованието му се превръща в гняв. — Глупости разни! Като няма какво друго да измислят.

Искаше да зададе куп въпроси, на първо място дали тук са само те двамата. Но захапа едната филийка и потисна любопитството. Знаеше, че Детектива е печен, познава си работата отлично. Ейнджъл и Луис го бяха казвали десетки пъти, а той вярваше на преценките им. В същото време си повтаряше, че двама души не са достатъчни за онова, което предстоеше. Колкото и да бе загрижен за приятелите си, едва ли бе готов да загине безсмислено. Внезапно му хрумна, че положението е направо отчайващо, какво друго би могло да се каже? Човек трябва да е реалист. Премина и желанието му да яде, а то и без това не беше голямо. Захвърли филийката в чинията, извини се и се упъти към тоалетната. Там наплиска лицето и врата си със студена вода, избърса се с книжни салфетки и излезе.

Сметката беше платена, а Детектива го чакаше на вратата. Сигурно съзнаваше какво чувства Уили, но с нищо не го показа.

— Трябва ли да вземеш нещо от колата?

— Не. Каквото ми е нужно, си е в мен — отвърна механикът и инстинктивно потупа браунинга в джоба на якето.

Почувства се нелепо. За какъв се има, по дяволите? На гангстер ли се прави? От онези, дето ги гътват по средата на филма. Детектива го изгледа изпитателно. Сигурно му четеше мислите.

— Уили, добре ли си? — загрижено попита той.

— Хей, не искам да се правя на някой от ония… — извинително рече Уили. — … като Мръсния Хари… просто не ме бива за такива неща. Не съм свикнал.

— За утешение ще ти кажа, че мен ме бива за такива неща, често ги правя и пак не съм свикнал — потупа го по гърба Паркър и го поведе навън.

Качиха се в мустанга и потеглиха. Изминаха може би миля до първия празен паркинг. Детектива влезе в него и загаси мотора. Сетне извади десетина листа хартия. Бяха компютърни разпечатки на сателитни снимки с много добро качество. На едната имаше голяма сграда, изглежда, нечий дом. На други се виждаха град, пътища, реки и полета.

— Откъде ги имаш тези неща? Да не би от ЦРУ? — наивно запита Уили.

— Ами, от „Гугъл“, търсачката — отвърна Паркър. — Човек, ако рече, и план за нападение на Китай може да разработи с помощта на персонален компютър и интернет. На юг от тук Артър Лийхейгън има цял комплекс сгради и терени. Ето това е главната къща, строена е край езеро. Изглежда, че има и два пътя, за навътре и навън, те минават над река. От снимките личи също, че земята му е заобиколена с вода почти отвсякъде. Изключение са две тесни ивици на север и юг, където реката стига почти до езерото, но сетне се отклонява. Южният път се извива на северозапад, а северният — на югозапад, и по този начин почти се срещат близо до къщата на Лийхейгън. Пресичат ги две други шосета, те вървят от север на юг, първото е близо до реката, второто — на миля и нещо.

Детектива обясняваше и сочеше с пръст на снимките. Уили нямаше компютър, не познаваше тази техника. Смяташе, че му е късно да се занимава с такива неща, пък и от работа къде ти време за компютри. Представата му за „Гугъл“ беше далечна и неясна, не би могъл да обясни какво точно разбира под търсачка дори и на самия себе си. Но беше впечатлен от обясненията на Детектива и показаните снимки.

— Носиш пистолет, нали? — запита по едно време Детектива.

— Да. Луис ми го подари.

— Значи е добър. Стрелял ли си скоро?

— Не, май от Виетнам не съм.

— Оръжията не са се променили много. Я го покажи.

Уили измъкна браунинга и му го подаде. Беше модел от преди 1995 година, със синя оксидация. С пълна пачка от 13 патрона, а не десет и тежеше около килограм. В момента в цевта нямаше патрон, показваше го индикаторът на екстрактора.

— Чудесен и лек — отсече Паркър. — Не е нов, но е запазен и отлично чистен. Имаш ли резервна пачка?

Уили поклати глава в знак на отрицание.

— С малко повече късмет няма и да ти е нужна. Наложи ли се да презареждаме, значи насреща си ще имаме доста хора. А щом сме малцинство, то няма да има и особено значение.

Механикът усети хладни тръпки по гърба. Думите никак не бяха окуражителни.

— Може ли да запитам нещо? — рече той неспокойно.

— Разбира се.

— Само ние двамата ли сме? Виж, Чарли, да не се обидиш, ама какво са двама души? Нищо работа.

— Не, няма да сме само ние. Има и други.

— Къде са?

— Заминаха по-рано — отвърна Паркър и погледна часовника си. — Всъщност след малко ще се срещнем с тях.

— Може ли още един въпрос? — обади се отново Уили, докато другият палеше двигателя.

— Давай.

— Имаме ли план?

Детектива го изгледа.

— Че разбира се. Да не ни улучат.

— Харесва ми! — възкликна Уили с много чувство.

Детектива запали фаровете. Уили се вгледа и реши, че бият малко нагоре, но не каза нищо. За тях ще се погрижи по-късно, могат и да почакат. Сега в ума му беше друго — дали ще стрелят по тях, колко ли критично ще бъде положението? Във Виетнам е бил под вражески обстрел, но куршумите го бяха отминавали. Надяваше се и сега да е така. И все пак по-добре е да има предварителна информация. Виждал бе ранени с доста различно поведение. Някои крещяха и ревяха от болка. Други мълчаха, издържайки на агонията, а трети се шегуваха, сякаш раняването им е нещо незначително. Най-сетне не се стърпя и зададе въпроса.

— Теб ранявали ли са те?

— Ранявали са ме, да — отвърна Детектива.

— И какво?

— С една дума, не е за препоръчване.

— Знаеш ли, точно това си казвах — замислено отвърна Уили.

— Но пък моят случай не беше типичният. Бях потопен в ледена вода и предполагам, че когато ме раниха, организмът ми е бил вече в шок. Първо куршумът беше обикновен и мина през мен, вместо да се пръсне в тялото ми. Уцели ме тук, предимно в мастна тъкан — показа Паркър мястото на раняването. — Не помня и да ме е боляло в началото. А когато излязох от водата, ме заболя адски. Само че имаше една… една жена, която познавах, тя бе преминала сестринска подготовка и ме заши. После бях на крак още поне два часа. Сам не зная как съм съумял. Във всеки случай бил съм в продължителен шок. Тогава и тримата с Ейнджъл и Луис бяхме загазили здравата. Случва се ранени да действат, защото просто се налага, движи ги адреналинът. Иначе няма как, сам разбираш. А бяха отвлекли дъщерята на Уолтър Коул и ако не бях издържал…

Механикът бе чувал част от тази история от самия Ейнджъл.

— Два дни по-късно колабирах. Лекарите казваха, че било забавена реакция. Бяха избити и предните ми зъби и докато ми ги правеха, болеше не по-малко от самата огнестрелна рана. Опитваха да ме задържат в болницата, но отказах и се прибрах у дома. Доста време мина, преди да престана да усещам раненото място. И до ден-днешен при определени движения чувствам болезнено опъване там. Казах ти вече — не го препоръчвам никому.

— Разбирам — кимна Уили.

След малко излязоха от главното шосе и свиха на юг. Детектива намали скоростта и започна да се оглежда. Скоро стигнаха до второстепенен път с табела „Частна собственост“. Паркър пое по него и не след дълго отпред се показа мост. Тук спряха и останаха в колата, напрегнати, наострили слух. След малко сред дърветата отсреща се мярна светлина. Извърна глава вляво — спътникът му вече държеше пистолет. Извади своя и свали предпазителя. Паркър го погледна и кимна одобрително.

Излязоха от автомобила едновременно и тръгнаха към светлината. Тя идваше от купето на кола с разбит страничен прозорец и отворена врата, а в нея лежеше убит мъж с рана в гърдите. Автомобилът беше „Шевролет Тахо“. Паркър заобиколи колата внимателно и тръгна да огледа съседния терен. Недалеч попадна на друг труп — също мъжки. Човекът лежеше по очи, прострелян в тила.

— Кои ли са? — запита приближилият се Уили.

Паркър клекна и докосна кожата на мъртвеца с опакото на ръката.

— Не зная. Но е минало известно време от убийството — рече той замислено.

Ботите на убития блестяха, лъснати типично по военному, само по токовете имаше малко кал.

— Не са тукашни — добави Детектива.

— Не са — съгласи се механикът и отмести поглед. — Какво мислиш? Дали не са били с нашите?

Другият помисли, преди да отговори.

— Едва ли Луис е смятал, че ще се справи с Лийхейгън единствено с помощта на Ейнджъл — каза той след малко. — А територията е доста обширна, сигурно е имал нужда от повече хора. Логично е да се контролират и мостовете. Затова предполагам, че са били от екипа на Луис, но хората на Лийхейгън са ги разкрили и убили.

— А къде ли са твоите? — въздъхна Уили и се огледа.

Паркър впи поглед в тъмнеещите гори отсреща. Сетне махна с ръка в посока на моста.

— Някъде там.

— Да не би да им се е случило нещо? — несигурно запита Уили.

— Няма страшно. Ще се появят, когато най-малко ги очакваш — поклати глава Детектива.

20

Презимената им бяха Уилис и Хардинг. По стечение на обстоятелствата носеха едно и също малко име — Ленард. И по тази причина враждуваха още от детска възраст. Защото детството им премина в затънтено провинциално градче, където винаги има значение кой е Ленард номер едно и кой — две.

Нещата обаче се развиха малко по-различно. Адашите си приличаха и с течение на времето противоборството им прерасна в приятелство. То укрепна още повече една вечер пред бар в Омосаса Спрингс, Флорида, където двамата ритаха до смърт младеж на име Джеси Бърчол. Инцидентът започна, когато Джеси заяви, че Уилис нямал право да опипва годеницата му по задника. А когато по-късно полицията започна да задава въпроси за случилото се, същата годеница се оказа направо безпаметна. Не можеше да си спомни физиономиите на двамата побойници, нито как са били облечени. Въпреки факта, че докато Джеси се давеше в кръвта си на асфалта и тя протестираше на висок глас, единият от нападателите я бе цапардосал и счупил лявата й ябълчна кост. Късата й памет обаче се дължеше най-вече на това, че същият тип й прошепна в ухото какво ще й се случи, ако отвори уста пред ченгетата. Момичето беше само на осемнайсет години, при това не бе чак толкова влюбено в Джеси Бърчол. А след заканите Уилис й каза, че в крайна сметка може да се намерят и други любовници — по-читави и с повече пари.

Накрая тези двама негодници постъпиха на служба при Артър Лийхейгън. Наред със законните начинания той въртеше и друга печеливша дейност, незаконна, но и много дискретна. Заедно с други наемници Уилис и Хардинг помагаха най-вече във втората област, но бяха полезни и в първата, особено когато там възникваха различни проблеми. Когато случаите на рак сред миньорите на Лийхейгън зачестиха, двамата посещаваха недоволните и протестиращите, най-вече онези, които заплашваха да съдят или да говорят с журналисти. Понякога бе достатъчно само едно посещение. Друг път се налагаше да изчакват съпруги и майки, дошли в училището да си приберат децата, и да им шепнат на ухо. В трети случаи влизаха на тренировките на училищните мажоретки и продължително се вглеждаха в късите полички и бюстиетата на момичетата. А ако учителят по физическо възпитание им направеше забележка, напомняха му, че и той има деца. Както обичаше да казва Уилис, дал Бог момичета, че и момчета, той самият не е от придирчивите. Имаше, разбира се, оплаквания в полицията, обаче Уилис и Хардинг бяха служители на г-н Артър Лийхейгън, високоуважаван бизнесмен и финансов магнат. А това в техния град бе равнозначно на дипломатически имунитет.

Намираха се и по-упорити, инатчии и разни глупаци, които не чуваха предупрежденията. Е, случваха им се разни неща…

На всичкото отгоре Уилис и Хардинг си приличаха и физически, макар че не бяха роднини. И двамата бяха високи и яки, със сламеноруси коси и бяла, напръскана с лунички кожа. Никой обаче не се осмеляваше да пита дали случайно между тях няма родство. Всъщност хората не смееха да им задават каквито и да е въпроси, защото Ленард и Ленард внушаваха неистов страх. Нали затова ги бе взел на работа Лийхейгън. А те говореха много рядко, при това тихо и кротко, сякаш не държат особено на казаното. Никой обаче не се съмняваше в искреността или точността му. Шепнеше се, че са хомосексуални. Истината бе друга: бяха омнисексуални, същински всеядни животни. Не се спираха пред нищо и макар интимността помежду им да не бе стигала до физически измерения, бяха винаги готови да споделят обектите на апетитите си. Било мъже, било жени, кога доброволни участници в поредната оргия, кога не.

Въпросната сутрин дъждът току-що бе спрял, а слънцето вече нагряваше, макар и слабичко. Двамата бяха облечени в джинси, черни работни боти и сини дочени ризи. Движеха се с камиона — Уилис на волана, Хардинг пушеше и зяпаше през прозореца. Главната им роля в операцията бе да наблюдават северния мост и околностите му. Имаха и допълнителни указания — да патрулират по външния околовръстен път на Лийхейгъновия имот. Това беше за всеки случай: ако по някакво чудо попадналите в капана двама нюйоркски натрапници успеят да се промъкнат през вътрешния кордон.

На седалката между тях стояха оръжията, с които бяха убили Линът и Марш. За втората двойка се бяха погрижили други. Уилис чувстваше мрачно удовлетворение, защото Бентън не бе включен в основните екипи въпреки бурните му протести. Не го обичаше. Според него Бентън бе дребен грубиян и побойник и не ставаше за сериозна работа. Въпреки това го бяха изпратили в Ню Йорк заедно с тъпоглавото му обкръжение. И то само защото беше приятел на сина на шефа и Майкъл смяташе, че по този начин Бентън ще се докаже. И наистина се беше доказал, само че за друго — че е напълно некадърен задник. А в Ню Йорк би трябвало да изпратят тях — Уилис и Хардинг.

След като мъжете на двата моста бяха ликвидирани, те нямаха повече грижи. За всеки случай щяха да патрулират по външния път, но мислите им вече се въртяха около друг проблем. Защо, по дяволите, не ги изпратят да видят сметката и на онези двама типове? От къде на къде шефът ще плаща големите пари на някакъв си външен? И наум не им минаваше, че въпросният човек може да има лични сметки с нюйоркчаните. Хардинг изрази недоволството си по случая с ругатня, но в същия миг Уилис го сръга в ребрата.

— Глей!

От дясната страна на шосето, току пред високите борови дървета, бе спрял огромен джип 4×4, обърнат към тях с двигателя. На пън до него седеше мъж, протегнал лениво крака напред. Ядеше шоколадов десерт, изглеждаше весел и безгрижен, а на земята отляво стоеше картонена кутия с мляко. Уилис и Хардинг тутакси се наежиха — ей сега ще му сменят самодоволната физиономия на този навлек.

— Ама к’во, по дяволите, търси тоя тук? — изтърси Уилис възмутено.

— Давай да го сритаме.

Спряха недалеч от чудовищното возило и слязоха, небрежно понесли рязаните карабини. Мъжът им махна с ръка любезно.

— Как сте, момчета? — запита той. — Не е ли чудесна сутрин в това прекрасно Божие кътче?

Уилис и Хардинг се спогледаха.

— Земята тук е на г-н Лийхейгън — мрачно отвърна Уилис. — И Господ не стъпва на нея без негово разрешение.

— О, така ли? Аз пък никъде не видях табели.

— Не си гледал добре — сурово отсече Хардинг. — Навсякъде пише „Частна собственост“ — ясно и четливо. Или не можеш да четеш?

Човекът отхапа от шоколада и млясна доволно.

— Ммм, вкусно. Може и да е имало, пък аз да съм ги пропуснал. Трябва да съм гледал в небето. Толкова е ведро и красиво, нали?

А небето наистина беше прекрасно, слънцето надничаше през редките облаци в оранжево-жълти багри. Свежият въздух навяваше поетични настроения и би развеселил душата и на най-суровия човек. Просто да викнеш, че да запееш. Не Уилис и Хардинг, разбира се.

— Хей, я по-гот вземи, че разкарай колата оттук и себе си заедно с нея — тихо, но заплашително процеди Хардинг.

— Няма как, момчета — отвърна седналият.

Хардинг завъртя глава, обръщайки ухо към него.

— Май не чух добре, я повтори! — рече той още по-тихо.

— Няма проблем. И аз не те чувам. Много тихо говорите тук, човек да не разбере какво искате — рече мъжът и протегна ръка към млякото.

Хардинг пристъпи и ритна кутията встрани.

— Хей, защо ми разливаш млякото?

— Казах вече, ставай и разкарай колата!

— Нали обясних, че няма как.

Уилис пристъпи напред, замахна с карабината и счупи десния фар на джипа.

— Хей, почакайте, бе, хора! — викна седналият.

Уилис не обърна внимание, разби и левия с приклада.

— Разкарай машината!

— С удоволствие, но не мога, честна дума!

Хардинг вкара куршум в цевта, вдигна карабината на рамо и стреля в предното стъкло. То се пръсна, по кожената тапицерия се посипа порой от дребни късчета.

Мъжът вдигна ръце над главата си. Не беше жест на покорство, а по-скоро на удивление и разочарование.

— Хей, хора, хора, спрете! Няма нужда от такива крайности. Автомобилът е чудесен. Защо ще го повреждате? Това е… това е… — закима той с глава в опит да намери точната дума — … неестетично.

— Ама ти слушаш ли ме или не? — изрева Хардинг, забравил тактиката на страховитото шепнене.

— Аз да — но вие не ме чувате.

— За последен път! Разкарай джипа веднага!

— Не мога.

— Защо, бе, дявол да те вземе? — Уилис вече не вярваше на ушите си.

— Ами не е мой. Ключовете са си в тях… — рече мъжът и посочи с ръка към гората зад Хардинг.

Последният се извърна, но не беше достатъчно бърз.

Смъртта го изпревари.

Братята Фулси, Тони и Поли, не бяха злобари. Напротив, имаха ясно формулирано чувство за добро и лошо, макар и в съвсем простички граници. На първо място сред лошите неща бе да причиняваш болка на жени и деца; на приятелите на семейство Фулси; на всеки, който не ти е направил нищо. Последното търпеше различни тълкувания, най-често в ущърб на потърпевшия. Защото братята първо биеха, после разсъждаваха кой какво е направил и как. Най-лошото нещо на света обаче беше да обидиш госпожа Луиза Фулси — високоуважаваната и обична тяхна майка. Това беше смъртен грях, който не подлежеше на обсъждане и се наказваше извънредно жестоко.

Списъкът на добрите неща включваше наказание за всеки нарушител на по-горе изредените правила. И точка. Човек би казал, че на света има доста животинки, които сигурно се подчиняват на по-сложен морален кодекс от този на братята.

Семейство Фулси се бе преселило в Мейн още докато Тони и Поли бяха тийнейджъри. Преди това живееха в Ървингтън, Ню Джърси, където някой застреля баща им в спор относно концесията за събиране на боклука. Майка им побърза да ги изведе оттам, твърдо решена да ги отдалечи от престъпния свят, към който принадлежеше покойният й съпруг. Но момчетата си имаха призвание. Растяха едри и здрави като бичета. Още на тринайсет и четиринайсет години изглеждаха олицетворение на неудържимо първична, сляпа сила. По същото време бяха на по метър и петдесет и нещо, но заедно тежаха колкото четирима техни връстници, като при това по телата им нямаше и грам тлъстина.

За съжаление в нашия свят при много хора физическите характеристики често предопределят житейския им път. Братята приличаха на престъпници и имаше опасност да станат именно такива. Възможността да излъжат съдбата бе допълнително възпрепятствана от емоционалното им и психическото развитие. Прагът на търпимостта им падаше толкова ниско, че бе под въпрос дали изобщо съществува. С течение на времето с тях се занимаваха многобройни медицински специалисти (включително в затвора), които опитваха да балансират нестабилността в поведението им с помощта на медикаменти. За съжаление с еднакъв неуспех. Някои от тях стигнаха до интересни заключения, които биха могли да послужат за основа на сериозни научни публикации.

При повечето психически заболявания поведенческите отклонения могат да се контролират с помощта на професионално предписани медикаменти. Въпросът се свежда както до намиране на подходящата комбинация от лекарства, така и до убеждаване на болния индивид да ги приема редовно и точно. Оказа се, че при братята лекарствата действат ефикасно само за кратко, докато организмът свикне да ги усвоява и се адаптира към тях. Най-често това отнемаше месец и нещо. Сетне ефектът на лечението рязко отслабваше и увеличаването на дозировките не вършеше работа. Лекарите си блъскаха главите отново, за да предпишат друг лекарствен коктейл, само и само да установят за пореден път, че двамата Фулси не се поддават на нищо. Приличаха на реципиенти, чийто организъм незабавно отхвърля трансплантирания орган, или на лабораторни плъхове, за които всеки пореден експеримент се оказва неподходящ.

Един от лекувалите ги психиатри дори планира научно съобщение за тяхното заболяване и предварително го нарече „Вирусна психоза: нов подход към психичните разстройства при възрастни пациенти“. Теорията му почиваше върху тезата, че психозата при Фулси има аналози с мутацията на вируси след лекарствени интервенции. И че тяхното заболяване излиза извън рамките на традиционните концепции за психозата. Горкият лекар така и не успя да публикува труда си, защото се опасяваше, че колегите ще му се подиграват. В същото време го беше страх и от евентуалната реакция на братята, когато научат, че ги е изкарал ненормални, та макар и под прикритието на сложни медицински термини. Двамата Фулси обаче не бяха несхватливи, нито неграмотни. Старши полицейски офицер бе записал в един от докладите си, че били слабограмотни, правописът им страдал и за пример бе дал думата „рехабилитация“. Това не беше вярно. Можеха да пишат думата правилно, но не разбираха как тя би могла да има отношение към собственото им състояние. Чувстваха се добре и щастливи. Обичаха майка си, приятелите, простия ежедневен живот. Според тях въпросният термин бе свързан с престъпността, а те не смятаха себе си за престъпници.

Законът бе на малко по-друго мнение. С течение на годините двамата минаха през доста изправителни институции. В сиатълския затвор лежаха за кражба на руска водка на стойност 150 000 долара от пристанището, макар че бяха наети само да прекарат камионите с алкохола. Въпреки това следствието намери водка у тях. Не беше в голямо количество, но достатъчно, колкото да бъдат привлечени под отговорност. По-късно излежаваха присъди и в Мейн, във Върмонт, Ню Хемпшир, в канадската провинция Ню Брънсуик. Съдеха ги главно за противозаконно присвояване или „прехвърляне на собствеността“, както шеговито се изразяваше техният добър приятел Джаки Гарнър. Престъпленията им често включваха и различна степен на насилие — в случаите, когато някой нарочно или неволно нарушеше вижданията им за добро и лошо. Законът, разбира се, не гледаше на нещата през техните очи.

Най-съдбоносният миг в живота им настъпи, когато ги задържаха за убийство в Кънектикът. Жертвата бе букмейкър на име Бени, по прякор Устата. Той бе въртял счетоводството си по доста творчески начин, докато за това научиха босовете му. Същите бяха свързани с боклукчийския спор, станал навремето причина за кончината на бащата Фулси. Прякорът на Бени се дължеше на злощастния му навик да се обажда нощем по телефона на различни дами с непристойни предложения и нецензурни квалификации. Някои от тях се оплакваха в полицията, а тъй като той звънеше от собствения си дом, на ченгетата не бе трудно да го хванат. Докато го арестуваха, букмейкърът се бе спънал по стълбището и паднал зле, което се дължеше и на това, че сред най-търсените от него жени бе съпругата на един от местните полицейски сержанти. Оттогава накуцваше и му излезе още един прякор — Куцото. Бени мразеше прякорите си и протестираше най-гръмогласно. Докато някой го застреля. Това разреши проблема по най-добрия за всички засегнати начин.

На местопрестъплението случайно се намираше и един извънредно съвестен гражданин. Той направи описание на убийците, а за беля в него имаше съвпадения с физическите данни на двамата Фулси. Така те се озоваха в участъка заедно с други задържани. Там въпросното лице ги разпозна и бяха намерени косвени улики, които доказваха вината им. Братята бяха много учудени, тъй като те не бяха убили никого, още по-малко Бени Устата, известен и като Куцото.

Наред с предишните престъпления съдът взе предвид и заболяването им заедно с обемистата му документация. И ги осъди на доживотен затвор въпреки някои спорни от медицинска гледна точка положения. За беля ги разделиха. Въдвориха Поли в четвъртото ниво на изправителна институция в Ункасвил, близо до Монтвил, Кънектикът. Тони се озова в Сомърс, само че на пето ниво, предназначено за най-закоравелите престъпници. Тези, които демонстрират неспособност за адаптация към институцията и представляват заплаха за обществото, затворническия персонал и самите затворници. Повод за това даде нестабилното му поведение още на процеса, а реалната причина беше, че лекарствата вече не му действаха. Затова при най-леката провокация Тони удари един от охраняващите полицаи и неволно счупи челюстта му.

Много вероятно бе двамата братя да останат в затвора за вечни времена — озадачени, обидени и невинни в случая. Само че се намеси Съдбата в лицето на един от босовете, поръчали отстраняването на Бени Устата. Той изпитваше известни угризения за това, че двама италоамериканци са несправедливо осъдени, при това хора, чийто баща бе загинал за една справедлива, макар и престъпна кауза. И машината се завъртя. Бяха проведени телефонни разговори, задвижени поредица инструменти. Прочут с идеализма си млад адвокат получи нужната информация, че съдебните доказателства на въпросния процес са неадекватни и може би нагласени. Много му помогна и последвалото в Ню Хейвън задържане на двама едри и физически извънредно надарени юначаги при опит за убийство на собственик на нощен клуб. В единия бе намерено употребеното при убийството на Бени оръжие. Човекът имал сантиментална слабост към него и си го задържал, вместо да го изхвърли.

В крайна сметка братята бяха помилвани и освободени след 37 месеца в затвора. При това получиха чудесно обезщетение от щата Кънектикът. Фулси бяха добри синове и парите отидоха в джоба на майка им да й осигурят удобства до края на живота. Тя щедро им отпусна една част, която изхарчиха за нов автомобил изцяло по поръчка — чудовищен джип 4×4. Останалото профукаха за бира и печени ребърца.

Именно този джип бе пострадал от гнева на Хардинг и Уилис.

— Ох… — въздишаше Джаки Гарнър. Той седеше на пъна пред колата и търпеливо изчакваше братята да се облекчат в гората. — Много сте нервни, бе, хора.

Извърналият се Хардинг зърна току зад себе си две огромни разлютени мъжища. Единият дозакопчаваше ципа на панталона, другият гледаше джипа и като че не вярваше на очите си. Лицата им бяха яркочервени, цветът ставаше все по-наситен, близък до апоплектично мораво. Сториха му се като облечени в полиестерни якета тролове от фентъзи книгите. Телата им същински гардероби, пристъпваха тромаво като роботи, земята под тях сякаш се тресеше.

Оттук нататък нещата се завъртяха като на филмова лента и всичко свърши за броени секунди. Слисаният в първия миг Хардинг вдигна карабината, но тежкият като гюле юмрук на Тони го блъсна в лицето. Ударът разтроши лицевите му кости и го отхвърли назад върху Уилис, който дърпаше спусъка. Хардинг почина на място. А изправилият се Гарнър удари в тила Уилис с дръжката на пистолета и местният герой рухна на земята в безсъзнание. Поли понечи да го довърши с няколко мощни ритника, но се измори и спря да почине.

Тони обаче се нахвърли върху Гарнър.

— Мамка му, Джаки! Къде си гледал! Нали остана да пазиш шибания джип!

— Ами пазех го. Те викаха да го разкарам, но ключовете бяха у вас. Тъкмо обяснявах, и те се разбесняха.

— Защо не ги спря?

— Опитвах!

— Ами! Опитвал! Ял си шоколад. Ей го на! — изрева Тони още по-силно, като сочеше падналия на земята станиол. — Вместо да пазиш колата! Мамка му, Джаки! Мамка му!

Гарнър усети, че Фулси става неудържим и възприе помирителен тон.

— Вярно, Тони. Съжалявам, брато. Само че тия изведнъж ошашавяха. И преди да се намеся… виж само какво стана. С ненормалници как да се оправиш, кажи ми?

— Трябваше да ги спреш. Ако не става — куршум в главата!

— Чакай малко — убиват ли се хора за два счупени фара?

— Хайде стига, бе, Джаки! Това е нашият джип! Мамка му!

Поли стоеше пред колата, галеше предния капак и шепнеше нещо под нос. Тони хвърли още един-два люти погледа на Гарнър и тръгна към брат си.

— Тапицерията раздрана! Дупки в ламарините! Фаровете разбити! Мамка му, на нищо са го направили копелетата! — стенеше Поли.

Тони го потупа по гърба.

— Не се коси. Ще го оправим. Кажи му, Джаки!

Гарнър усети, че бурята отминава, и побърза да замаже нещата.

— Разбира се. Като нов ще стане, по-гот отпреди. Вие ако не се оправите, кой друг!

Поли се покатери в кабината, измете стъклата от седалките и запали двигателя, който заработи като часовник. Гарнър въздъхна с облекчение — добре че моторът беше напълно в ред.

Сетне се върна при ранения и се наведе над него. Уилис дишаше съвсем плитко. След малко пристигна и Тони, все още зачервен и разгневен. Джаки затаи дъх — очакваше да го довърши, но братът неочаквано попита:

— Паркър ще се сърди ли, как мислиш?

За двамата Фулси той беше повече от бог. Възхищаваха му се, но и се бояха от него.

— Не — отвърна Гарнър. — Мисля, че дори няма и да се изненада.

Лицето на Тони светна. Двамата пренесоха мъртвия Хардинг в каросерията на камиона, вързаха ръцете и краката на Уилис и го положиха до другаря му. Сетне Гарнър откара автомобила достатъчно навътре в гората — да не се вижда от пътя.

— Тия двамата не са ли роднини? Доста си приличат — подхвърли Тони.

— Възможно е. Жалко, че постъпиха като истински задници — завъртя глава Поли.

Оказа се, че в камиона има радиопредавател приемник. Гарнър беше още в кабината, когато говорителят изпука и нечий глас запита:

— Уилис? Уилис, там ли сте? Обади се!

Джаки се поколеба. Да се обади ли? Беше гледал доста филми, в които добрите разкриват плановете на лошите тъкмо по този начин. И какво може да загуби? Реши да опита и включи микрофона.

— Тук Уилис. Какво има?

Настъпи продължителна пауза. Сетне гласът се обади отново.

— Уилис?

— Аз съм.

— Кой се обажда?

Мамка му, рече си Гарнър. Не се получава. Май трябваше да внимавам. Но не се сдържа да не се изгаври.

— Грешка, моля.

Захвърли микрофона и на бегом се върна при братята.

— Хайде, момчета, време е да се изнасяме. Ще идват гости.

21

Никой не стреля по тях. Защо ли? Но бяха живи.

Това бе първата мисъл в съзнанието на Ейнджъл, когато прекосиха празната площ и стигнаха до дърветата. Бяха живи! Тичането по голото пространство между хамбара и края на гората се оказа ужасяващо изживяване, едно от най-страшните в живота му. През цялото време очакваше да чуе свистене и да усети как куршумът го пронизва… онзи фатален миг, когато цялото му тяло ще се разтресе от попадението. Като мощен боксов удар, а после идва болката — разкъсваща, мъчителна. И… какво още? Смърт — мигновена или бавна? Може би ще го ранят и втори път… Представи си сцената. Луис го влачи по влажната трева, кръвта му изтича, подире им се точи тъмноцветна диря. Животът напуска тялото му бавно, настъпва краят. Втори шанс няма да има. Тук ще умре, може би и Луис заедно с него. Или не?

Тичаше с все сила, напрегнат до крайност в опит да надмогне инстинктивното желание да легне и да се свие на кълбо. Но това бе повече от опасно. Нямаше избор — трябваше да продължава напред. Или, или. И даде всичко от себе си, за да бъде максимално бърз. Всеки мускул в тялото участваше в усилието, лицето му се разкриви грозно в предусещане на куршумите. Знаеше: първо ще усети тласък, чак сетне ще чуе гърмежа. А ужасната тишина, прекъсвана единствено от тежкото дишане и топуркането на ботите по земята, не носеше никакво утешение.

Двамата тичаха на зигзаг, рязко и често сменяха посоката в надежда да заблудят прицелващия се в тях скрит неприятел. Дърветата на края на отсрещната гора постепенно растяха. Ейнджъл вече различаваше листата и лишеите по дънерите. Гората тъмнееше, мрачна, потънала в сенки. Там ли ги чакат в засада: насочили карабини, заковали силуетите им в мушките? Ще види ли мигновеното святкане в дулото?

Десет метра. Пет, два… ето ги вече сред самите дървета. Тук бе доста по-тъмно. Залегнаха край храстите. Запълзяха бавно, безшумно, за да са по-неуязвима мишена. Едно невнимателно движение в храстите можеше да издаде мястото им. Хвърли кос поглед към Луис, който бе на около три метра вдясно. Той вдигна ръка: знак да спрат. Нещо прелетя отгоре им в мрака, но и двамата не посмяха да вдигнат глави. Замряха неподвижни, напрегнати, изчакваха очите им да привикнат със сумрака.

— Защо не стреляха? — прошепна Ейнджъл.

— Не зная — отвърна Луис, вглеждайки се в пространството между дърветата.

Очакваше движение. Не виждаше нищо съмнително, но беше убеден, че отнякъде ги наблюдават. Някой си играеше с тях. Беше повече от сигурен в това.

Отново даде знак на Ейнджъл — да продължат. Запълзяха внимателно, използвайки дебелите дънери за прикритие. Изчакваха се, като се прикриваха взаимно — възможно бе да ги нападнат и в гръб. Гората немееше, изглеждаше тиха и празна. Но това бе измамно усещане. И двамата го знаеха, нямаше да се поддадат на илюзията, че са невидими. Труповете в багажника бяха оставени нарочно, за да ги видят. Колата е била извадена от строя по същата причина — демонстративно. Да, изпращаха им послание. Бяха живи, но само по нечия прищявка.

Луис се замисли за мярналата се на прозореца жена. Съвпадение ли беше появата й? И то точно когато двамата оглеждаха сградата с биноклите? Едва ли. Бяха им разрешили да я видят нарочно, а сетне те самите постъпиха повече от предсказуемо — отказ от плана и завръщане към превозното средство. Междувременно капанът се беше затворил. Вече нямаха друг изход, освен да се движат и да очакват някакво развитие на нещата. Само че играта се ръководеше от друг.

Продължиха напред, през цялото време бяха нащрек, наострили уши, оглеждайки се на всички посоки. Така изминаха не повече от три-четвърти миля, но вече бяха изтощени от огромното напрежение. След малко дърветата се разредиха, откри се празно пространство, след което започваше склон, водещ към вътрешно шосе. И отново започваше гора.

Спряха. Тук все още имаха някакво прикритие. Луис подуши въздуха, опитвайки се да долови цигарен дим или друга носена от вятъра миризма, която да говори за нечие присъствие. Но не усети нищо.

Сега бяха съвсем близо един до друг, почти се докосваха.

— Тръгваме — прошепна Луис. — Аз на три, ти на четири.

Малката разлика във времето можеше да им помогне по пътя към шосето, раздвоявайки за кратко вниманието на неприятеля. Ако, разбира се, там имаше хора. Луис раздалечи средния пръст на лявата си ръка от показалеца в символична вилица.

— Аз вляво, ти — вдясно. Не спирай, докато не влезеш в гората.

Ейнджъл кимна. Продължиха още малко до края на дърветата. Устните на Луис започнаха безмълвно броене. Едно. Две…

Три.

Той спринтира към пътя. Секунда по-късно в зигзаг хукна и Ейнджъл, отдалечавайки се вдясно. Тичаше устремно, не така отчаяно както преди, но с пълното съзнание, че на шосето ще бъде най-беззащитен.

Не стигнаха дори средата на наклона. Първият куршум разпръсна пръстта на половин метър пред Ейнджъл. Вторият и третият удариха по шосето. Последваха залпове. Те принудиха двамата отново да потърсят прикритие сред дърветата отзад. Луис залегна и откри огън с автомата, последва го Ейнджъл. Целеха се в святкащите пламъчета отсреща, като стреляха пестеливо. Оттатък шосето се надигна фигура в зелено бойно яке и побягна вляво. Луис пусна кратък откос, но онзи спокойно продължи да тича. Щаерите не бяха дългобойно оръжие.

— Не стреляй повече — обърна се той към Ейнджъл.

За съжаление бяха изхабили по един пълнител и се налагаше да презаредят.

Хората отсреща не прекратиха огъня, но не го и коригираха. Задоволяваха се да брулят листата на дърветата около залегналите. От време на време демонстрираха, че напълно контролират пътя, като се целеха в трасето, вдигаха облачета прах и разпръскваха чакъла. Ейнджъл и Луис отстъпиха по-назад в гората.

Стрелбата секна, макар че ушите им продължаваха да пищят. Неприятелят отсреща вече не се криеше — показаха се трима с качулки. Единият бе свалил карабината, другите държаха оръжието си насочено. Не им пукаше, че стоят на открито. След малко се появиха още трима: двама по пътя от север, един откъм юг. И те заеха позиция сред дърветата заедно с другите, като жестикулираха и се хилеха. Разиграваше се игра на котка и мишки и те бяха печелившите.

Ейнджъл остави щаера на земята и извади глока, но Луис поклати глава и го спря:

— Недей!

Обградили са ни отвсякъде — мислеше си той. — Знаеха откъде ще тръгнем, преценили са приблизително къде ще излезем. Имат хора и на изток, и на запад. Може би са на рядко, но винаги могат да им изпратят подкрепления.

Някъде встрани горе на пътя се чуха гласове и типичният пукот на работеща радиостанция, сетне и шумът на автомобилен двигател. Откъм юг се появи камион с открита малка каросерия. Спря на не повече от трийсетина метра от мястото, където бяха залегнали двамата, моторът запърпори на нулева скорост. В кабината бяха двама.

— Какво става? — прошепна Ейнджъл.

Луис не отговори. Правеше светкавични сметки наум: изчисляваше разстояния, време за реагиране, обхват на оръжията. Опитваше се да прецени шансовете им да нападнат онези в камиона под прикритието на гората. Не бяха лоши, но си даде сметка, че другите неизбежно ще ги подгонят. А вероятността да се измъкнат от преследвачите беше почти никаква.

В същото време не биваше да остават в пасивна позиция. Задържаха ги нарочно, сигурно ръководени от някакъв план. Може би онези горе очакваха някого? Голяма бе и опасността да ги нападнат отзад. Дали вече не се готвят да отрежат и пътя им за отстъпление? Приличаха на преследвани от ловци лисици с блокиран към бърлогата път, принудени да влязат в смъртоносен бой с кучетата.

— Тръгваме назад — каза Луис след малко.

— Какво?

— Контролират терена отпред. В същото време знаят къде се намираме и това не е хубаво. Доколкото можем, ще използваме възможностите на гората. В североизточна посока има къща. Помня я от сателитните снимки. Може би там ще се доберем до кола или камион, най-малкото до телефон.

— Ами да — съгласи се Ейнджъл. — Колко му е — ще помолим ченгетата да дойдат на помощ. Ще си признаем, че сме тук да пречукаме някого, ама сме направили грешка.

Изведнъж заваля. Едри капки заудряха по листата над тях. Небето притъмня. Дъждът се усили. След малко и двамата бяха вир-вода. Обаче онези с качулките отсреща не мърдаха от местата си. Бяха се подготвили и за дъждовно време. Всъщност за всяка евентуалност.

Ейнджъл и Луис бавно отстъпиха в гората.

Вътрешният кръвоизлив беше масивен. Мозъкът бе травмиран, а отокът предизвикваше допълнителни кръвоизливи. Лекарите се бореха за живота му, извадиха куршума, отстраниха няколко костни частици и съсирек. В крайна сметка успяха да го стабилизират и всичко завърши благополучно. Щеше да му остане белег, но косата щеше да го прикрива.

Докато медицинският екип се бореше със смъртта, Луис за щастие витаеше в други измерения. Виждаше се седнал на брега на езеро, заобиколено с високи дървета. На отвъдния бряг беше приличната на колиба къща, в която бе минало детството му. Виждаше я добре: пустееше изоставена, почти развалина, но не можеше да се върне и в нея отново да намери дом. Нямаше вече живинка сред хладните й мрачни и оголени стени. Всъщност живот нямаше никъде: гората наоколо линееше, езерото беше мъртво, рибата бе изчезнала. Луис седеше в това неживо място и чакаше.

Мина време, от изток, от тъмната утроба на гората, се зададе човек. Беше безлик, белееха оголените му зъби, защото липсваха и устните. Нямаше и очи, обаче безпогрешно извърна глава направо към Луис. Изглеждаше ухилен, сигурно поради деформациите. А може би наистина се хилеше. Защото Дебър си беше такъв и приживе: ухилен дори и в мига, когато уби майката на Луис.

На запад светна. Появи се Пламтящия и застана край водата. Говореше на сина си, устните му се движеха, оформяха безмълвни думи на болка и гняв. На север бе къщата. На юг — Луис. На изток — Дебър. На запад — Пламтящия. Посоките на компаса.

Обаче откъм южната страна Луис не беше сам. Отзад се чуха стъпки, нечия ръка гальовно се плъзна по тила му. Опита да се извърне, но не успя. Тогава чу гласа на баба си, а тя шепнеше: „Тези посоки не са единствените, имаш и друг избор…“

И това бе началото на края. Беше семе, което покълна, за да даде живот на една бавно разцъфваща съвест.

Оздравяването беше дълго. Куршумът бе влязъл в черепната кутия, но не бе проникнал в мозъка. Това го спаси. Нали и майка му навремето казваше, че бил твърдоглав. След първоначалното подобрение обаче Луис имаше проблеми с говора и артикулирането на някои думи, не различаваше цветовете добре, зрението му страдаше в продължение на месеци. Измъчваха го фантомни звуци и болки в крайниците. Гейбриъл се колебаеше дали да го остави в екипа, но Луис бе най-младият изпълнител и вероятно притежаваше потенциала да надмине всички досегашни очаквания. Патронът му си даваше сметка и за друго: организмът на младия мъж се поддава на лечението не само поради естествената му физическа сила, движи го и воля за отмъщение. Блис беше се покрил, но щяха да го намерят. Имаше начини. А и не биваше да оставят подобна постъпка без наказание. Биха дали лош пример и погрешни сигнали.

Така или иначе изминаха цели петнайсет години, докато най-сетне попаднаха на определени следи. Тогава Луис бе изпратен да екзекутира Блис.

А той живееше в Амстердам под името Миерло и беше се сдобил с холандско гражданство. Беше се подложил на пластични операции на носа, очите и брадата. Промените не бяха кой знае какви, но при евентуална среща и на пръв поглед старите му познайници едва ли биха го познали. Важно беше да се печели време — било то дори секунди, минути или час–два. Луис знаеше също, че Блис не е преставал да се готви за мига, когато миналото му ще го застигне някъде. Със сигурност се е подготвил за внезапно заминаване при извънредни обстоятелства. Познаваше района, където живееше, до най-малки подробности и можеше да реагира незабавно. Винаги ходеше въоръжен. Имаше си добре скрита кола на удобно място, готова за спешно изтегляне. Оказа се, че я използва изключително рядко. Държеше я за критични случаи, ако другите пътища за бягство са отрязани.

Проучванията показваха също, че Блис редовно използва таксита. Но не ги викаше по телефона, а винаги спираше някое на улицата. Никога не махаше на първото или на второто, избираше третото или четвъртото, дори петото. Веднъж месечно посещаваше адвоката си в Ротердам, като се качваше на влак от централната гара. Беше наел четириетажна сграда на странична улица, но живееше на втория и третия етаж. Луис веднага се досети, че на първия и четвъртия вероятно има капани — евентуално минирани стълбища или врати. Убеден бе също, че Блис си е осигурил авариен изход към някое от страничните здания.

Не бе сигурен за друго, дали знаеше, че жертвата му е оцеляла? Вероятно бе информиран. И по принцип ще очаква да натоварят именно Луис със задачата да го ликвидира. Сигурно ще е готов за нападение с нож или за изстрел с пистолет в главата. Ще допуска и друга възможност: Гейбриъл да е наредил да го върнат насила в САЩ, за да го съди на място и лично. И че при всички варианти Луис ще присъства. Защото не го познаваше толкова добре, колкото Гейбриъл или например Дебър в последните си дни.

Но Луис напусна Холандия още преди Блис да е успял да го засече. Задачата пое друг. В началото обаче той следеше мишената постоянно, като използваше всестранните възможности и помощта на Гейбриъл, но и собствена инициатива. По този начин откриха банковите сметки. Успяха да проникнат в кантората на неговия адвокат и да прегледат съответните документи. Така попаднаха на деловите му интереси и притежаваното имущество. Научиха дори и къде крие колата.

Към края на престоя на Луис в Амстердам назряваха профсъюзни вълнения — бяха се влошили отношенията на транспортните синдикати с правителството. Очакваха се стачки. По тази причина седмица по-късно на Блис се наложи да пътува до Ротердам и да използва колата, защото железниците и автобусният транспорт не работеха. На излизане от гаража включи уредбата и пусна любимата си касетка. Вместо познатото до болка изпълнение на „Ролинг Стоунс“ чу женски глас, който запя „Who’s Sorry Now?“ („Кой ще съжалява сега?“). По дяволите, тази не беше ли Кони Франсиз? Но нали нямаше нейни записи? Би трябвало да се досети по-рано, но загря с известно закъснение, когато колата стъпваше на наклона към гаражния изход. Единият му крак бе вече на земята, когато живачният механизъм включи устройството и автомобилът пламна като факла заедно с него самия.

— Оцелял е — каза Гейбриъл на Луис. — Трябваше да измислиш нещо по-ефикасно.

— Изглеждаше съвсем точно. Сигурен ли си, че е оживял?

— В колата не са намерили човешки останки, ако ме питаш за това. Обаче следствието е открило парчета човешка кожа и дрехи на гаражната рампа.

— Колко големи са били парчетата?

— Достатъчно големи. Очевидно е бил в агония. Проследихме движенията му, но се забавихме. Успял е да се добере до лекарска амбулатория на „Рокин“ в Амстердам. Когато влязохме там, лекарят, разбира се, беше вече мъртъв.

— Ако Блис наистина оцелее някой ден… можем да очакваме негово посещение.

— Може би. В същото време пък кой знае?

— Бих могъл да го открия пак.

— Едва ли. Има достатъчно пари и връзки. Този път ще се скрие на сигурно място. Смятам, че ще се наложи да изчакаме. Ако изобщо реши да ни посещава. Търпение, Луис, търпение му е майката…

22

Блис се намираше в дома на Артър Лийхейгън. Седеше пред прозореца в столовата, а в краката му стоеше празен куфар от армирана пластмаса. Носеше непромокаем шлифер и шапка от същата материя. Навън нямаше добра видимост, всъщност виждаше само собственото си отражение в стъклото, а то го връщаше в миналото. Не чувстваше умора или притеснение. Бе постигнал нещо, за което отдавна мечтаеше. Оставаше му още съвсем мъничко.

В съзнанието му се въртяха болезнени спомени. Виждаше себе си през онези първи часове, когато мислеше, че е обгорен смъртоносно. За миг му се стори, че изпитва същата ужасяваща агония. Залиташе в нощта, мозъкът му беше почти напълно парализиран от нечовешката болка. Правеше огромни волеви усилия, за да се съсредоточи върху намирането на изход. Постепенно старите инстинкти надделяха и той успя да стигне до телефон. Оттам нататък нещата се оправиха. Имаше пари, а те решаваха всичко, особено ако бяха достатъчно. Скривалище, транспорт, спешно и качествено лечение, ново лице, нова самоличност.

Шанс да живее.

Обаче пък болката… Тя остана в него да го измъчва и никога не секна изцяло. Някои твърдят, че човек забравял страданията си с течение на времето, но при Блис не беше така. Споменът за болката никога не избледня, тя се връщаше и го измъчваше — душевно и физически. Усещането беше кристално ясно и остро като бръснач. Този призрак от миналото постоянно възкресяваше изживяното.

Отзад се чуха стъпки. Прозвуча гласът на Майкъл Лийхейгън, но Блис не се обърна.

— Имало е кратък сблъсък — съобщи домакинът.

— Къде?

— На горския път, недалеч от южната пресечка.

— Хората на баща ви изпълнили ли са нареждането този път?

Настъпи пауза. Майкъл забавяше отговора. Блис отлично знаеше, че споменаването на бащата и намекът за върховенството на решенията му ще подразнят сина. В същото време му напомняше, че с удара срещу Гейбриъл е престъпил допустимото. Да си даде сметка, че Блис не е забравил. След като свърши другата работа, ще дойде ред и на това. Онзи Бентън, човекът, натиснал спусъка, ще си плати. Той ще бъде изкупителната жертва, такава ще бъде и разплатата от страна на Блис. Защото смяташе, че е лично негово право да решава дали Гейбриъл ще живее или не. Съзнаваше, че навремето Старият е постъпил правилно — по принцип никой не оставя предателството ненаказано. Затова не възнамеряваше да го преследва и да му изпраща убийци. Нужен му бе Луис. Луис го беше подпалил. Нещата бяха вече на чисто лична основа.

— Само са ги принудили да се върнат. Не са стреляли с цел да убиват.

Блис изпръхтя презрително.

— С цел да убиват, а? Вятър работа. И обратното да беше, пак едва ли щяха да уцелят. Освен случайно или по погрешка.

— Не сте прав. Хората са читави.

— Ами, читави. Местни негодници. Селяндури, дето се хранят с катерички.

Майкъл не се опита да оспорва точността на квалификацията.

— Обаче пък има нещо друго. Загубихме връзка с двама от нашите, които бяха на другото шосе. Уилис и Хардинг. А от тяхната радиостанция се обадил непознат.

— Ами тогава занимайте се с проблема.

— Това правим. Просто сметнах, че е необходимо да ви информирам.

Блис стана и се извърна. Но не за да обърне внимание на домакина, който стоеше до голямата дървена маса в столовата. На нея бе оставил качена на триножник снайперска карабина — „Чандлър ХМ-3“ с титанов механизъм за омекотяване на отката, последна дума на техниката, и обикновен оптичен мерник за дневна стрелба NXS. Имаше и нощен, но Блис смяташе, че светлината ще е достатъчна и ще се справи с обикновения. Навън бе притъмняло от дъжда. Денят тепърва предстоеше.

До снайперската карабина лежеше друга — „Сърджън XL“. Понякога трудно избираше между двете, въпреки че думата „трудно“ не бе точна, в крайна сметка изборът бе винаги хладнокръвен и прецизен. Макар и донякъде необичайно за човек с неговото призвание, Блис не страдаше от особено влечение към оръжията. Познаваше хора от занаята, в чиито очи те имаха едва ли не сексуална стойност. Не харесваше тези хора. Смяташе ги за професионално уязвими, а тази им слабост бе на практика и симптом на заболяване. Психари, които наричат половите си органи с гальовни имена и търсят сексуално удовлетворение в убиването. За Блис това граничеше с върховната глупост.

Втората карабина бе модел „Лапюа Магнум“ с оптичен мерник марка „Шмид & Бендер 5-25х56“. Имаше мултифункционално противооткатно устройство, също съвсем модерно, прикладът беше плексигласов, с всичките й екстри и триножника тежеше около 8 килограма. Хвана ремъка, прехвърли я през лявото рамо. Навремето предпочиташе дясното, но след случилото се в Амстердам бе променил много от навиците си.

— Веднага ли тръгвате?

— Да.

— Как ще ги откриете?

— Просто ще ги подуша.

Младият Лийхейгън се замисли: шегува ли се този странен, белязан човек? След секунда-две реши, че говори напълно сериозно. И не каза нищо повече, остана на място, безмълвно загледан в гърба му. Блис излезе от дома и тръгна напряко през обширната морава. Отиваше да търси плячката си.

IV

За някои то не е мястото въжделено: кръв там се не лей.

Вярно, ловуват — както преди.

С нокти и зъби, постигнали съвършенство,

още по-смъртоносни, невероятни дори.

Джеймс Дики (1923–1997), „Животински рай“

23

Отстъплението от пътя приличаше на по-раншния преход: притичваха от дърво на дърво, изчакваха, прикривайки се един друг. Прокрадваха се с наострени уши, взираха се във всяка сянка. В началото очакваха закачулените фигури да ги преследват. И бяха готови за това. Стиснали щаерите, преценяваха на око разстоянията, местата за евентуални засади и възможностите на автоматите. Но онези не помръдваха от местата си.

За беля дъждът не секваше, нямаше и признаци, че скоро ще спре. Дрехите им подгизнаха, застудя. Ейнджъл вече трепереше, старата рана на гърба се обаждаше. Обичайно болката бе лека, друг път изчезваше съвсем. Но всеки престой на студено или влажно бе опасен и я изостряше. Дългото тичане и ходене също я засилваше. Сега чувстваше опъване, сякаш някой нарочно разтегляше кожата там.

Луис понасяше несгодите на времето много по-леко и няколко пъти се върна назад, за да огледа обстановката на пътя. Ясно бе, че хората на Лийхейгън имат за цел да ги задържат.

Поне засега. Ще ги убият само в краен случай. Не виждаше реални възможности за измъкване от този капан. Излъгаха се да влязат в него, сега ги принуждаваха да се придвижват в северна посока. След като двамата Ендол бяха убити, вероятно и останалите са попаднали на смъртоносни засади. До един бяха много опитни бойци, но откъде да знаят, че всяко тяхно движение ще бъде предварително известно на противника? Лийхейгън ги изпреварваше при всеки пореден ход. Знаеше кога ще дойдат — очакваха ги навсякъде. А присъствието на живата Лорета Хойл в големия дом подсказваше, че баща й е участник в предателството.

Обаче ликвидирането им не бе възложено на мъжете около пътя. Това поне му беше вече ясно. Оставаше да се види защо ги задържат на това място. Изчакваха нещо или някого, как иначе да го разбира? Луис имаше определени подозрения, обаждаше се и интуицията му.

На югоизток се намираха оборите, хамбарът, където бяха оставили колата си, и къщата на Лийхейгън. Евентуално са планирали да ги убият някъде там — може би когато влизат в къщата, без да знаят, че мишената е предупредена. Ако е било така, значи предполагаемият екзекутор се е намирал в нея и ги е очаквал. В такъв случай сега той ще тръгне да ги търси. Междувременно Луис бе почти изключил оригиналния план — възможността да ударят самия Лийхейгън бе почти нулева. Стопроцентово го пазеха много добре. Елементът изненада бе пропуснат, по-точно казано, дори и не съществуваше. Сега обаче нещата стояха другояче. Едва ли някой ще допусне, че те ще имат дързостта да се върнат и нападнат дома отново. Значи няма и да ги очакват там. Бяха ги блокирали в източната част на имота, около главния път. Противникът смяташе, че ще хвърлят всички усилия в опит да се измъкнат от капана, респективно от района.

Луис не знаеше какви са реалните шансове за успех в това отношение, но едва ли бяха добри. На първо място се налагаше да изминат известно разстояние пеша, сетне да намерят транспорт. Но дори да се снабдят с автомобил и успеят да пробият кордона, сетне щяха да ги преследват добре въоръжени и отлично мобилни местни екипи. При това по добре познати им пътища, на които с лекота можеха да поставят заграждения. Най-добрият шанс бе да ликвидират някоя от моторизираните двойки и да се измъкнат с нейния камион, надявайки се на несъвършена комуникация и противникови грешки.

А тръгнеха ли на запад — към крепостта на Лийхейгън, — сами влизаха в още по-ефективен капан — между хората на изток и главната охрана на къщата. Съседното езеро бе естествено препятствие, освен ако намереха лодка и успееха да отблъснат тамошните охранители. В никакъв случай нямаше да могат да се справят с всички тях.

Друга възможност предлагаше къщата, която Луис познаваше само от спътниковите снимки. Можеха евентуално да се барикадират в нея, да повикат външна помощ и да опитат да задържат преследвачите, докато дойде тя. Луис имаше хора за такава задача — длъжници за стари услуги. При това разполагаха с хеликоптер и можеха да пристигнат най-много за час. Приземяването под евентуален обстрел нямаше да е лесно, но те бяха достатъчно опитни.

Наложи се да вървят доста, но те преодоляха разстоянието и стигнаха целта. Постройката бе стара, двуетажна, боядисана някога в червено. Сега боята бе силно избеляла, цветът бе по-скоро измито кафеникав. Малко по-отдалече на човек би могло да му се стори, че конструкцията е метална и силно ръждясала, прилична на корабна отломка, откъсната от главния корпус и започнала да се разпада. До нея се стигаше по пътека, за която Луис не знаеше. На спътниковите фотографии тя не се виждаше — прикриваха я короните на дърветата. Въпреки това бе предположил, че до къщата ще има някакъв път. Оказа се прав.

Целият двор беше зает от зеленчукова градина. Вдясно имаше направени от метални мрежи кокошарници, отляво се издигаше неголям сайвант. Вратата зееше отворена, дървета вътре бяха нарязани и подредени, готови за зимата. Встрани бе построена пещ, в нея горяха големи пънове, коминът й бълваше белезникав дим.

Прозорците на къщата светеха, от комина също се виеше дим. Отляво бе паркиран стар камион с превърната в клетка каросерия. Смърдеше на животински тор.

— Как ще действаме? — запита Ейнджъл, но събитията изпревариха отговора.

Вратата се отвори, на верандата излезе жена. Изглеждаше на около четирийсет години, но бе облечена като старица. Косата й бе посивяла, очевидно преждевременно, лицето носеше белезите на тежки изпитания, очите говореха за някогашни надежди и мечти, разпаднали се под ударите на живота.

Жената изгледа новодошлите, задържа поглед върху оръжията и отвори уста.

— Какво търсите тук?

— Убежище, госпожо — отвърна Луис. — Нужен ни е телефон и известна помощ.

— Винаги ли търсите помощ с оръжие в ръка? — хапливо подхвърли тя.

— Не, госпожо.

— Би могло да се каже, че сме жертва на обстоятелствата — безпомощно допълни Ейнджъл.

— Може би, само че не мога да ви помогна с нищо. Затова по-добре хващайте си пътя и да ви няма.

Луис се възхити на куража й. Не беше лесно сама жена да изпрати по дяволите двама въоръжени непознати.

— Съжалявам, госпожо — извини се той. — Смятам, че не разбрахте за какво точно става дума.

— Ами, разбрахме и още как — чу се глас отзад.

Луис замръзна. По дяволите! Отлично знаеше какво ще последва. Секунди по-късно усети натиска на двойната цев в гърба.

— Знаеш ли какво е това, синко? — запита гласът.

— Да — отвърна Луис.

— Тогава пусни оръжието на земята. А така, лекичко. И приятелят ти също. Хайде де!

Двамата изпълниха нареждането. Луис постави щаера на пътеката, а ръката му се прокрадна към глока на кръста. Човекът отзад издърпа двата автомата встрани.

— Хей, синко, махни си ръката оттам — обади се гласът отново. — Мръднеш ли, ще гръмна.

Луис замръзна отново. Онзи отзад го опипа внимателно и измъкна пистолета му от колана. Същият глас запита Ейнджъл къде е неговият пистолет. Той отговори бързо и честно. Извръщайки глава вляво, Луис видя висок млад мъж, който сръчно обискира партньора му и измъкна неговия глок. Сега и двамата бяха напълно обезоръжени.

Отзад се раздвижиха — човекът се отдръпваше. Луис се обърна. Ейнджъл вече оглеждаше двамата мъже с нескрито любопитство. Бяха ги изненадали, измъквайки се иззад сайванта. Или са били в него? Старият бе с широкопола кожена шапка и изглеждаше на около шейсет години. Младият бе може би двайсетгодишен и гологлав. Прясно избръснатата му глава лъщеше под дъжда. Капките се стичаха по бледото лице, в което изпъкваха сините вени. Лявото око бе дефектно, цялото бяло и сякаш нямаше ретина. Кожата бе същата на цвят — наситено бяла, като след прекарана тежка болест или отравяне. И двамата бяха въоръжени — първият с рязана двуцевка, другият с лека ловна карабина. Помежду им стоеше момиченце на не повече от седем години, в червеникав дъждобран и яркочервени ботушки. Отнетите оръжия се търкаляха в краката му. Не изглеждаше развълнувано, нито изплашено.

— Трябваше да си стоите в Ню Йорк — каза възрастният.

— Откъде знаете, че сме от Ню Йорк? — запита Ейнджъл.

— Ами, слуховете си вървят. Очакваха ви. Беше само въпрос на време кога точно ще пристигнете.

— Кой ни е очаквал?

— Г-н Лийхейгън и неговите хора.

— Вие за Лийхейгън ли работите?

— Тук всички са негови работници. Така или иначе. Ако не лично, тогава ви плаща някой друг, който е на работа при него.

Старият наведе глава към момиченцето.

— Хайде, пиленце, върви при баба.

Детето се шмугна зад гърба на младия и затанцува весело из локвите. Изкачи се по стъпалата към верандата и застана до бабата, която постави ръка на рамото му. Малката вдигна лице към нея усмихната и запляска с ръчички, сякаш ставаше нещо много весело и приятно. Кой ли е бащата? — неволно се запита Ейнджъл. Не ще да е бледоликият с измитото око. Момиченцето бе прекалено жизнерадостно и красиво, за да бъде негова дъщеря. Онзи приличаше на жив труп.

— Томас… — обади се жената от верандата, впила очи в стария мъж.

В гласа й прозвуча молба. Едва ли се застъпваше за живота на двама непознати, промъкнали се в двора им с оръжия и неясни намерения. По-скоро не желаеше съпругът й да пострада, проливайки кръвта им.

— Я прибери детето вътре! — сопна се Томас. — Ние тук ще се оправим.

Жената стисна ръката на момиченцето и го дръпна към входа. То се намуси, очаквайки нещо интересно. Наложи се бабата да приложи повечко сила, сетне вратата се затръшна след тях. В последния миг Ейнджъл долови впитите в него детски очички — в тях се четеше разочарование.

— Вижте, не желаем неприятности — каза той високо.

— Така ли? — обърна се към него Томас. — Малко късно се сещате.

— Просто искаме да се измъкнем живи — добави Ейнджъл.

— О, синко, не се и съмнявам. Само ми се струва, че ще си имате доста проблеми.

— Но вие можете да ни помогнете.

— Мога, но няма да го направя.

— Защо?

— Защото сетне вместо вас ще убият мен. При положение, разбира се, че успеете да се измъкнете от забърканата от вас самите каша. Нещо, в което лично аз се съмнявам. За г-н Лийхейгън лоялността е най-важното нещо.

— Онези хора горе на пътя ще ни убият.

— Каквото посееш, това ще пожънеш. И в Светото писание го пише, нали? Ето, и жена ми ще потвърди. Тя редовно чете Библията — поклати глава Томас и помести пушката.

Ейнджъл погледна към Луис, усети напрежението и готовността в него. Канеше се да рискува. Почувства ги и Томас. Цевите помръднаха отново, заковаха се в гърдите на Луис. Вятърът задуха в друга посока и сега Ейнджъл усети вонята на животинския тор още по-силно.

— Недей, синко — каза Томас простичко. — Сетне трупът ти ще го гризат свинете.

Свине? Сега Ейнджъл долови и далечното грухтене. Някъде зад къщата имаше свинарник. Нещо светна в съзнанието му.

— Онзи запис е правен тук, нали? — обади се той.

Томас се сепна, помести крака и се прокашля неловко.

— Не разбирам за какво говорите — рече той и в гласа му прозвуча безпокойство.

— За филмчето с младата жена и свинете. Кукла ли използваха или някой наистина легна в калта? Плюс малко монтаж и специални ефекти? — неумолимо продължаваше Ейнджъл.

— Хайде, кажете, така ли беше?

— Нищо не знам и не ме интересува — сопна се Томас и изведнъж се разприказва. — Лично нямам нищо против вас. Не желая да ви убивам. И без това на г-н Лийхейгън няма да му хареса. Той си има други планове за вас… Я най-добре се разкарайте. И да не се връщате! Оръжията ви обаче остават тук. Върна ли ги, Бог знае какво ще се случи. Не ви вярвам. Хайде, свободни сте.

— Без тях нямаме шанс — възрази Луис. — Абсолютно никакъв.

— Че вие и преди нямахте шанс.

— Много добре сте осведомен — замислено подхвърли Луис.

Старецът се усмихна. Но в изражението му нямаше злоба, а по-скоро съжаление.

— Идвате тук въоръжени като на война, готови за големи дела, ама Съдбата ви прецаква и нещата се обръщат срещу вас. Какво очаквахте? Лежи сам в къщата безпомощен дядка, а вие влизате и го застрелвате. И никой не си помръдва пръста, така ли? Слушайте сега какво ще ви кажа! Аз онзи мръсник в голямата къща хич не го обичам. Убеден съм, че светът щеше да бъде много по-читав, ако той изобщо не се бе раждал. Обаче идването ви тук е груба грешка. Ще трябва да си я изкупите, било живи, било мъртви. Вече ви казах, каквото посеете, това ще пожънете.

Сетне завъртя цевите към гората и добави:

— Ей там ви е пътят. Може би пък ще ви изведе оттук. Само не се връщайте. Върнете ли се, ще ви убием. Семейството ми е по-скъпо от вас. А Лийхейгън да върви по дяволите.

— Разбирам ви — поклати глава Луис и погледна Ейнджъл.

— Добре тогава. Хайде да ви няма.

Томас и младежът отстъпиха назад с насочени пушки, другите бавно закрачиха към дърветата. Бяха изминали известно разстояние, когато старият извика след тях.

— Хей!

Двамата спряха.

— Казахте, че съм бил отлично осведомен, но не е вярно. Преди няколко вечери чух в бара един пийнал — хвалеше се, че щели да претрепят някакви си от Ню Йорк. А сетне ни предупредиха да си държим очите отворени и видим ли непознати, веднага да докладваме. Та горе-долу ми стана ясно за какво иде реч. Само че онези на пътя горе няма да ви убият. Те само пазят да не избягате — щял да дойде някакъв друг, много опасен.

— Кой например? — запита Луис.

— Споменаваха му името… как беше? Алис не… Вилис… не… О, да! Блис.

Луис вървеше с наведена глава и мълчеше. Виновен беше, даваше си сметка. Причината бе собственото му самочувствие и самонадеяност. Извърна се, погледна по-ниския мъж, който тътреше крака след него, изморен, пребледнял от болка. Вдигна глава, кръстосаха погледи. В очите на Ейнджъл обаче нямаше обвинение, нямаше и гняв. Както винаги беше готов на всичко. Луис бе трогнат, но тутакси го обля студен душ.

— Знаеш ли, че си задник! — неочаквано викна Ейнджъл. — Истински задник!

— Така е, прав си.

— Браво! Прав съм бил! Целият съм вир-вода, замръзнал, капнал! На всичкото отгоре някъде тук дебне истински ненормалник, ловец на скалпове на професионални убийци. Твоя имам предвид! И за всичко си виновен само ти.

— Тъкмо реших, че няма да пискаш. И си казвах, че се възхищавам от теб още повече.

— Така ли? Значи си превъртял! Да ти имам егото! Как няма да пискам? Виновен си! И на надгробния ти камък ще го напиша, само дето ще съм прекалено умрял! — закани се Ейнджъл и се разкиха. — Виждаш ли — мамка му! Мамка му!

Луис погледна нагоре и дълбокомислено каза:

— Да се надяваме, че дъждът ще спре.

— Надявай се, мамка му!

— Виж, я спри да се вайкаш. Трябва ни оръжие.

— Оръжието по пътя се търкаля, нали!

— Викам си дали да не се върнем обратно?

Ейнджъл се замисли. Знаеше, че могат да го направят. Въпреки двете пушки и самочувствието на стареца онези в къщата не бяха равностойни противници за хора като тях. Само че там имаше дете, имаше и жена, която дори се опита да се застъпи за тях. По дяволите! В такъв сблъсък най-напред загиват невинните. Не, той няма да се върне.

Погледна Луис и разбра. Бяха единодушни.

— Онези горе очакват да бягаме до дупка, евентуално да опитаме пробив в блокадата. Изобщо не допускат, че можем да се появим отново точно на същото място…

— Предлагаш да ударим Лийхейгън ли?

— Ами да.

— Като няма по-добро предложение, ще гласувам за това — поклати глава Ейнджъл и изтръска дъжда от якето. — Само че как? Както е заваляло, да вземем да го удавим, а?

Спогледаха се и потеглиха.

— Но ти наистина ме виниш, така ли? — запита Луис след малко.

Ейнджъл се замисли, сетне изтърси:

— Най-вече обвинявам себе си.

— Вярно ли? — ухили се Луис.

— Ами, вярно! — закиха отново Ейнджъл. — Ти си виновен, задник такъв! Мамка му!

24

Мустангът мина по моста и пое по шосето към кръстовището. Там се пресичаха два пътя, единият вървеше от изток на запад, другият продължаваше на юг. Мястото изглеждаше ужасно затънтено, но може ли на всеки кръстопът да има заведения, барчета и магазини, мислеше си Уили.

Двамата убити не излизаха от ума му. Не беше минал и час, откакто ги бяха открили в онази дива местност, а вече беше ясно, че екипът им продължава да се свива. Ето на, нямаше ги и хората на Паркър. И макар че се правеше на непукист, Уили бе сигурен, че и Детектива се тревожи вътрешно. Положението не беше добро, виждаше се с просто око. Арно бе взел правилното решение — да си стои у дома. Не го бивало за такива работи. Като че ли Уили много го биваше! По дяволите!

В този миг на разкаяние за решението си да дойде механикът видя нещо необичайно. От запад се зададе гигантски джип с четири исполински гуми, черен като смола. Когато се приближи, Уили забеляза, че му липсва предното стъкло, а фаровете бяха избити. Кабината бе предостатъчна да помести петима едри мъже. В момента там седяха трима, но им беше тясно. Двамата отляво и дясно бяха същински Гаргантюа и Пантагрюел. И третият по средата не беше дребен, но в сравнение с тях изглеждаше недохранен. По лицето му се разливаше блажена усмивка, сякаш ситуацията бе празнична, докато другите двама изглеждаха смръщени и разлютени.

— Боже мой! — възкликна Уили неволно и браунингът в ръката му като че се смали още повече.

— Спокойно, човече — рече Детектива, усетил тревогата. — Тези са наши.

Обаче в гласа му не звучеше задоволство.

Джипът закова току пред тях. Двамата излязоха от мустанга. Мъжищата се изхлузиха тромаво от кабината на джипа и скочиха на земята. Механикът бе готов да се закълне, че го е раздрусало като при земетресение.

— Е, Уили, запознай се — каза Паркър тихичко. — Това са Тони и Поли Фулси. Третият е Джаки Гарнър. Той е малко по-читав в главата.

Бру не познаваше Гарнър, но за Фулси бе чувал от Ейнджъл. Беше ги сравнил с неконтролируеми природни стихии от рода на най-страшните сеизмични и метеорологични явления. И бе добавил — от такива да стоиш по-далеч. Уили си спомни тези думи и мислено пресметна разстоянието между себе си и братята, като установи, че се намираше в критичната зона.

— Какво се случи с вашия джип? — попита Паркър.

— Случиха му се едни хора — в скоропоговорка отвърна Поли и завъртя палец към Гарнър. — А той само кибичеше.

— Нали вече се изяснихме — обади се Джаки. — Беше недоразумение.

— Аха, недоразумение — недоволно възропта Поли.

— Къде са въпросните хора? — продължи да разпитва Детектива.

Двамата мъжаги запристъпваха неспокойно от крак на крак.

— Единият не е много добре — промълви след малко Тони.

— Какво значи това?

— Амиии… не зная… шибнах го малко по-силно.

— А другите?

— Другият е убит — поправи го Гарнър. — Бяха само двама.

— Вижте, господин Паркър, беше нещастен случай, сър. Ние… — заекна Тони и се смути още повече.

Паркър слушаше с каменно изражение. Уили се възхити вътрешно. Нито едно мускулче не трепваше по лицето му.

— Преди това не опитахте ли да научите нещо полезно от тях? — продължи Паркър все така спокойно.

Тони поклати глава и заби очи в земята.

— Разбрахме как поддържат контакт с другите. В камиона имаха радиостанция — обади се Гарнър и се замисли. — Хм, и там се получи кофти, знаеш, братче…

— Хайде, казвай — въздъхна Детектива.

— Ами да взема да се обадя по радиостанцията…

— За Бога, кажи, че се шегуваш!

— Абе, рекох си, че мога да науча нещичко и…

— И какво?

— Тц — познаха, че не е техният…

— Е, браво, Джаки. Много смешно…

— Съжалявам, Чарли. Просто не се и замислих.

— Значи знаят, че сме тук?

— Предполагам, че да.

Уили въздъхна тихо — позната от Виетнам ситуация. Издънка подир издънка. Ето и сега, вместо да се оправят, нещата се влошават още повече. При това вече беше мокър, а обувките му жвакаха.

Изведнъж чуха шума на работещ двигател: приближаваше се превозно средство. Детектива незабавно влезе в ролята на командир.

— Уили, махай мустанга оттук — върни го зад моста и чакай там. Поли, качвай се в джипа и тръгвай бавно на изток. Не бързай, нека те видят. Джаки, Тони — хайде с мен в дърветата отсреща. Никой да не стреля, преди да разберем кое къде е!

Всички изпълниха нарежданията веднага. Уили направи съвършена маневра на съвсем малко място и потегли в обратна посока, а след моста спря и изгаси двигателя. Усети, че има проблем с дишането, макар че не се бе напрягал физически. Дали не е началото на инфаркт? Раздвижи лявата ръка сви я, за да провери дали не е изтръпнала. Бе чел, че това е един от симптомите. Но не, движеше се леко, усещането беше съвсем нормално. Мамка му. Сигурно е от напрежението. Помести огледалото за задно виждане, за да наблюдава пътя зад себе си. Браунингът лежеше на седалката до него. Хвана ключа с пръсти, с другата ръка стисна лоста на скоростите. Появи ли се непознат отзад и веднага отлепя. Така де. Поне той да се спаси.

Тогава започна стрелбата.

В последния момент Детектива смени плана. Изпрати Джаки и Тони към дърветата на изток от пътя, а той влезе в гората откъм западната страна. След секунди се появи камион „Форд Бронко“. В кабината бяха двама, вторият с рязана двуцевка в ръцете. Трети стоеше на платформата и държеше карабина. Щом видя джипа, шофьорът натисна газта, а човекът горе се прицели в задния му прозорец и стреля.

Тримата в гората откриха огън едновременно и без предупреждение. В предното стъкло на форда цъфнаха две дупки, човекът на волана удари глава в него и камионът поднесе и сви вдясно. Вторият хвана волана и се опита да изправи колата, а онзи горе се вкопчи в скобата над кабината, за да не падне. Тримата продължиха да стрелят, предното стъкло заприлича на решето. Камионът изви, излезе от пътя и се свлече по източния склон. Блъсна се в първия бор, но подсилената броня омекоти удара. Мъжът отзад излетя, строполи се сред шубраците и повече не помръдна.

Детектива излезе иззад дебело дърво и се затича към форда с насочен пистолет. Тони и Джаки го последваха, подтичвайки тромаво. Двамата в кабината бяха мъртви — шофьорът две рани — в шията и гърдите. Другият бе пропуснал да постави колана и бе политнал напред, разбивайки с глава надупченото предно стъкло. Сега лежеше изхвърлен върху предния капак със спукан череп и насечено лице. Десният му крак се бе оплел в колана, който би могъл да го спаси.

Джаки стигна пръв до падналия на земята. Не беше мъртъв, стенеше тихо. Левият му крак бе извит под непривичен ъгъл. Гарнър се наведе, взе карабината и я захвърли по-надалеч встрани. Паркър се приближи, наведе се към ранения и заговори.

— Хей, чуваш ли ме?

Човекът скърцаше със зъби от болка.

— Боли ужасно…

— Кракът ти е счупен, но тук не може да се направи нищо.

Междувременно Поли обърна джипа. Детектива размаха ръце и му даде знак да остане на място, за да наблюдава околността. После попита брат му дали в колата нямат обезболяващи.

— Докторите ни тъпчат с к’ви ли не боклуци, край немат — отвърна Тони. — Транквиланти им викат. Може и да свършат работа. Да донеса ли?

Паркър кимна и отново заговори с ранения.

— Как ти е името?

— Фрай — с мъка отвърна мъжът. — Еди Фрай.

— Добре, Еди. Сега ме слушай внимателно. Ще ми отговориш на няколко въпроса, в замяна ще ти дам нещо за болката. Ако откажеш, ще се наложи онзи едрият да ти стъпи на крака. Разбираш ме, нали?

Фрай кимна.

— Търсим двама приятели. Висок чернокож и бял, по-нисък. Къде се намират?

Тялото на Фрай се изви от нов пристъп на болка и той заудря с ръце по земята, сякаш можеше да я прогони. Беше прехапал горната си устна, но отговори.

— Някъде в гората, но са заобиколени отвсякъде. За последен път са ги засекли западно от вътрешния път. А ние сме подкрепление, в случай че пробият кордона.

— С тях е имало и други хора. Двама заварихме убити при моста. Какво се случи с останалите?

Фрай прехапа устни отново и замълча. Не му се говореше за това. Паркър кимна на Гарнър.

— Джаки, стъпи на крака му. Като начало по-леко.

— Недейте! — извика Фрай и умолително вдигна ръце. — Моля ви, недейте! Убити са. Не бяхме ние. Други… аз само работя за господин Лийхейгън. Говедата му съм гледал. Не съм убиец. Моля ви!

— Сега обаче помагаш на убийци.

— Не, не — отчаяно завъртя глава Фрай. — Не бяхме ние. На нас ни наредиха само да завардим пътищата, те да не избягат. Моля, направете нещо за крака ми!

— Добре, ще се погрижа. Но първо ми кажи кой трябваше да ги убие?

Фрай притвори очи и се унесе. Изглежда, губеше съзнание. Паркър се наведе и го плясна по бузата.

— Отговаряй!

— Някой друг — изплака Фрай с разкривено от болка лице. — Друг има задача да ги ликвидира. Такава е била уговорката…

Вече се потеше обилно, дори и дъждът не бе достатъчен да отмие солената пот от очите му.

— Кой е другият?

— Блис! Блис! Той трябва да ги убие.

— Кой е Блис?

— Не зная! Кълна се в Божието име! Не го познавам, никога не съм го виждал. Той е там някъде — в гората. Търси ги, за да ги застреля. Моля ви — кракът ми…

Междувременно пристигна Уили. Стоеше встрани и слушаше разговора с пребледняло лице.

Дотича и Тони с две пластмасови торбички, натъпкани с медикаменти. Клекна, сложи ги на земята и започна да ги вади опаковка по опаковка.

— Ей ти на, бупирон — за тревожни състояния и депресия. Ето и клозапин — за психози. Не помня, пихме ли от него, не пихме ли? Тия боклуци и без това не действат. Тразодон — антидепресант, локсапин — пак за психози. И още… абе, нали виждаш — край немат…

— Хей, човече, губим време! — сопна се Детектива.

— Ами да му дадем нещо, дето ще свърши работа. Аз ги познавам тия лекарства — възрази Тони с апломб на фармацевт.

— Тони, лекарствата не са за болка! Няма да му подействат.

— На нас, че не действат, това си е така, обаче на него… Само глей к’ъв коктейл ще му дам — бизон ще гътне — закани се Фулси и се наведе отново.

— Ето флоразепам — седатив, две таблетки. Ето ти още два хапа есзопиклон — седатив и за безсъние. И с к’во да ги пийнеш — довърши Тони и извади от джоба плоска бутилка „Джак Даниелс“.

— Ей, приятел, не са ли много? — обади се Гарнър. — Може да го довършат.

При тези думи Уили потръпна и се извърна към двамата мъртъвци в оплисканата с кръв кабина на бронкото. Джаки улови погледа му и поклати глава.

— Не е същото, човече — рече той.

— Кое не е същото?

— Ами да застреляш човек не е като да го отровиш.

— Може би — въздъхна Уили и отново си каза, че не биваше да идва.

Кръв, кръв, безжизнени тела, изнемогващ ранен мъж, проснат на тревата под дъжда. Беше чул думите на Фрай, че не е убиец. Просто наемен работник, принуден да изпълнява заповедите на работодателя. Боже мой! Може би Фрай знаеше нещо за други хора, които бяха истинските убийци. Но това не го поставяше редом с тях. А в момента си имаше работа с човек като Детектива. Агне на заколение. Уили чак сега си даваше сметка какъв наивник е бил. Не, не му беше мястото тук! Не беше тръгнал да убива невинни хора, но от съдбата си не можеш избяга.

Детектива помогна на Фрай да преглътне таблетките. Сетне му остави шишето и закрачи към форда. Огледа оръжията, посегна към радиостанцията, но тя се оказа разбита. Захвърли я с омерзение и промълви:

— Къде ли са в момента? Как да ги намеря по-бързо?

25

Човекът, облегнат на покрива на форд рейнджъра, беше вир-вода. Името му бе Къртис Раунди и в момента си казваше, че каквото и да се случи, все той ще е прецаканият. Колкото и да се старае, каквото и да предприема, винаги той е жертвата. И неизменно страда за сметка на чуждото спокойствие уж в името на „по-голямото добро“. Вятър и мъгла, все него будалкат! Вино да пусне Господ от небето, на него вместо чаша ще му пробутат цедка — такъв му беше проклетият късмет. Ето на, и сега пак беше така! Стоеше, заметнат с подгизналото пончо, и се взираше в пущинаците с шибания бинокъл. В ботушите му жвакаше, във врата му се стичаха капки. Пак добре, че е дъжд, а не пикня например.

Но и това не беше утешение. Би било честно да е в кабината заедно с другите двама, а не отвън, в гадното време. Ама Бентън и Куин си бяха мръсници, те ли ще чуят молбата ти? Ами, друг път ще чуят! На всичкото отгоре Къртис беше поне петнайсетина години по-млад от тях, на бой по-дребен, и тези копелдаци го прекарват както си искат. От всички възможни екипи точно на него да му се падне да партнира с тях! Мамка му и късмет!

И двамата бяха подли, дребнави и непредсказуеми. А след завръщането им от Ню Йорк и разговора с Майкъл Лийхейгън, Бентън стана още по-бесен и гаден. Да не говорим, че гълташе обезболяващи за раните в рамото и ръката. Сетне се сдавиха с онзи тип на име Блис и ги изритаха от операцията.

Къртис видя как Бентън изхвърча от къщата като тапа, видя и тежкия поглед, с който го изпрати Блис.

Повече от явно беше, че Бентън не го чака нищо добро, мислеше Къртис, макар че на глас не би споделил нищо подобно. И как да каже, когато Бентън бе освирепял още повече и бе на път да извърши нещо фатално. Но шансовете му да надвие Блис бяха почти нулеви, в това Къртис беше убеден.

Баща му, Едгар Раунди, бе работил в талковата мина на господин Лийхейгън. И макар че почина от злокачествен тумор, никога не каза лоша дума за своя работодател. За него Лийхейгън си остана истински благодетел до края: той му даваше работа, той осигуряваше хляба на семейството, колата и покрива над главата му. Когато разбра, че е болен от рак, само въздъхна и рече, че късметът му бил такъв. Не че беше глупав или неук човек. Напротив, знаеше, че един миньор едва ли ще се радва на добро здраве и дълголетие, та каквото и да копае — било талков концентрат, било въглища. А заговореха ли хората за съд и обезщетения от страна на г-н Лийхейгън, старият Раунди просто замълчаваше и си тръгваше. Така продължи до края, докато почина. В знак на благодарност за лоялността господин Лийхейгън даде на сина му работа извън мината. Ако беше жив, Едгар сигурно щеше да се трогне от жеста.

Къртис бе достатъчно умен да си даде сметка, че след затварянето на мината извади още по-голям късмет. Защото г-н Лийхейгън отново му осигури препитанието, докато много други хора, също работили за него, едва преживяваха с отпуснатите пенсии — стигаха им колкото за пилешки сандвичи и семейното меню на Кей Еф Си.

В началото Къртис не се досещаше на какво се дължи това благоволение. Не знаеше, че навремето, когато все още беше в по-добра форма, г-н Лийхейгън редовно е посещавал майка му. Тези визити, разбира се, съвпадаха със смените на Едгар, който съсипваше здравето си в мината сред прах и отрови, раздиран от зловеща, суха кашлица. А господин Лийхейгън обичаше да се изживява като господар и като феодален владетел не бе чужд на земните радости, особено когато ставаше дума за хубави жени като г–жа Раунди, които не му отказваха нищо. Къртис наистина не знаеше за похожденията на г-н Лийхейгън, но по-късно разбра и се опита да си внуши, че не знае и не му пука. Защото Бентън и Куин не бяха хора, дето ще пропуснат да се възползват от пикантните факти, за да се повеселят за негова сметка. Когато го подиграха за пръв път, Къртис избухна и посегна да удари Бентън. Това завърши зле за него, макар че Бентън запази някакво неохотно уважение по повод дързостта му.

В момента Бентън и Куин бяха пияни като задници. Господата Лийхейгън, баща и син, сигурно щяха да се вбесят от факта, че техни служители пиянстват в работно време. При това Майкъл наблегна на важността на задачата: двамата от Ню Йорк не бива да напускат района. Трябва да бъдат задържани в него на всяка цена. Всички екипи да бъдат нащрек и да изпълняват нарежданията най-стриктно. Ще има награди и бонуси, ако задачата приключи успешно. Техният екип не беше от главните, но Къртис не желаеше да пропусне евентуалния бонус. За него бе важен всеки цент. Отдавна кроеше планове да избяга от тук — от двамата Лийхейгън, от изроди като Бентън и Куин, от спомена за баща си, който и на смъртното си легло хвалеше отговорния за нещастието му човек. Къртис имаше приятели във Флорида, които ремонтираха покриви. Там, където ураганите нямат край, винаги се намираше работа. Отдавна го канеха да се включи в екипа, особено ако влее и малко капитал. Къртис бе спестил почти четири хиляди долара. Старият Лийхейгън му дължеше още хиляда, а със сегашната задача може би щяха да дойдат и други пари. Бе си определил таван от седем хиляди — шест за включване в общия бизнес и хиляда за текущи разноски във Флорида. И в момента този план изглеждаше напълно реалистичен.

Дъждът барабанеше по качулката, свали бинокъла, за да отмори очите, размърда се, за да намери по-удобна позиция, но не успя и пак продължи да се взира в гората.

Изведнъж мярна сенки сред дърветата. Бяха двама. Сигурно са същите. Потропа на покрива, за да предупреди Бентън. Страничните прозорци бяха свалени, смърдеше на алкохол и тютюнев дим.

— К’во има? — обади се Бентън.

— Виждам ги онези.

— Къде?

— Недалеч от дома на Брукър, движат се на запад.

— Мразя го онова дърто копеле, и жена му, и онзи изрод — сина им. Мамка им! — изруга Бентън. — Отдавна трябваше г-н Лийхейгън да ги е разкарал оттам.

— Не вярвам старият да им е помагал — обади се Къртис. — Знае, че ще си изпати.

Каза го, но не беше уверен в думите си. Брукър бе особен човек, саможив и винаги навъсен, странеше от хората, които работеха за Лийхейгън. Защо ли стоеше по тези места? Вероятно си падаше инат.

— Дааа — потвърди Бентън. — Прав си, кофти човек, ама не е глупак.

И като че за награда ръката му се подаде през прозореца и поднесе към Къртис шише с уиски, собствено производство. Куин, специалист по домашно правения концентрат, винаги твърдеше, че за категорията си Бентъновият житен алкохол е отлична напитка и най-доброто, което може да се купи по техните места. От него няма да ослепееш, нито кръв ще пикаеш, няма и да изкрейзиш. Изобщо първо качество като за скоросмъртница.

Къртис пое бутилката и опъна дълга глътка. Замириса му неприятно, зави му се свят и главоболието май се засили. Казваше си, че алкохолът помага на мокър и настинал човек. Обаче се закашля мъчително и изплю останалото. Имаше чувството, че е погълнал парещи парченца стъкло, смърдящи на бензин. В същия миг чу завъртането на ключа. Двигателят запали веднага.

— Сега ще им го начукам аз на тях! — извика Бентън. — Хайде, слизай оттам.

Къртис скочи на земята и отвори дясната врата, където седеше Куин. Приличаше на биче, на ръст бе около метър и осемдесет и поне десет сантиметра по-висок от Къртис, с черна, късо подстригана коса, гъста и остра като метална четка. Беше съученик на Бентън и най-добрият му приятел. Отвореше ли уста, говореше в скоропоговорка, сливаше думите, а речникът му бе подбран най-вече от мръсотиите, изографисани по стените на мъжките тоалетни. Двамата бяха излежавали присъди в Огденсбърг по едно и също време. Но имаше малка разлика — Куин прекара по-голямата част от своята в затворническата психиатрия.

Бентън бе зъл и отмъстителен, но Куин бе направо откачен. Къртис се плашеше от него и го избягваше, но сега нямаше как.

— Моля, помръдни малко — рече той и опита да влезе, но не се получи.

— Мамка ти кво искаш бе копеле? — изломоти Куин и Къртис не можа веднага да загрее смисъла на неясния словесен поток.

— Опитвам да седна при вас.

— Шти отнеса гъза бе копеле тъпо няма да минеш оттук! — отново изръмжа Куин.

— Стига, брато — помирително се обади Бентън. — Пусни хлапака да седне в средата.

Сега Куин извъртя колене встрани и пропусна Къртис, който едва се помести между двамата, въпреки че беше доста слаб.

— Целия ме омокри бе копеле шибано гъза шти отнеса! — отново избълва Куин.

— Извинявай — наведе глава Къртис.

— Ше се извиниш къде ше ходиш копеле тъпо шти отнеса гъза! — освен че беше мръсен, речникът на Куин бе доста ограничен по идеи и еднопосочен.

Мамка ти и откачено копеле! — изпсува Къртис наум и си представи как на свой ред рита Куин отзад. В същия миг обаче съзря вперените в него немигащи психопатични очи и почти се вцепени. Не вярваше Куин да има телепатични способности, но да се рискува с такъв ненормалник беше крайно опасно.

— Какво ще правим? — плахо запита той, извърнал глава към Бентън.

— К’вото трябваше да се свърши още като им прецакаха колата — заканително завъртя глава човекът на волана. — Ще ги оправим…

Къртис потрепери. Спомни си как изглеждаше мъртвата жена, когато с Куин я слагаха в багажника. А онези двамата се хилеха идиотски, възхитени от гениалната си идея. Всъщност Уилис и Хардинг бяха убили мъжа и жената през нощта, а на Бентън бе наредено неговият екип да погребе двойката. Това бе още едно наказание за зле свършената в началото на седмицата работа. Бентън обаче реши, че багажникът е по-подходящо място, няма да се хабят да копаят, я. И въпреки дъжда Къртис все още усещаше парфюма на мъртвата по дрехите и ръцете си.

— Казаха ни да не се намесваме в нищо — още по-плахо се обади той. — Нали имаме заповед от сина на г-н Лийхейгън?

— Добре де, ама двамата копелдаци не знаят за нея. Ами ако Брукър им е помогнал, ако е позволил да използват телефона? Представи си, че са викнали помощ. К’во става тогава? А може да са затрили дъртака и цялото семейство. Това им е работата — да трепят хората. И докато ние тука се туткаме и чакаме някой друг да се погрижи за тях, току-виж са се покрили. Слушай к’во ще ти кажа: Лийхейгън няма да има нищо против, стига да ги затрием на негова земя.

Къртис не беше убеден, че идеята е добра. Познаваше Лийхейгън и знаеше колко тежи думата му. Макар че сега обикновено нарежданията даваше синът, зад тях все така стоеше старият. А заповедта беше ясна: да не се намесват. Да се въздържат от действия спрямо двамата от Ню Йорк и само да ги следят. В никакъв случай да няма сблъсъци, още по-малко с фатален резултат. Щом навлязат в територията на Лийхейгън, да изчакват и да ги следят и нищо повече. Общо петнайсетина души бяха натоварени със същата задача: веднъж попаднали в капана, онези да не се измъкнат от него. А сега Бентън се канеше да наруши заповедта. Къртис съзнаваше, че гордостта му е наранена и че се надява да се изяви с нещо, за да умилостиви стария Лийхейгън. Смяташе, че така ще поправи направените в Ню Йорк грешки, а ще се изживее и като терминатор.

Вярно, Бентън къркаше повече от някои други, но пък често се оказваше прав, та дори и пиян. И колкото повече мислеше върху ситуацията, толкова повече се убеждаваше, че и сега има известно право. Защо да бездействат, когато онези могат да се измъкнат?

Вярно обаче беше и друго. Къртис си падаше хамелеон. Прегъваше се пред всеки по-силен. Не беше трудно да се промени мнението или позицията му.

И след малко Бентън, Куин и Къртис зарязаха пътя и тръгнаха по дирите на двамата убийци. Първо се отбиха в дома на Брукър да проверят какво става там и да получат някаква информация. За Къртис не беше тайна, че Брукър презира Бентън. Това обаче бе нищо в сравнение с отношението на съпругата му. Дъртата дори не ги и поздрави, нито се уплаши от оръжията им. Гледаше ги с омерзение, дори с омраза, кучката му с кучка.

И синът Люк не се държа по-различно. Беше се облегнал на стената на хамбара и очите му не помръдваха от тях. Какво ли вижда с това измито бяло око? — запита се Къртис. Сигурно все пак различава нещо — околния свят като обвит с бял муселин може би, а хората — като кандилкащи се призраци. Не беше чувал гласа му досега. Знаеше със сигурност, че не е ходил на училище поради заболяване. Май че бе работил в мините още като дете. В града го е срещал няколко пъти, винаги със стария Брукър — обикновено се черпеха със сладолед в сладкарницата на Таскър. А чие дете бе момиченцето? Също не знаеше. Може би Люк бе извадил късмет с някоя девойка? Ама коя ли би се навила да легне с него — та той приличаше на зомби.

Брукър им показа отнетите от онези типове оръжия. Бентън го потупа по рамото и обеща, че ще го похвали пред господин Лийхейгън за добре свършената работа.

Сетне тримата потеглиха, а Брукър седна в кухнята, където жена му месеше тесто. Мълчеше и се правеше, че не забелязва неодобрителните погледи, които тя често му хвърляше.

Двамата чуха шума на мотора още преди да видят самия камион. Намираха се в естествена падина на пътя край тревиста поляна и им бе нужно малко време да определят посоката на звука. Луис се ориентира пръв и изтича по наклона, за да види приближаващия се от изток форд. Шофьорът му караше бързо по черния път, който водеше към дома на стария Брукър. Хората в кабината не се виждаха добре, но Луис бе повече от сигурен, че намеренията им не са приятелски. Беше сигурен, че Блис не е сред тях. Не беше в стила му. Изглежда, намеренията на Лийхейгън се бяха променили. Може би Томас се бе уплашил и телефонирал? А може би новината, че са обезоръжени, да е наклонила везните в полза на друго решение.

Луис се замисли върху сегашните възможности. Да търсят прикритие в гората бе вече късно. Погледна в югоизточна посока: преди малко бе забелязал намиращата се там постройка. Приличаше на хамбар, встрани тъмнееше подобен на купол зърнен силоз. Отзад се простираше разчистена площ, след която започваше гората.

Ейнджъл го настигна и го изгледа въпросително.

— Ето ги. Идват — кимна Луис към приближаващия се автомобил.

— Накъде ще хванем?

— Натам, и на бегом — посочи Луис към хамбара.

Нямаха голям избор.

Камионът стигна върха на наклона и Бентън тутакси зърна плячката. Двамата бяха на същото ниво отсреща и вече тичаха. Единият, висок и строен чернокож, се извърна за миг и ги измери с очи. Бентън заби спирачките и без да гаси двигателя, изскочи от кабината, измъквайки ловния мартин от рафта над шофьорската седалка. Клекна, прицели се във фигурата и дръпна спусъка, но човекът изчезна в поредната падина. Куин и Къртис не направиха опит да стрелят. От рязаната двуцевка на първия едва ли щеше да има някаква полза. Другият носеше стария бащин пистолет, както му бе наредил младият Лийхейгън, но не бе поел ангажимент да убива хора.

— По дяволите — изруга Бентън, но всъщност се смееше. — Аре на бас, че черньото не е търчал така, откакто някой му е размахвал примка в стария Юг.

— Откъде знаеш, че е южняк? — запита Къртис.

Струваше му се, че въпросът е напълно резонен.

— Познавам ги аз печките — похвали се Бентън. — Те не се ловят в тоя бизнес, освен ако нямат зъб на някой бял човек. Тоя със сигурност го прави за отмъщение срещу нас — белите.

Твърдението не убеди Къртис, но пък и не посмя да го оспорва. Може би Бентън имаше право, ама дори да не беше така, нямаше смисъл да се противопоставя. Беше зъл, същински дявол. Като едното нищо ще го зареже тук сам на дъжда. А може и носа му да разбие или ребрата да му изпотроши — като урок да си затваря устата.

— Хайде! — изкомандва ги Бентън и закрачи към кабината, после подкара като луд.

— Стръмничко е тук — осмели се да каже Къртис, докато машината летеше по стръмния наклон.

— Това е форд рейнджър, ве-образен, двойна предавка, момченце — похвали се Бентън. — На две колела може да го вземе.

Къртис премълча. Автомобилът беше поне на дванайсет години, гумите бяха стари и доста изтрити. Чудо голямо, че имал двойно предаване. Това да не го прави самолет, я! Но за всеки случай се хвана здраво за скобата под прозореца и опъна краката напред.

Рейнджърът щеше да изкатери отсрещния баир при сухо време сравнително лесно. Но валеше, в дъното на падината имаше силно размекната земя и гумите забуксуваха безпомощно. Бентън даде още газ, но това само влоши положението.

Куин изломоти нещо, от което Къртис дочу само две съчетания — „копеле тъпо“ и „потъна в лайната“. Ядосаният Бентън форсира двигателя до край, колата подскочи напред, после свлече назад и задните гуми хлътнаха в калта.

Бентън плесна волана с все сила, сякаш той беше виновен, и отвори вратата, за да огледа положението. Здравата бяха затънали.

— Мамка му! — изпсува той. — Е, хайде, ще ги догоним пешачката.

— Ама сигурен ли си, че е разумно? — осмели се да попита Къртис.

— Ония нямат оръжие — сопна се Бентън. — Или тебе те е шубе и от обезоръжени?

— Ами — възрази Къртис, но вътрешно си каза, че лъже и сам себе си.

— Тръгвай тогава, че ония да не вземат да се самоубият — изкомандва Бентън и високо се изсмя на шегата си.

Куин оцени хумора на другаря си с кикота на хиена и няколко неразбираеми попържни. Сетне потеглиха, затъвайки в калта.

Къртис тръгна с тях, нямаше как иначе.

Хамбарът се открои пред тях на фона на тъмнеещото небе. Оттук изглеждаше като едро допотопно животно. Силозната кула отляво се извисяваше на не по-малко от дванайсетина метра. И двете съоръжения не бяха толкова модерни, както онези при оборите зад къщата на Лийхейгън. Нямаше охладителни инсталации, липсваха специалните покрития срещу ръжда и киселинни образувания от ферментационните процеси, а отвеждащата фуния на елеватора не бе облицована с фин керамичен слой, улесняващ плъзгането на зърното. Това тук бе обикновен зърнен склад и нищо повече.

Луис дишаше тежко, Ейнджъл бе на края на силите. И двамата бяха премръзнали и мокри, късметът им изневеряваше напълно. Даваха си сметка, че възможностите им са вече изчерпани, а бяха и преуморени. Луис погледна назад. Автомобилът на преследвачите не се виждаше. Изглежда, хлъзгавите наклони и дъждът създаваха проблеми. Бяха си купили малко време. Но преследването със сигурност щеше да продължи, може би пеша, обаче онези имаха оръжие, а Луис и Ейнджъл бяха на открито и представляваха лесна мишена. Дори и да се доберат до хамбара, там ще са като в капан. Сетне сигурно ще пристигнат още хора и това ще бъде краят.

А може би други няма да дойдат? Ако казаното от Томас беше вярно, можеха да очакват само Блис, помисли си Луис. Защото Блис от край време работеше сам. Вероятно сегашните им преследвачи действаха по собствена инициатива. Дали знаеха, че нямат оръжие? Ако е така, ще са доста по-предпазливи, а това щеше да осигури още малко време. Но Луис си даде сметка, че са се отбили при Томас и са говорили с него. И сигурно знаят истината.

Обаче един от главните уроци, научени през дългия стаж като носител на смъртта, бе, че във всяко помещение може да се намери оръжие. От много години не бе влизал в хамбар, но там наистина имаше доста подходящи за целта предмети. И въображението му си представи инструменти и сечива, пожарогасители, чували и опаковки… леснозапалими, взривими предмети.

О, да! Чудесна идея.

Зърно, огън, взрив…

Е, вече имаше едно оръжие предвид.

Куин изкачи баира пръв, застана на билото и се огледа. Стори му се, че край хамбара се мярна човешка сянка. Ето и още една — изчезват зад него. В имота на Лийхейгън имаше две големи складови инсталации — едната при оборите, а тази тук бе реликва от старите дни, която използваха за силаж. И в нея държаха зърно, но силозът беше резервен, ако нещо се случи с главния склад или падне голям сняг и затрудни изхранването на животните. Всъщност формалното задължение на Бентън като служител на Лийхейгънови бе да надзирава второто зърнено хранилище и да взема мерки срещу влага, гризачи и други вредители. Когато, разбира се, не изпълняваше мокри поръчки или не подритваше по-дребните от него. Никой друг не се интересуваше от стария склад и това го правеше удобно място за различните му хобита. Там чукаше младите чужденки, които влизаха нелегално през канадската граница, и това ставаше най-често противно на волята им.

Междувременно другите двама настигнаха Куин.

— Видя ли къде отидоха? — попита Бентън.

Куин посочи хамбара с двуцевката.

— Отзад е празно и равно — кимна натам Бентън. — Поне триста метра няма спукано дърво. Хукнат ли да бягат, наши са. И да се скрият вътре, пак ще ги пипнем, дори още по-лесно.

Познаваше инсталацията отлично. Още преди много години бе посъветвал Лийхейгън да преустрои и модернизира силоза, но след като изклаха животните, това се оказа ненужно. Преди това бяха приспособени ясли и направена втора врата за спешно въвеждане на добитъка при зимни условия, макар че никога не се бе наложило да ги използват. Междувременно една от стените бе хлътнала навътре поради неправилния режим на гравитационно зареждане. Сега се оказа, че съоръжението ще свърши чудесна работа като капан за преследваните от тях хора.

Бентън плесна Къртис здравата по рамото и рече:

— Хайде, момче! Дойде време да те понаучим на някои нещица. И ти да пуснеш малко чужда кръвчица.

Сетне, размахал карабината високо в ръка, поведе двамата към хамбара.

Оказа се, че той не е заключен. Едва ли някой би се осмелил да краде от Лийхейгън, помисли си Луис. А пък и най-интелигентният гризач не може да отвори вратата като човек. Влязоха в помещението. Не беше голямо, отсреща се редяха индивидуални клетки за добитъка. В тавана бяха вградени три остъклени прозореца с вентилационни решетки помежду им.

— Огледай наоколо — помоли Луис партньора. — Търси масло, спирт, изобщо леснозапалим материал.

Самият той отиде до тръбния отвор на силозния елеватор, откъдето би трябвало да постъпва зърното. Какви ли бяха шансовете? Не хранеше големи надежди. Тръбата се оказа обикновена, метална, леко стеснена по външната периферия. Отворът бе на височина около три метра от пода. От едната страна имаше пускателен кран, а директно отдолу — фуния и улей към поставена на пода голяма пластмасова кофа. Луис я обърна наопаки, стъпи на нея и завъртя крана. Беше ръждясал и се наложи да употреби повече сила, но скоро въздъхна с облекчение. Зърното потече направо на пода. Слезе от кофата и загреба с две шепи, опипвайки зърната. Бяха съвсем сухи, пропукваха в ръцете му. Покачи се пак и отново завъртя крана. Сега рукна доста по-силен поток. След около минута въздухът се запраши силно.

Приближи се Ейнджъл, покрил лице с кърпичка.

— Нищо не намерих — каза той носово.

— Няма значение. Иди погледни докъде са стигнали онези.

Ейнджъл затича към предната врата. Беше двойна, качена на плъзгачи, а от двете й страни имаше замърсени прозорци. Протри стъклото и надникна. В дъжда се мяркаха три приближаващи се фигури. Вече бяха на стотина метра и току-що се разгъваха във верига под командата на единия, който размахваше ръце и сочеше кой накъде да се отправи. Очевидно двама се канеха да влязат отпред, третият щеше да заобиколи към задния вход. Това бе най-елементарният начин да затворят капана.

— Близо са — викна Ейнджъл през рамо и се закашля силно. — Въпрос на минути.

Помещението беше вече силно запрашено и видимостта постоянно намаляваше. Луис почти не се виждаше през прашната завеса.

— Покажи се, нека те видят — викна му той.

— Какво? — не разбра Ейнджъл.

— Отвори вратата, подай се и пак затвори. Да те видят.

— А не искаш ли и ябълка да си сложа на главата? Вилхелм Тел ще ми играеш, а?

— Хайде, човече. Просто се покажи!

Ейнджъл издърпа резето и помести дясното крило на вратата. Отсреща незабавно загърмяха. Той я затръшна и затича обратно към Луис.

— Е, доволен ли си?

— Супер. Време е да движим — процеди Луис.

Беше захапал запалка, в ръце държеше тънки сухи чували и резервната пачка на глока.

— Къде е твоята?

Другият извади своя пълнител и му го подаде. Луис завърза чувал около пачките и опита тежестта на ръка, сетне затегна още един и още един.

— Е, добре, хайде тръгвай — рече той и посочи към задния вход.

Ейнджъл излизаше, когато на близкия ъгъл вдясно се появи млад мъж с пистолет в ръка. Беше дребен и изглеждаше неуверен. Насочи оръжието, но ръката му трепереше. Явно не му беше по сърце.

— Не мърдай! — викна той, но Ейнджъл вече летеше насреща му.

В движение тласна пистолета с ръка вляво и му нанесе съкрушителен удар с глава в носа. Младежът рухна на земята, а пистолетът се оказа в ръката на Ейнджъл. В същия миг се чу метално дрънчене. Другите отваряха предните врати.

Нещо светна зад него. Обърна се, на изхода Луис палеше чувалите.

— Бягай! — викна му той.

Ейнджъл хукна, след секунди го последва и партньорът. Спринтираха като луди, Луис го настигна, събори го и почти легна отгоре му. Ейнджъл потръпна и започна да се моли на глас.

Бентън и Куин чуха гърмежите още с влизането си в хамбара. Избухваха патроните от пачките. Тук беше ужасно запрашено, не се виждаше нищо. Пръв се усети Куин и задърпа приятеля си назад. В същия миг праха като че се събра в огромна пращяща, горяща топка.

— Мамка му! — викна Бентън. — К’ъв е тоя прашен ад…

Думата се оказа почти пророческа. В следващата секунда нещо избумтя оглушително и складът се превърна в пламтяща преизподня.

На Гарнър му писна от дъжда.

— Няма смисъл да висим тук в този шибан порой — оплака се той. — По-добре да тръгваме да ги търсим.

— Да се разделим, а? — предложи Поли. — Всеки ще хване по една посока, пък ще видим к’во ще стане.

Какво ли? — рече си Уили. — Като пилци ще ни избият поединично. Петима заедно винаги имат повече шансове от един или двама. Откачалки или не, братята Фулси и Джаки бяха бойци с оръжие.

— Площта е огромна — въздъхна Джаки. — Може да са навсякъде…

В същия миг едно от възвишенията на юг от тях лумна в пламъци. Чу се мощна експлозия, във въздуха полетяха дървета и пръст, издигна се дебел стълб дим.

— Мамка му — подскочи той. — На бас, че са някъде там!

Двамата се изправиха с мъка. Наоколо се стелеха овъглени останки — дъски, парчета от чували, почерняло тлеещо зърно. Якето на Луис гореше на гърба, но той успя да го изхлузи и да го загаси. Косата на Ейнджъл бе обгорена на няколко места, на лявата му буза червенееше голяма резка. Половината хамбар липсваше, силозът бе рухнал, оцелялото зърно се валяше наоколо. Сред руините лежеше трупът на младия мъж. Останалата част на постройката продължаваше да гори, като бълваше кълбета черен дим.

— Поне сега сме въоръжени — каза Ейнджъл дрезгаво и повдигна пистолета.

— Ами. Дай! — Луис протегна ръка и го взе.

Ейнджъл въздъхна, загледан в развалините.

— Този път вече ще се изтресат всичките — рече той.

— Е, хубаво, нали ще носят оръжие — завъртя глава Луис. — Ще увеличим арсенала.

— Така ли мислиш?

— Така.

— Забравяш Блис.

— Не го забравям нито за миг.

— Остава ли решението да ходим на гости на Лийхейгън?

— Остава.

Двамата закрачиха към гората.

— Обувките ми са мокри — оплака се Ейнджъл.

— Обаче вече не ти е студено, нали? — ухили се Луис.

26

И Блис чу експлозията. Вече беше сигурен, че Луис е някъде наблизо. Не го притесняваше възможността да е убит. Един вътрешен глас постоянно нашепваше, че той е негов и ще бъде само негов. Полагаше му се да отмъсти. След всичко, което бе понесъл и изтърпял през тези години.

Навремето бе подценил протежето на Гейбриъл. Старият отдавна търсеше съвършения Жътвар — питомец, когото ще формира да изпълнява заповедите му безпрекословно. Мнозина бяха минали през ръцете му, но повечето от добрите загиваха. Смъртта им го наскърбяваше само защото смяташе техния провал и за свой. За разлика от самия Блис не бе разбрал обаче най-важното, че всеки пречупен и абсолютно подчинен на волята му изпълнител става безполезен на края. Блис и Луис носеха своя индивидуалност, своя духовност, макар и покварена, а те бяха извор на съмнения и лична свобода. И в края на краищата щяха да разбият оковите на зависимостта, налагана от Гейбриъл и хората, които на свой ред използваха него. Именно това правеше Блис специален и Луис, макар и неохотно, му признаваше този факт. Затова те двамата винаги оцеляваха, докато повечето от колегите им умираха. Но Блис си бе дал сметка навреме: тази ситуация няма да продължава вечно. Умората се натрупва, мисловният процес се забавя, реакциите — също. Един ден ще му се случи да направи грешка, за която ще си плати. Имаше една възможност: да се измъкне незабелязано от играта и да потъне някъде в анонимност. Но и тя не бе гарантиран изход. Мнозина, в това число и Гейбриъл, ще го търсят под дърво и камък, предпочитайки той да отнесе в гроба всичко, което знае. При това колкото по-бързо, толкова по-добре.

Затова Блис пое известен риск — постави условия, които бяха приети. Но после направи грешка и Луис оцеля. Сега имаше възможност да я поправи.

Експлозията улесняваше задачата. В момента имаше точна представа къде се намира мишената — малко по-далеч в югозападна посока, отколкото бе очаквал. Любопитно беше все пак защо Луис отново се пъха в капана? От сина на Лийхейгън бе научил, че заедно с партньора си опитвали да пробият кордона, не успели и били принудени отново да потърсят убежище в гората. Чудно. При малко повече постоянство вероятно щяха да успеят да се изплъзнат от негодните за сериозна работа местни селяндури, дори и да се доберат до някой от мостовете. Но той бе взел необходимите мерки. Движението им се следеше още от самото начало. Съдбата им бе в ръцете му изцяло. Смърт. Такава бе неговата присъда.

А вместо да бягат, те се връщаха назад. Интересно. Помисли за миг дали да не предупреди Лийхейгън, сетне се отказа. Дъртият негодник може и сам да се ориентира, а пък не успее ли — значи не заслужава да живее. Въпреки всичките пречки обаче, изглежда, Луис се връщаше, за да изпълни задачата. Браво, възхитително. Какво постоянство само. Винаги бе смятал, че чернокожият не е съвършен професионалист просто защото не би могъл да притежава неговите — на Блис — качества и чистота на изпълнение. И въпреки всичко налагаше се да признае, че в по-младия мъж има нещичко от него самия.

Поклати глава, сетне бързо и енергично закрачи към мястото на експлозията.

Нещо помръдна в канавката край развалините на хамбара. Раздвижиха се натрошени дъски, отмести се встрани палета, след нея парче ръждива ламарина. Отдолу се показа Бентън. Лявата част на лицето му бе обезобразена. Кожата бе обгоряла, виждаше се оголена червена плът, досущ магма, пробила вулканичната кора. Не виждаше с едното око, а го болеше зверски.

Напрегна всички сили, отмести още няколко предмета и успя да се изправи до седнало положение. Погледна ръцете си. Бяха обгорени, почернели и напукани, но дланите не бяха засегнати. Ризата бе овъглена, кожата — покрита с мехури и надупчена от остри трески. Встрани лежаха останките на Куин. Беше го помело челото на взрива още при възпламеняването на хамбара. Повдигнато от ударната вълна, тялото му бе отблъснало Бентън назад и като щит го бе предпазило от най-лошото.

Оцелелият се изправи с мъка, изтърси отломките от панталона. Чак сега забеляза пръските кръв и множеството розови частици. Човешка плът. Потисна желанието да повърне — тя принадлежеше на най-добрия му приятел. Обзе го гняв и възмущение. Усети болка в главата. Опипа я, намери рана, липсваше парче кожа заедно с косата. Боже мой! Погледна дланта си — беше окървавена.

Болката в лявото око бе най-страшната, особена, пулсираща. Повдигна ръка, усети, че нещо стърчи от очната ябълка. Пипна внимателно и шокиран, изрева от болка. Беше треска! Сълзи рукнаха от здравото око, сега почти не виждаше. Опита се да се овладее. Казваше си, че не бива да изпада в паника, че трябва да се успокои и нормализира дишането. Дълбоко и бавно пое дъх. Насили се да направи спокойна преценка на ситуацията.

Треска в окото, за Бога! Не бива да я оставя там. Събра цялата си воля и бавно, с върховно усилие на духа приближи пръсти към стърчащата отломка. Този път очакваше болката, казваше си, че е готов за нея. Едно, две, три! Рязко дръпна треската. Страданието беше нечовешко, в главата му с все сила запищяха мощни сирени. Сетне, когато всичко свърши, по бузата му течеше нещо топло. Едва сега си даде сметка, че реве с все сила.

Взря се в извадената отломка с дясното око. Беше близо петсантиметрова, окървавена, мазна. Обзе го дива ярост. Мръсни копелета, ослепиха ме! — повтаряше си отново и отново. Тъпкано ще им го върне!

Огледа се и залитна. Мозъкът му не работеше както трябва — губеше равновесие. Сигналите към крайниците не бяха точни. Краката му се подгъваха, виеше му се свят. Но намери карабината и я взе. Напрегна воля и сили и излезе от горящите развалини. За късмет падна само веднъж и успя да се изправи. Вече бе забравил изгарянията, зловещите останки на Куин, а съдбата на Къртис изобщо не го и вълнуваше. Движеше се като автомат, отнесен, с разпиляна и нездрава мисъл. В главата му натрапчиво се въртеше само едно — бе ослепен. Какви бяха онези хора? Изроди, ослепили ближния си. Чудовища, дето не заслужават да живеят.

Не след дълго зърна двете фигури в далечината — едната доста по-висока. Ето ги и тях. Последва ги…

Бяха изминали не повече от миля в посока на взрива, когато видяха първата кола. Беше червена тойота камри и се отдалечаваше от тях. Уили стисна пистолета. Детектива отне газта, позволявайки на тойотата да увеличи разстоянието. Движещият се зад тях джип също намали.

— Какъв е планът сега? — запита Уили.

— Същият както преди — да оцелеем.

По пътя се носеха плътни облаци дим. Те затрудняваха шофирането, но прикриваха придвижването им. Във всеки случай се получи нещо съвсем неочаквано. Наближавайки пожара, за малко не се сблъскаха с тойотата, която се връщаше.

Тя изскочи от димната завеса внезапно и закова. Детектива отведе мустанга вдясно и рязко удари спирачките. Това Даде възможност на Тони да изнесе джипа напред и вляво, блокирайки десните врати на червената кола.

Двамата отпред опитаха да отворят страничните прозорци, за да открият огън. Това бе грешка и тя им струва скъпо. От високата си позиция в джипа Поли ги изпревари с четири куршума в тавана. Шофьорът загина на място, другият бе тежко ранен. Отзад изскочи трети с пистолет, но Детектива даде газ и го помете, изкъртвайки задната врата на тойотата. Сетне излезе в дъжда и клекна до ударения. Видимостта бе лоша, димът дразнеше очите. Уили се поколеба, но последва Паркър навън.

От димната пелена отсреща внезапно изскочиха двама в жълти дъждобрани с рязани пушки. Пръв ги забеляза Уили и понечи да предупреди другите, но се закашля и от устата му излезе неразбрано дърдорене. Гарнър и Поли Фулси слизаха от джипа, а Паркър бе коленичил до тойотата.

Уили насочи браунинга.

За Бога, защо върша това? Смятах, че мога, но съм се лъгал. Вярвах, че идваме, за да помогнем на Ейнджъл и Луис… ще ги измъкнем, ще си тръгнем. Не очаквах стрелби, кръв, издевателства. Не съм убиец като тези хора. Няма и да бъда!

Подухна вятър, пушеците се разсеяха за миг, сетне отново полазиха навсякъде. Като че притъмня. Хората с дъждобраните изчезнаха, сякаш се превърнаха в дим, но това беше измамно.

Върви си! Бягай! Не ти е мястото тук! Просто тръгваш и изчезваш… Никой няма да те види…

Фигурите в жълто се появиха отново. Уили чу изстрелите, зърна пламъчетата в дулата отсреща. Стреля два пъти в мъжа отляво, целеше се в горната част на тялото. Онзи рухна и повече не помръдна. Откъм джипа загърмяха бясно. Падна и другият. Джаки и Тони затичаха към тях и взеха оръжието им. Сетне Паркър поведе другите към догарящия хамбар, но Уили изостана. Спря до убития от него човек и се загледа в лицето му. Изглеждаше на около четирийсет години, възпълен и плешив, с евтини работни панталони и изтъркани боти. Имаше само една рана — в гърдите. Другият куршум го бе отминал.

Механикът клекна и се опита да потисне позива за повръщане. Очите му се замъглиха, предметите наоколо се разлюляха. Чувстваше гняв и срам. Излезе от пътя и седна под едно дърво. Дъждът намаля, но под дървесната корона капеше. Не посмя да стане, усещаше слабост в краката. Облегна се на дебелия ствол и с омерзение захвърли браунинга встрани.

Остана така, затворил очи.

След малко прозвучаха стъпки. Беше Детектива. Лицето му чернееше от дима и саждите. Уили си рече, че сигурно и неговото е в същото състояние.

— Ще продължаваме да търсим — каза Паркър. — Нямаме време, по дирите им очевидно са и други.

— Заслужава ли си? — уморено запита механикът. — Кажи ми, всичко това… трябваше ли да става?

— Виж, не ме питай — отвърна другият хладно. — За мен е важно само едно нещо: те са ми приятели, в момента са загазили здраво.

Сетне чертите му се смекчиха и той протегна ръка. Уили я пое и се изправи с негова помощ.

— Пистолетът ще ти трябва — обади се Паркър.

Механикът погледна лежащото наблизо оръжие.

— Вземи го, приятелю — настоя Детектива и за пръв път в живота си Уили почувства омраза към него.

Но не възрази, прибра браунинга в джоба и се присъедини към групата.

Бентън чу стрелбата, но дори не се и обърна назад. Не смееше. Страхуваше се, че направи ли го дори и за миг, ще загуби представа за посоките, ще се обърка и край. С усилие на волята полуавтоматично местеше крак подир крак, стискаше карабината, за да не я изпусне, и мислеше за онези отпред. Движеше го смътната надежда за отмъщение: ще ги настигне и ще си разчистят сметките. А връзките в мозъка му постепенно изгасваха една след друга като дали на късо бушони. Вече почти не помнеше името си, бе забравил за загиналите в пожара другари. В главата му натрапчиво продължаваше да се върти само една мисъл: виновните за всичко бяха някъде пред него, той трябваше да ги настигне и убие. Веднъж да свърши тази работа, сетне ще почине и повече няма да има болка. Чака го отмора, безкрайно спокойствие, приятен полумрак, като потапяне в гальовно топла морска вода…

27

Пръв го забеляза Ейнджъл. Тъкмо преваляха дола, главата на Бентън се мярна на билото отзад. Потупа Луис по рамото, за да го предупреди за опасността. Двамата спряха и се обърнаха.

Отдалече личеше, че преследвачът е силно травмиран. Не беше стабилен на краката си, залиташе леко вляво, сетне коригираше посоката. Подтичваше някак си механично, със силно наведена глава, стиснал карабина в дясната ръка. Когато наближи, забелязаха обезобразеното лице, изгарянията по тялото. Ясно беше откъде идва.

— Един е оцелял — подхвърли Ейнджъл. — Изглежда лошо ранен.

— Обаче носи пушка — отвърна Луис.

— Няма вид на човек, дето ще свърши работа с нея.

Луис повдигна пистолета и закрачи назад към ранения.

— Вероятно си прав — късо рече той.

Бентън усети, че преследваните от него хора са спрели. Хрумна му, че е време и той да спре. Едва ли ще може да продължи, не тук и не в този живот. Странна беше тази мисъл. Предметите наоколо се клатеха и въртяха. Двамата отсреща се замъглиха, телата им като че се разляха. Опита да насочи карабината, но ръцете не го слушаха. Отвори уста да проговори, но от изгорялото гърло излезе само нещо подобно на мучене. Болката беше във всичко, дори и в трескавото желание за мъст. Нарушената мозъчна дейност и агонията го бяха довели до интелектуалното ниво на животно. В съзнанието му се въртяха гротескни образи на несвързани неща, те се появяваха и изчезваха, преди да е успял да ги разпознае. Мярна се жена, която би могла да бъде майка му; сетне друга, може би някогашна любима? Умиращ в дъжда мъж, кръвта му като размазани бои в картина…

Даваше си сметка, че карабината е в ръцете му. Напрегна сили да се съсредоточи върху нея. Успя да постави на спусъка показалеца на дясната ръка, с лявата все така стискаше цевта. Натисна, възпроизведе безполезен изстрел в земята. От здравото му око се търкулна сълза. Усети, че една от фигурите приближава. Тези хора… трябваше да ги убие, но вече не помнеше защо. Нищо не помнеше. Всичко се рееше в главата му като мъгла.

Изведнъж съзнанието му се избистри. Вероятно това бе последната мозъчна искра на яснота, проблеснала в преддверието на вечната забрава. Болката изчезна, гневът и усещането за загуба — също. Сега успя да фокусира приближаващия се мъж. Беше чернокожият. Повдигна лявата ръка, усети я стабилна. Затаи дъх, пръстът леко опъна спусъка. Казваше си, че всичко ще бъде точно.

Куршумът влезе в слепоочието малко над здравото му око и излезе през лявото ухо, отнасяйки немалка част от черепа. Беше 25-грамов „Мачкинг“, но това едва ли би означавало нещо за Бентън, дори и да беше жив.

Легнал върху мократа трева, от височината Блис видя как Бентън се сгъна и падна. Придвижи се малко вляво и отмести око от окуляра на снайпера, за да прецени обстановката. Другите двама вече тичаха, изкачвайки се по съседния скат с надежда да намерят прикритие в по-гъстите дървета отвъд билото. Това не беше хубаво, щяха да излязат от обхвата на карабината, макар и да беше далекобойната XL. Но Луис трябваше да бъде убит отблизо — лице в лице, за да знае кой е отмъстителят му. А партньорът нямаше значение, може да го довърши и сега, можеше и по-късно. Насочи оръжието, долепи око до снайпера, прицели се малко по-нагоре, прецени ъгъла и къде ще бъде мишената след части от секундата. Задържа дъх и натисна спусъка.

— По дяволите! — изруга Ейнджъл, стъпвайки накриво.

Загуби равновесие и политна наляво. Луис бе до него и се спря за миг, но Ейнджъл не падна, а само неволно смени посоката на движение. На мястото, където беше преди секунда, изригна гейзерче пръст и трева. Двамата се устремиха още по-трескаво, впили очи в сравнително безопасната гориста зона на метри пред тях. След малко се чу втори изстрел, но те бяха превалили малката височина и се намираха отвъд хребета, сред десетки дървета. Ейнджъл се хвърли по очи и запълзя към близкия дебел ствол. Прикри се зад него и свил колене, гълташе въздуха жадно, на големи глътки.

След секунда се огледа, но не видя Луис. Повика го по име, отговор нямаше.

— Хей, къде си? Добре ли си? — викна повторно, вече разтревожен.

Отново мълчание. Ейнджъл не помръдна. Трябваше да го намери, а всяко надничане иззад голямото старо дърво бе крайно опасно. Вероятно стрелецът го следеше и при подаване щеше да го убие.

Но трябваше да провери какво става с Луис. Мисълта, че може да е ранен, го жегна в сърцето. Прилепи се плътно към земята, преброи до три и рискувайки, надникна, като държеше главата си максимално ниско.

Първо видя приятеля си, който лежеше странично, напълно неподвижен, под върха на малката височина, спускаща се към гората. Едновременно с това избумтя пореден изстрел, куршумът удари дървото и отпрати тресчици към лицето му. Успя да се прикрие навреме. Ситуацията изглеждаше почти безнадеждна: беше обезоръжен; най-близкият му човек лежеше тежко ранен или убит, а той не можеше да помогне с нищо. Досещаше се кой е стрелецът. Блис, кой друг? Завладя го истинско отчаяние за пръв път от много години насам.

Щастливо попадение. Как другояче да го нарече? Не беше го планирал. Другият залитна, а Луис сам попадна на мушката и той дръпна спусъка. Никога не пропускаше подобни възможности. Помогнаха естественото движение на оръжието и случайността. Ясно видя как Луис загуби равновесие, краката му се преплетоха и той падна. Сетне изчезна от погледа му поради неравностите на терена. Обаче не бе сигурен дали раната е смъртоносна. Подозираше, че го е улучил някъде високо в гърба, но не и в сърцето. Но явно, че Луис беше още жив.

Трябваше да провери. На Лийхейгън бе обещал две неща. Първо, че Луис ще загине на негова земя, тя ще попие кръвта му. И, второ, че ще отнесе главата му като трофей на стария негодник. Втория ангажимент бе поел почти неохотно. Струваше му се прекалено. Интересно, че Хойл бе поискал от него същото за Кандич — първата му важна задача след завръщането в бранша. И с Кандич имаха лични сметки, резултат от стар конфликт на интереси. Обезглавяването не го обезпокои чак толкова. Но му отвори касапска и гадна работа. Освен това си даваше сметка, че личният елемент фигурира във всичките му нови задачи: беше огледален образ на някогашното си „аз“ и не се различаваше особено от сегашните си жертви. В известен смисъл това му даваше преимущества, макар че в друг го правеше уязвим. Най-добрите Жътвари бяха напълно лишени от емоции. Навремето и той беше такъв. Всяко емоционално отклонение бе слабост.

А поръчките, които приемаше, не оставаха тайна за професионалните кръгове в бранша. Съзнаваше, че постепенно се превръща в легенда, като твори собствена митология. Кандич, Били Бой, сега и Луис — те ще бъдат неговият завет. Ще го запомнят като Блис — убиец на убийци, терминатор на терминаторите. И след смъртта му едва ли ще има подобни нему.

А сега трябваше да довърши задачата. Луис беше въоръжен — видя пистолет в ръката му. За другия — Ейнджъл — не знаеше, но не забеляза у него оръжие. Сигурно ще предпочете да се спотайва зад онова дърво, за да не получи куршум в челото. Значи сега беше моментът да действа експедитивно: Ще скъси разстоянието помежду им, като се придвижва под удобен за стрелба срещу Ейнджъл ъгъл. Ще го убие, сетне ще довърши и Луис.

Блис вдигна карабината и потегли.

— Накъде са тръгнали според теб? — попита Уили.

Заедно с Детектива стояха недалеч от пожара. Джаки Гарнър оглеждаше разрушения силоз и се любуваше на резултата. Поначало имаше слабост към взривовете.

— Логичното е да се отдалечат максимално оттук и да напуснат района — отвърна Паркър. — Но говорим за Луис и Ейнджъл, а те са непредсказуеми. Дошли са да убият Лийхейгън. И въпреки несполуките и опасността може би не са променили решението си. Ако питаш мен, тръгнали са към къщата. Ще избягват пътищата, но няма да се откажат от задачата.

В същия миг чуха първия изстрел.

— Ей там някъде стреляха — извика Джаки, сочейки в западна посока.

Боже, точно както предположи Паркър, рече си Уили.

Изтрещяха още два изстрела почти без интервал помежду им.

— Джаки, хайде в джипа при братята! — нареди Детектива.

— Давайте по пътя. Ние ще хванем пеша напряко.

Сетне се обърна към механика, който отново се колебаеше.

— Идваш ли?

Уили кимна неволно. Не знаеше от кое му се гади повече — да тича като луд по този насечен терен или от възможността пак да стреля срещу жив човек.

Влагата накара Ейнджъл да се раздвижи. Нещо го засърбя нетърпимо, а раната на гърба се обади отново. Помести се леко, опита да се почеше, но не можа.

— Луис! — извика отново, но гората мълчеше.

Очите му пареха, гърлото го дереше. Беше готов да се разплаче, но си даваше сметка, че ако надвият емоциите, всичко ще бъде загубено. Трябваше да се мобилизира и да измисли нещо. Може би Луис е само ранен? Винаги има надежда. Нали казват, че тя умира последна?

Какви бяха възможностите? Реши, че са две. Първо, Блис да е останал на същата позиция и да изчаква шанс за точна стрелба срещу тях. Главната му мишена безсъмнено е Луис. Той самият е важен дотолкова, доколкото може да попречи. Не че Блис ще се поколебае да ликвидира и него. Сегашното затишие се дължи вероятно на това, че след трите си изстрела Блис не вижда Луис. В същото време не знае дали го е улучил.

Втората възможност беше по-страшна, а и по-вероятна — Блис да се придвижва към тях, търсейки максимално удобна позиция. В това отношение беше повече от професионалист. Ейнджъл имаше в момента евентуален шанс да се премести, без да бъде убит веднага. Беше си чист хазарт наистина, но наред с множеството си пороци Ейнджъл не бе успял да стане комарджия. Навремето веднъж загуби петдесет кинта в казиното на Саратога Спрингс и не можеше да се побере в кожата си цяла седмица. Но така и не се пристрасти. Сегашното решение обаче не беше чак толкова сложно. Дори и да загуби живота си, едва ли ще има време да съжалява. А да остане на място, беше сигурна смърт. Рано или късно тя ще докопа и двамата, ако, разбира се, Луис не е вече мъртъв. Но за такава възможност на Ейнджъл дори не му се мислеше.

Хрумна му нещо: пистолетът на Луис. Успее ли да се добере до него, ще имат шанс срещу Блис.

По дяволите! Отново се ядоса на Луис. Какъв егоист само! Взе му пистолета от ръцете, баровецът му с баровец, а сетне го гръмнаха като на стрелбище. И заряза най-близкия си човек сам да умира невъоръжен някъде на гъза на географията! Е, това вече не се траеше.

Знаеше, че се самонавива, но продължаваше нарочно. Усещаше и адреналина, който препускаше по вените му. Бяха прецакани! Това беше истината. Прецакани и още как!

И в апогея на този самоиндуциран гняв Ейнджъл скочи на крака и препусна между дърветата.

Незабелязаното придвижване на Блис се улесняваше от пресечения терен. Видимостта обаче беше лоша, докато преваляше множеството долчета и дерета. Нямаше как да следи Ейнджъл, който можеше да промени убежището си. Възможно бе и Луис да се съвземе, ако раната му не е много сериозна, а той имаше оръжие и току-виж му устроил засада. Значи и Блис рискуваше. Един фактор обаче работеше за него. Страхът. Ейнджъл се страхуваше, това бе повече от сигурно, и нямаше да се осмели да излезе от гората.

Междувременно Блис скъси разстоянието и след минути беше съвсем близо до билото, отвъд което бе паднал Луис. По груби изчисления би трябвало да е тук някъде, на броени метри разстояние.

Остави карабината. Ще си я прибере после. Измъкна малката берета модел „Томкат“ от подраменния кобур. Беше перфектен инструмент за целта, малък калибър, лек и евтин. Спокойно можеш да го захвърлиш, след като си свършиш работата. Сетне бавно и безшумно запълзя към билото. Три метра. Два и нещо… един.

С плавно движение на ръката изнесе беретата напред, готов за стрелба.

Когато Блис се появи, Ейнджъл бе на открито, невъоръжен, идеалната безпомощна мишена на половината разстояние между гората и Луис. За части от секундата понечи да спре, сетне продължи да тича отчаяно, въпреки че оръжието в ръката на Блис описа дъга и дулото зейна насреща му.

В същия миг почти едновременно се обадиха два гласа. И двата му бяха отлично познати, и двата изрекоха една и съща дума.

— Хей!

Първият прозвуча зад Блис. Той се извърна рязко, за да види клекнал в тревата човек с насочен в него пистолет. На десетина метра зад него подтичваше пълен мъж на около шейсет години, силно запъхтян и потен.

Вторият глас отекна отпред, от ниското. Блис се сепна и погледна натам. Луис лежеше по гръб, а хванатият с две ръце пистолет сочеше право в гърдите му. Неволно се възхити. Какво търпение! И само как го бе подмамил. Хитро, печено копеле, не може да му се отрече.

После отекна изстрел, още един и още един. Блис усети тласъците едновременно отпред и отзад, стана му нетърпимо горещо. Тялото му се търкулна по склона и се спря в храст няколко метра по-долу. Дъждът беше спрял, облаците се бяха стопили. Преди да умре, зърна късче синьо небе.

28

Ейнджъл не можеше да повярва на очите си. Сетне гневът му изригна с нова сила и намери точната си мишена.

— Задник такъв! — крясна в мига, когато се увери, че партньорът му е жив, и го срита в ребрата. — Мамка му!

— Ранен съм! — възрази Луис и посочи тъмното петно на десния ръкав, където куршумът бе одраскал кожата.

— Това не е рана, а драскотина, задник такъв! — още по-възмутено викна Ейнджъл и понечи да го ритне отново, но Луис тромаво се изправи. — Защо не се обади, когато виках?

— Да се обадя? Нали Блис ще чуе. Щеше да изчаква да ни ликвидира отдалече със снайпера. Единственият изход бе да го подмамя да дойде наблизо. Какво толкова викаш?

— Можеше да ми прошепнеш. Знаеш ли само какво ми беше? Помислих, че си убит!

— Е, добре де, ама не съм!

— Майната ти, трябваше да те убият!

— Би трябвало да се радваш, че не са.

— Я да вървиш по дяволите!

Все още гневен, Ейнджъл вдигна очи към чудотворно появилите се двама мъже, които стояха на билото. Луис се извърна към Детектива и Уили Бру, а челото му се сбърчи от изненада.

— Хей, момчета, вие да не сте на екскурзия? — измери ги с очи той.

— Дойдохме да ви търсим — отвърна Паркър.

— Че защо?

— Уили смяташе, че сте загазили.

— Кой ти пусна тази муха в главата, а, Уили?

Механикът мълчеше, все така стресиран, но Детектива се усмихна и каза:

— Ами разчу се, някои хора научили, че планирате разни лудории… Сетне сте взривявали и хамбари, а?

— Да бе, дори ме раниха. Само че на кого ли му пука за мен?

Паркър се засмя отново.

— Само двамата ли сте? — попита Луис.

Паркър пристъпи от крак на крак с видимо неудобство.

— Е, не съвсем — отвърна той.

— Боже мой, да не си довел братята? — позна Ейнджъл.

— Нямах време да подбирам хората.

— Къде са?

— Наблизо — неопределено махна с ръка Паркър. — Те хванаха по пътя, ние — пеша.

— Току-виж вземат да се загубят — рече Ейнджъл. — За постоянно, дай Боже!

— Виж, дойдоха заради вас.

— Ами, психически болни хора.

— Това ли е най-лошото в грешния ни свят? — укорно поклати глава Детектива. — А този тип кой е?

— Казваше се Блис — отвърна Луис. — Поръчков убиец.

— Вас ли търсеше?

— Аха. И май работеше без хонорар. Навремето минаваше за най-добрия. Сетне уж се пенсионира.

— Да си е стоял у дома — поклати глава Паркър.

От изток прозвуча мощен клаксон. Чудовищният джип на братя Фулси превали съседното хълмче и се насочи към тях. Междувременно гневът на Ейнджъл стихна и той се зае с раната на Луис.

— Няма как, ще оживееш — констатира с усмивка след малко.

— Май не се радваш, а?

— Задник такъв!

Джипът наближи, огромните гуми потъваха във влажната почва. Двамата Фулси слязоха тромаво, последва ги Гарнър.

— Кой е тоя? — запита Поли, загледан в трупа на Блис.

— Килър — отвърна Детектива.

— Аууу! — измуча Поли и със страхопочитание се обърна към Луис. — Вие добре ли сте, сър?

Уили забеляза как Детектива извръща глава, за да прикрие усмивката си. Малцина бяха хората, към които братята се обръщаха по този начин. Приличаха на деветгодишни хлапета, готови да коленичат пред прочут герой.

— Аха — отвърна Луис. — Но ме раниха.

— Аууу! — откликна и Тони.

— Сега какво правим? — делово го прекъсна Детектива.

— Дошли сме по работа, ще я свършим, но сами — отвърна Луис. — Вие няма да идвате. Особено ти, положението при теб е деликатно.

— О, не. Вече съм тук, няма да се откажа.

— А ние? — умолително запита Тони.

Луис го изгледа и помисли, сетне посочи назад.

— Двата пътя се събират на около половин миля от къщата на Лийхейгън — каза той. — Отивате там с Джаки и внимавате. Пристигнат ли местни, просто не ги пускате по-нататък.

Детектива се обърна към безмълвния Уили.

— Можеш да идеш с тях. Както решиш.

Механикът усети симпатията, но не можа да я оцени. Нещо в сърцето му бе охладняло.

Докато се колебаеше, чу разговора между братята и Гарнър. Джаки вадеше от чанта цилиндрични предмети и разясняваше разликата между тях.

— Гле’йте сега тук — това е димка. Двата края са маркирани със зелено. А това е бомба, маркирана е с червено. Тук се дърпа, ей този пръстен — виждате ли? Дърпаш и хвърляш, тя избухва. Внимавай какво ти показвам, Тони! Зеленото пуска дим, червеното избухва.

Тони Фулси съсредоточено се взираше в цилиндрите.

— Хубаво де — рече той. — Виждам. Червено и зелено. Газ и взрив.

— Не така — възрази Гарнър. — Обратно.

— Кажи му, Поли — възрази Тони. — Червено — газ, зелено — взрив.

Гарнър въздъхна.

— Тони, ти си далтонист, брато. Сега разбирам защо винаги минаваш на червено.

— Чакай, чакай малко — опита пак Тони. — Зеленото е газ, червеното…

— Правилно — зарадва се Джаки.

Уили поклати глава и взе решение.

— С вас ще дойда — рече той на Паркър.

29

Тръгнаха по пътя, който бяха избрали първия път — покрай оборите. Минаха покрай гаража, надникнаха. Колата стоеше на същото място. Труповете на семейство Ендол лежаха на пода. Оборите бяха естествено прикритие по трасето към къщата, но в някои от тях можеше да има засада. Обаче стигнаха до билото на възвишението без инциденти. Къщата се показа, притихнала в подножието му. На пръв поглед тук цареше спокойствие и все пак в атмосферата като че витаеше скрито напрежение: сякаш отсреща очакваха неизбежното. Отвън нямаше признаци на движение, пердетата бяха спуснати, неподвижни. Беше тихо и мрачно.

Луис огледа терена, постройките, сенките извънредно внимателно и без да бърза. Ейнджъл легна до него на земята, също насочил бинокъл. За беля раната се обаждаше отново. Болката не бе силна, но постоянна и дразнеща. Знаеше, че Фулси разполагат със седативи, но не си поиска. Беше опасно да притъпява сетивата си точно сега.

— Откритото пространство не е малко — обади се той. — Ще ни забележат, докато пресичаме.

— И какво? — сви устни Луис. — По мен стреля един от най-добрите снайперисти — именно в движение и на открит терен. И се издъни. Мислиш, че отсреща са по-добри от Блис? Трудно се улучва движеща се мишена, освен в близък бой.

Зад тях беше приклекнал Детектива. Уили седеше на няколко метра встрани. Почти не беше проговорил след убийството на Блис. Изглеждаше посърнал, очите му — хлътнали в орбитите и отнесени, сякаш се взираше в нещо, което вижда само той. Паркър съзнаваше, че механикът е в шок. Освен това, за разлика от Луис, отлично разбираше какво изпитва той в момента. Знаеше, че отнемайки нечий живот, извършителят обичайно поема върху себе си тежко бреме. Това бе закон на живота и цената, която плаща убиецът. Беше го изпитвал върху себе си десетки пъти. Само че Уили нямаше как да знае това. Кой да му го обясни? И сега убийството щеше да го измъчва до сетния му ден и час.

Луис погледна небето. Вече притъмняваше, отново се набираха облаци, въздухът тежеше. Пак щеше да вали. Детектива проследи погледа му и кимна.

— Ще изчакаме.

После се обърна към Уили и му предложи да не участва в предстоящото кръвопролитие.

— Ако искаш, изчакай ни тук. Какво ще кажеш?

Монтьорът се замисли и след малко отсече:

— Ще дойда.

Сега изглеждаше още по-отпаднал, безсилен, като че животът бавно го напускаше. Ръцете му не преставаха да треперят. Даваше си сметка, че едва ли ще е в състояние да държи браунинга стабилно. Оръжието бе в джоба на гащеризона и сигурно щеше да си остане там. Повтаряше си, че няма да го използва, никога повече. Сякаш той бе фатално простреляният.

Изчакаха на същото място, безмълвни, напрегнати. Тръгнаха веднага, щом заваля.

Движеха се на двойки, бързо притичваха от място на място. Духаше западен вятър, валеше силно и видимостта бе лоша. Едрите капки плющяха по дрехите им, но биеха и по прозорците на Лийхейгъновата къща, а това заглушаваше стъпките им. Стигнаха оградата, оттук нататък за прикритие използваха декоративните храсти и дърветата. Заобиколената отвсякъде с веранда главна сграда бе вече близо. Прозорците на първия етаж бяха плътно затворени, пердетата — спуснати. Успоредно със стълбището към главния вход се издигаше рампа за инвалидната количка на милионера. Минаха покрай жилището на милосърдната сестра, надникнаха в помещенията. Нямаше никой. Ейнджъл си помисли, че сигурно са я отпратили за известно време.

Събраха се при задния вход — голяма и тежка врата с няколко остъклени прозорчета. От вътрешната й страна висяха дантелени перденца. Отвъд ясно се виждаше модерно обзаведена кухня, следваше просторна столова. От дясната страна започваше коридор. Там врата нямаше, сигурно заради инвалидната количка.

Беше заключено. С дръжката на взетата от мъртвия Блис берета, Ейнджъл разби стъклото на най-долното прозорче и провря ръка. Пръстите му сръчно напипаха топката на бравата и я завъртяха. Ключалката щракна, вратата се открехна, Ейнджъл залепи гръб на стената. Съзнаваше, че в момента е изключително уязвим, но стрелба не последва.

Пръв влезе Луис и тръгна вляво приведен. Очакваше евентуален огън откъм коридора вдясно. Последва го Детектива. В този миг изтрещя изстрел и стъклата над главата му се пръснаха. Паркър залегна и запълзя покрай стената. В настъпилата относителна тишина отчетливо се чу изхвърлянето на празната гилза и зареждането на нов патрон в цевта. Тресна втори изстрел, този път куршумът удари шкаф на десетина сантиметра от мястото, където се намираше кракът му преди секунди. Ейнджъл откри огън откъм вратата, прикривайки двамата отпред. Това им позволи да стигнат столовата, докато стрелецът трябваше да потърси прикритие. Нещата се развиха светкавично. Чуха се боричкане и удари. Ейнджъл и Уили прекосиха кухнята и се втурнаха в следващото помещение.

На дървения под в началото на коридора по гръб лежеше младеж. До него се търкаляше карабина. От главата му течеше кръв, очите бяха отворени, но се виждаше само бялото на очните ябълки. Паркър го бе зашеметил с удар в главата, вместо да го застреля. Ясно защо. Беше на не повече от седемнайсет години, почти хлапак, русокос и силно загорял. Още едно селско момче от подчиняващите се на заповедите на Лийхейгън наемни работници.

— Но това е просто дете — ахна Уили.

— Дете с карабина — поправи го Ейнджъл.

— И все пак… — измърмори Бру.

— Изобщо не са очаквали, че ще стигнете чак дотук — подхвърли Детектива.

Луис се огледа и закрачи към голямата дървена маса. Бе забелязал оставената на нея „Чандлър ХМ-3“, а до прозореца все така стоеше армираното пластмасово куфарче. Погали с пръсти цевта на карабината, погледна стола встрани.

— Ето тук е изчаквал — каза той.

— Личен проблем, нали? — запита приближилият се Паркър.

— Беше — натърти Луис.

Междувременно Уили внимателно наместваше възглавница под главата на ранения. Детектива отиде при него.

— Защо не останеш при момчето? — подхвърли той. — И без това трябва някой от нас да се навърта тук. Просто за всеки случай.

Механикът си каза, че му нямат доверие, не е боец като боец. Не му дойде наум, че може и да го съжаляват. Не даваше и пет пари. Доволен бе, че намери възможност да изкръшка от тези безкрайни кръвопролития. Ще се погрижи за хлапето, ще донесе вода. Ще почисти раната, дано предотврати инфекцията. Повтаряше си, че няма да пипне оръжие повече, каквото и да става — дори и Лийхейгънови хора да дойдат. Ако искат, да го застрелят, тяхна воля.

Този път Паркър тръгна пръв нагоре по вътрешното стълбище. Другите двама изчакваха да им даде знак, че е чисто, и го следваха на прибежки. На втория етаж имаше пет врати и всичките бяха затворени. Оказа се, че никоя не е заключена. Проверяваха стаите една по една, прикривайки се един друг. Първите три бяха спални. В едната намериха женски дрехи, в следващата — мъжки, макар че тук имаше и много женско бельо, а на нощното шкафче стоеше кутия с презервативи. Четвъртата беше голяма баня, видимо приспособена за личните нужди на стария Лийхейгън. Под душа стоеше широк пластмасов стол, във ваната бе поставена надуваема гумена възглавница. По множеството лавици на стените бяха подредени различни лекарства и медикаменти, спринцовки, медицински консумативи. Миришеше неприятно, на гниеща отвътре човешка плът. Още на разложение и предстояща смърт.

В банята имаше втора врата, която вероятно водеше към спалнята на Артър Лийхейгън. Луис и Ейнджъл заеха позиции от двете й страни, а Детектива се върна в коридора, за да влезе оттам.

Двамата партньори се спогледаха и си кимнаха. Луис отстъпи и силно удари с пета дървото под бравата. Ключалката издържа на мощния тласък. В същото време отекна изстрел — изглежда Детектива влизаше от другата страна. Луис ритна бравата отново, този път тя поддаде и вратата отлетя навътре. Първото нещо, което видяха, бе огромно болнично легло, в което лежеше съсухрен възрастен мъж с кислородна маска на устата и носа. От другата му страна с полуавтоматичен пистолет в ръка стоеше възпълен мъж на около четирийсет години. Това бе Майкъл Лийхейгън, синът на милионера. В краката му седеше млада жена, закрила лицето си с ръце.

Младият Лийхейгън въртеше глава панически. Не можеше да контролира двете врати едновременно.

Луис стреля. Куршумът удари сина в гърдите и го отхвърли към отсрещната стена. Тялото му се плъзна по нея и тежко се свлече на пода. Бялата риза почервеня отпред, очите замръзнаха в недоумение. Лорета Хойл излезе от вцепенението, прегърна главата му и високо зарида. Майкъл опита да каже нещо, но само потръпна и издъхна. Жената изпищя и заплака още по-силно. Детектива се приближи и ритна встрани падналия на пода пистолет.

Бащата с мъка се надигна в леглото. Силно зачервените, подпухнали очи огледаха стаята. Изпод завивките се подаде бледа, тънка ръка и свали маската. Чу се хрипаво дишане, сетне прозвуча слаб глас.

— Момчето ми… — рече Лийхейгън и от очите му потекоха сълзи.

Луис пристъпи напред.

— Причината за всичко това сте вие — рече той отчетливо.

Старецът впи очи в него. Беше почти напълно плешив, само няколко дълги бели косъма лепнеха по голото теме. Кожата белееше, почти прозрачна, безкръвна, лишена от топлина. Очите обаче пламтяха на изпитото, сухо лице. Болестта бе надвила тялото, но не и духа. В погледа се четеше болка и разочарование. Лийхейгън си даваше сметка, че едва ли му остава да живее още много. Физическата форма едва поддържаше живота в излинелия, полумъртъв организъм.

— Ти си същият, който уби и другия ми син, моя Джон — заговори старецът, като с мъка артикулираше думите.

— Точно така.

— Поне знаеше ли защо го убиваш?

— Няма значение. Сега е мъртъв и другият. Но както казах, причината е у вас самия.

Лийхейгън посегна към маската и я притисна към лицето си, като жадно загълта животоносещия газ. Настъпи тишина, прекъсвана само от мъчителното дишане. След малко успя да го нормализира и отново свали маската.

— Ти ми отне всичко — промълви той.

— Но сте жив.

Лийхейгън опита да се изсмее, но се получи нещо като хриптяща кашлица.

— Жив, а? Това живот ли е? Просто бавна смърт.

Луис го изгледа продължително и изведнъж попита:

— Защо планирахте да ни убиете именно тук?

— Питаш защо, а? Исках да пролея кръвта ти върху гроба на моя Джон. Да я попие земята, дето покрива костите му. Да знае, че съм отмъстил за него.

— А Хойл?

Милионерът преглътна с мъка, гърлото му беше съвсем сухо.

— Хойл ли? Той е добър приятел. Верен.

Споменаването на това име, макар и само за миг сякаш му даде нова енергия.

— Това не е краят. Ще наемем други. Развръзката тепърва предстои.

— Само че сега сте сам — процеди Луис. — Ред е на Хойл. И приключваме.

Нещо изгасна в очите на Лийхейгън. Даваше си сметка, че казаното е самата истина. Извърна глава към мъртвия си син, сетне вдигна очи нагоре, сякаш виждаше и другия. И с огромно, последно усилие отново се надигна от леглото, като протегна ръка към Луис.

— Тогава убий и мен — помоли той с угаснал глас. — Няма смисъл. Моля, прояви милост…

Не издържа на физическото усилие и падна назад върху възглавницата, но очите му останаха заковани във високия мъж край леглото.

— Моля! — повтори той.

Луис се замисли за миг. После кимна и бавно затисна с длан устата на милионера, а с палец и показалец защипа потръпващите му ноздри, прекъсвайки достъпа на въздух. Лийхейгън примига, но това бе знак на съгласие. Агонията продължи няколко секунди: опита се да поеме дъх, не успя. Тялото му се разтресе в конвулсии, пръстите се вкопчиха в леглото, очите се отвориха широко. В смъртта тялото като че се смали още повече.

В същия миг на вратата се показа Уили. Беше дошъл, разтревожен от тишината след първите изстрели, колкото да стане свидетел на последния жест на Луис. Но за механика с посърналото лице и отчаяните очи той имаше съвсем друг смисъл. Едно бе да убиваш въоръжени хора, които стрелят срещу теб, съвсем друго да отнемеш живота на стар, немощен мъж. И то по този начин, сякаш гасиш пламъчето на свещ. Това бе извън границите на разбираемото, на човешкото. То бе и край на връзката му с тези мъже. Не би могъл повече да понася присъствието им в своя живот. Както не би могъл да носи и бремето на собствения си грях — убийството на онзи човек на пътя.

Луис отмести длан и внимателно, почти нежно, затвори клепачите на покойника. После се обърна към Паркър, за да му каже нещо, а в същото време Лорета Хойл направи отчаян ход. Очите й блестяха неистово, приличаше на обезумяло диво животно. Ръката й се измъкна изпод тялото на мъртвия Майкъл с пистолет, пръстът й беше на спусъка. Синът явно е имал второ оръжие, сигурно затъкнато в колана на панталона отзад.

Куршума обаче пое Уили Бру, който междувременно вървеше към леглото. Той пръв засече движението на ръката й и застана пред Луис. В постъпката му нямаше нищо драматично, нито героично. Направи го спонтанно, инстинктивно, без да мисли и не за да го спаси. Истината бе, че за частица от секундата прозря в това изход и начин на изкупление. Така заплащаше собствения си грях.

От врата му бликна кръв, инерцията го отхвърли назад върху Луис. Той го пое и внимателно свали тялото на пода. Изтрещяха още два изстрела — Ейнджъл и Детектива реагираха почти едновременно. Лорета умря на място.

Луис опита да разкопчае ризата на ранения, но той го отблъсна, полузадавен в собствената си кръв. Ейнджъл и Детектива се наведоха и хванаха ръцете му. Уили усещаше наближаващата смърт и стисна пръстите им с последни сили, понечи да проговори, не успя.

— Спокойно, Уили — шепнеше Паркър. — Спокойно, приятелю…

Умиращият се опита да поеме въздух, лицето му потъмня от усилието, чертите му се разкривиха мъчително.

— Не се съпротивлявай, Уили — отново прошепна Детектива. — Още малко и ще настъпи облекчение…

Тялото на механика се изви и сякаш омекна, отпуснато в ръцете на Луис. Това беше краят на Уили Бру.

30

Трупа завиха в бял чаршаф и го положиха в каросерията на камион, който намериха зад къщата. На волана седна Ейнджъл, Детектива — до него. Луис се качи отзад при покойника. Бързо и безпроблемно стигнаха до мястото, където чакаха братята Фулси и Гарнър. Те видяха попилата в белоснежната материя кръв, но не посмяха да коментират.

— Никой не се е появявал — докладва Джаки. — Бяхме готови, но не стана нужда.

В това време, сякаш предизвикан от думите му, в далечината се появи кортеж автомобили. Отпред се движеха два черни експлоръра, следвани от три също черни форда. Настръхнали, Тони и Поли посегнаха към оръжието си.

— Оставете! — просто нареди Луис.

Колите спряха недалеч от тях. От първия експлорър излезе мъж в дълга черна връхна дреха и в движение сложи мека шапка, за да се предпази от дъжда. Луис тръгна насреща му.

— Май посещението е било ползотворно — вместо поздрав рече Милтън.

Луис го изгледа продължително, с безизразно лице. Двамата стояха на половин метър разстояние, но всъщност помежду им зееше огромна пропаст.

— Защо си тук? — запита Луис.

— Други хора задават въпроси. Току-така не се обявява война на човек като Артър Лийхейгън, че пък и никой да не забележи. Той жив ли е?

— Мъртви са и той, и синът му, и дъщерята на Никълъс Хойл.

— Аха. Не бих очаквал друг резултат от теб.

— И Блис също.

Милтън примига, но този път премълча.

— Сега ти отговори на въпроса ми — продължи Луис. — Защо си тук?

— Може би изпитвам угризения. Гузна съвест, знаеш.

— Ти изобщо нямаш съвест.

Милтън кимна, сякаш потвърждаваше думите на Луис.

— Ами тогава наречи го както искаш: професионална колегиалност. Услуга. Приключване на въпроса. Няма значение кое ще избереш.

— Ти ли поръча убийството на Джон Лийхейгън?

— Аз.

— Балънтайн за теб ли работеше?

— В дадения случай, да. Беше буфер между нас и теб. Винаги можем да го отречем.

— Гейбриъл знаеше ли?

— Предполагам, че подозираше истината. Но пък си даваше сметка, че няма да е много разумно да проверява.

Милтън погледна към къщата на Лийхейгън и за миг очите му се промениха, станаха далечни и някак отнесени.

— Всъщност нося неприятни новини. Гейбриъл почина през нощта. Съжалявам.

Кръстосаха погледи и се гледаха доста дълго, без да проговорят.

— Е, и какво сега? — запита най-сетне Луис.

— Нищо. Свободен си.

— А официалната версия?

— Мафиотска война. Лийхейгън се е сблъскал с неподходящи хора от конкуренцията. И без това беше затънал до гуша в престъпна дейност като наркотици и трафик на хора. Винаги можем да кажем, че са го ликвидирали руснаците. Едно птиченце ми каза, че и ти си ги познавал отблизо. Вярвам, че ти звучи напълно правдоподобно, нали?

— Ами оцелелите?

— Ще си траят. Пошушваме им някои нещица и готово. За това ни бива.

Милтън се обърна и махна с ръка към автомобилите. Първите два форда незабавно поеха към къщата на Лийхейгън.

— Чистачи си водиш… — замислено подхвърли Луис. — Имам още един въпрос.

— Вече отговорих на прекалено много въпроси. Фактически на всички, на които смятам да ти отговарям.

И Милтън закрачи назад към кортежа. Луис пренебрегна думите му и викна след него:

— Беше ти нужен някой да очисти Лийхейгън, нали?

Милтън се обърна. По лицето му заигра усмивка.

— Ако не беше ти, щеше да се наложи ние да се погрижим. Трафикът на хора е мръсен бизнес. Светът гъмжи от терористи, а те използват всяка появила се възможност. Лийхейгън и синът му не подбираха с кого въртят бизнес. А кой да оправя постоянните им издънки? Ние. Сега и след теб ще почистим. Но както виждаш, отиваш си по живо, по здраво. В крайна сметка изпълни още една поръчка за нас, нали? За приятелите ти няма да говорим. А, щях да забравя нещо.

Милтън махна с ръка към третия форд. Вратите му се отвориха, за да пропуснат двамата Хари.

— Местните ченгета са ги прибрали — засмя се той. — Вероятно по нареждане на Лийхейгън. Не знам дали си дават сметка, че при въпросните обстоятелства са извадили невероятен късмет. Е, хайде — води си ги у дома: и живите, и мъртвите. Тук свършихме.

Милтън се качи на експлоръра и той потегли след екипите на чистачите. Луис остана дълго време неподвижен под проливния дъжд. Бе вдигнал лице към небето, стоеше със затворени очи, като че пороят можеше да отмие вината му за всичко, което се бе случило.

ЕПИЛОГ

Ето ме и мен, намерен.

Ред иде да ме изгори, а сетне

и удави на своя свят в отворената рана.

Дилън Томас (1914–1953), „Видение и молитва“

След всички тези събития може би Никълъс Хойл бе взел мерки за сигурността си, това обаче не личеше външно. Дъщеря му бе погребана в едно от гробищата на Ню Джърси, но той не се появи на церемонията. Не се мярна никой от хората, които Луис и Ейнджъл познаваха от мансардните му покои, нито енигматичният Симиън. Изглежда, Симиън имаше собствено жилище в пентхауса, защото при редките си излизания винаги се завръщаше там, и то преди смрачаване. При това никога не излизаше сам. Луис и Ейнджъл изчакваха, засега им стигаше само външното наблюдение. Вече шест поредни седмици те и други хора следяха централата на Хойл от нает за целта отсрещен апартамент. И по други линии, разбира се. Водеше се точна сметка за всичко: кой влиза и кога излиза; ритъмът на доставките на различни фирми, движението на офисните чистачи и на всички останали външни хора, които обслужваха сградата. Но през цялото това време Хойл не бе засечен нито веднъж. Явно беше, че не излиза извън вратите на своя апартамент, затворен там като в непристъпна крепост.

Ден след погребението на Лорета Хойл в Ню Джърси в Куинс приятели и близки съпроводиха Уили Бру до вечното му жилище. Присъстваха Детектива, Ейнджъл и Луис, бившата съпруга на механика, множество искрено опечалени приятели и познати. Уили би останал доволен.

След това неголяма група се отправи към заведението на Нейт, за да почете паметта му още веднъж. Ейнджъл и Луис седнаха на ъглова маса сами и останаха там в продължение на час, всъщност докато вратата се отвори и влезе Арно. Отсъствието му се набиваше на очи, но никой не знаеше къде е отишъл. На погребението се движеше из тълпата като сомнамбул, без да забелязва протегнатите към него ръце, съболезнователните думи или чашата питие.

Сега мина край масата на Детектива, спря, без да сяда, и укорително рече:

— Длъжен бяхте да го опазите!

Детектива кимна в знак на съгласие, но не отвърна нищо.

Оттам Арно продължи към Ейнджъл и Луис. Изправен пред тях, бръкна във вътрешния джоб на единственото сако, което притежаваше, извади бял плик и го подаде на Луис.

— Какво е това? — запита Луис, поемайки плика.

— Отворете, ще видите.

Луис го послуша. Вътре имаше банков чек.

— Той е за двайсет и две хиляди триста осемдесет и пет долара — заяви Арно. — Остатъкът от дълга на Уили към вас.

Луис прибра чека и опита да върне плика на Арно. Хората наоколо притихнаха.

— Не го искам — рече Луис.

— Не ме интересува — натърти Арно. — Задръжте си го. Това са ваши пари, Уили ви ги дължеше. Сега дългът е върнат, нещата са уредени. Не бих искал да лежи в гроба длъжник. Направихме нужното. В замяна бих ви помолил в бъдеще повече да не идвате в нашия сервиз.

„Нашият“ бизнес, „нашият“ сервиз — на Уили и него. Винаги така бяха приемали нещата в миналото. Така щяха да останат и занапред. Името на Уили ще стои на табелата, Арно ще приема старите клиенти, ще обслужва автомобилите им.

След тези думи дребният мъж се обърна и излезе от бара. Прекоси улицата на път към сервиза, влезе през страничния вход и запали осветлението. Въздъхна дълбоко и отиде в малкия офис, за да извади шишето от шкафа. Беше същият бърбън — „Мейкърс Марк“. Наля си, изля останалото в керамичната чаша на Уили, седна на любимия му стол.

И се разплака. Беше вече сам, наистина сам.

Екипът, който поддържаше басейна, пристигна в сградата както винаги — в 19.00 часа, тъкмо след като Хойл бе свършил вечерното си плуване. Във фоайето го посрещнаха Симиън и друг охранител на име Аристийд. Провериха хората с детекторните палки и ги обискираха. Това се правеше винаги по едно и също време, докато Хойл се готви за вечеря. Симиън познаваше всичките по физиономия и име, но днес двама от специалистите не бяха от постоянния състав. Обезпокоиха го заместниците — бяха азиатци, затова незабавно телефонира на собственичката на компанията по поддръжката. Тя обаче потвърди, че въпросните двама, японци по националност, са нейни служители. Имало болни хора, пък и извънредна работа. А новите били изпитани, много добри и съвестни работници. Отговорът й задоволи Симиън, но за всеки случай той отново обискира екипа и най-внимателно провери целия му инструментариум, спрейовете, контейнерите с различни препарати и всичко останало. Едва тогава разреши да влязат.

Басейнът на Никълъс Хойл беше последна дума на техниката — най-новото и най-скъпото. С докосване на определен бутон се създаваха различни, предварително програмирани речни ефекти — например режим на плуване срещу течението. Системата за стерилизиране на водата беше ултравиолетова с автоматично дозиране на хлора и максимално прецизни филтри, йонен контрол и всякакви други регулиращи устройства. На повърхността се движеше вакуумна чистачка „Долфин 3001“ и цялата тази система се управляваше от контролен панел в специална кабина, монтирана до сауната. Хойл имаше и други прищевки — за сигурност и икономии на ток, въпреки че се бяха оказали скъпо удоволствие, и то най-вече от екологична гледна точка. Затова пък осветлението се палеше и гасеше автоматично при влизане и излизане. А веднъж потопеше ли се в басейна, помещението се затваряше херметически. Отключваше се единствено с помощта на електронно устройство, което четеше само човешка длан, тоест сравняваше данните й с предварително вложените.

Именно тази изключително сложна техника изискваше постоянна поддръжка. Налагаше се често да се почистват и калибрират електродите на йонния контрол, да се наблюдават нивата на хлора и другите разтвори, редовно да се тестват всички електронни дозатори. Двамата нови работници носеха необходимите за целта материали и техника. Симиън стоеше зад тях и зорко следеше действията им. Когато свършиха, той се разписа за работата им в дневника на поддръжката, а те се поклониха учтиво, благодариха и закрачиха към асансьора.

— Възпитани човечета са това, японците — подхвърли Аристийд, който бе постъпил на работа при Хойл почти едновременно със Симиън.

— Аха — уклончиво отвърна Симиън.

— Помня какво казваше баща ми навремето — продължи Аристийд. — Че след случилото се в Пърл Харбър на японците не бива да им се вярва, ама хич. Но тези ми се сториха читави.

Симиън премълча. Такъв беше, избягваше да коментира било раса, било вяра, мненията пазеше за себе си.

Името на собственичката на фирмата за поддръжка на плувни басейни бе Ив Филдър. Беше я наследила от баща си, а сетне я преустрои, модернизира и разшири сферата й на дейност. Така постепенно я превърна в уважавана и търсена фирма, която обслужваше само извънредно богати клиенти и престижни частни клубове.

В момента затваряше телефона и с тревога се питаше какво ли ще й донесе бъдещето. Срещу нея седеше нисък мъж със ски маска и ръкавици. Още в началото й се стори, че е бял. Другият, висок и, изглежда, чернокож, също с маска и ръкавици, се бе опрял на кухненската маса и не мърдаше оттам. Преди това бе настроил сателитното й радио на станция, която предаваше само кънтри и уестърн. Музика, която Ив Филдър просто ненавиждаше. Ами да, имаше някакъв садизъм в тези двамата, чиято заложничка беше тя на практика. Защо ли се разведе? Остана сама и уязвима. За да й се случи ето това например!

— Сега доволни ли сте? — запита тя ниския.

— Може и така да се каже — кимна той. — Човек все се надява на най-доброто в този живот.

— Какво ще правим оттук нататък?

Онзи погледна часовника.

— Ще чакаме.

— Колко време?

— Колкото е нужно. Тогава си тръгваме.

— А господин Хойл?

— О, басейнът му ще бъде идеално почистен.

Филдър въздъхна.

— Имам чувството, че бизнесът ми ще пострада много сериозно — изтърси тя.

— Вероятно.

Филдър въздъхна още по-силно.

— Може ли поне да спрем тази селяндурска музика?

— Едва ли, но няма да седим още дълго.

— Ама ужасно е гадна.

— Зная — рече той и гласът му беше напълно искрен. — Но за утешение ще ви кажа следното: вие ще я слушате още най-много час и нещо. А пък аз я търпя цял живот. Все едно доживотна присъда…

Хойл работи в кабинета си до 09,00 часа. Беше ранобудник и обичаше да започва деня с малко работа, последвана от гимнастика и упражнения. Поигра на уредите в гимнастическия салон близо час, изпоти се на пътечката и реши да поплува. Съблече се по плувки и влезе в помещението с басейна.

Сложи очилата, застана на ръба му откъм дълбоката част, пое въздух. Скочи като професионален плувец, без да разпръсне и капка вода. Гмурна се до дъното, обърна се обратно и продължи.

Не знаеше, че по време на снощната проверка специалистите от поддръжката бяха пренастроили дозиращия механизъм, увеличавайки киселинността на водата, и бяха добавили натриев цианид към хлориращата система. Едновременно с активирането на вътрешното осветление и заключването на вратата циановият разтвор бе постъпил в променената по киселинност вода и в резултат на химическата реакция се бе отделил циановодород.

А помещението с басейна се бе превърнало в истинска газова камера.

Отначало Хойл почувства лек световъртеж, изневеряваше му и чувството за посока. Не изминал и две дължини, удари глава в страничната стена на басейна. Дишането му се затрудни, пулсът отслабна въпреки всички напъни да поеме въздух. Очите го засърбяха, сетне се появи силно парене. В устата му загорча, започна гадене и той повърна. Първо го заболяха устните, сетне и цялото тяло. Опита да ритне с краката, да се насочи към страничната стълба, но нямаше сили да ги помръдне. Отвори уста да извика за помощ, но водата нахлу в нея. Пламнаха и езикът, и гърлото му. Изпадна в луда паника. Вече не можеше да се държи на повърхността. Започна да потъва. В същия миг му се стори, че чува викове, но не видя нищо, защото вече беше и ослепял. Водата продължи да нахлува в устата му. Сега пламнаха и вътрешностите му, започна да се дави.

Умря за по-малко от две минути.

В мига, когато Симиън усети какво става, вече беше много късно. Нямаше как да спаси работодателя си. Успя да преодолее заключващата система, но щом усети въздуха в помещението, бе принуден тутакси да затвори вратата. Нареди евакуирането на пентхауса като допълнителна мярка за сигурност, включи всички вентилационни системи и се върна там сам. Застана пред прозрачната стена, загледан в изплавалия на повърхността труп на Хойл, дълбоко замислен.

В същия миг иззвъня джиесемът. Дисплеят остана празен, появи се само индикация, че номерът не е регистриран.

— Симиън? — прозвуча мъжки глас.

— Кой се обажда?

— Мисля, че ще се досетиш — каза гласът и Симиън позна… Луис.

— Вие бяхте, нали? Тъкмо си мислех…

— Ние, да. Само че не те видях да скачаш да го спасяваш.

Симиън се сепна. Погледът му веднага се плъзна по високите съседни сгради, видими през единствения прозорец.

— Беше невъзможно. Но ми плащаше да го охранявам…

— Вярно, ама не и да умираш за него. Направил си каквото си могъл. Не можеш да го опазиш от него самия, нали?

— Не ме будалкай така елементарно. Ще ви намеря и ще си платите. Няма да жертвам репутацията си заради вас.

— Че ти си бодигард, а не мома за женене. Защо ще страда репутацията ти? Но тръгнеш ли подир мен, със сигурност ще пострада здравето ти. Предлагам да забравиш. На бас се ловя, че не знаеше истината за отношенията Хойл-Лийхейгън. Направи си домашното, Симиън, провери фактите. Не си мръсник като тях. Или може би се лъжа?

Симиън замълча.

— Добре, ще забравим — рече той след малко.

— Но няма да останеш в града. Нито в страната. Сигурен съм, че човек с твоите възможности ще си намери отлично платена служба някъде по-надалеч оттук. Истинският боец винаги намира своята война.

— И ако не се съглася?

— Бъди сигурен, че пътищата ни пак ще се кръстосат. Един човек ми каза веднъж да не оставям живи свидетели. Никога. Не ми се иска да те виждам в тази роля.

Симиън прекъсна разговора. Остави телефона и личния пропуск на масичката в залата и напусна пентхауса. Слезе с асансьора във фоайето и излезе навън, без да се обръща. Вървеше бързо, но спокойно, като на разходка. Хвърляше коси погледи към високите небостъргачи, забили чела в небето. Прозорците отразяваха късното есенно слънце и белите облаци в небосвода. И за секунда не се усъмни, че е извадил късмет. Беше жив. За миг изпита срам, че всъщност бягаше. Спря се в опит поне донякъде да запази достойнство. Вдигна глава и очите му бързо обходиха сградите наоколо, прозорец по прозорец. След няколко минути кимна — и на себе си, и на онзи, който със сигурност го гледаше някъде оттам.

Луис, поръчковият убиец.

Луис Пламтящия.

Последният от Жътварите.

Издание:

Джон Конъли. Жътварите

ИК „Прозорец“, София, 2009

Редактор: Марта Владова

Коректор: Станка Митрополитска

ISBN: 978-954-733-650-6

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Пролог

I

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

II

13

14

15

III

16

17

18

19

20

21

22

IV

23

24

25

26

27

28

29

30

Епилог

Допълнителна информация

Заслуги