ЛЕВ ТОЛСТОЙ

ВОЙНА И МИР

ПЪРВИ И ВТОРИ ТОМ

Превод: Константин Константинов

chitanka.info

ИВАН ЦВЕТКОВ

ВЕЛИКИЯТ ЕПОС НА ТОЛСТОЙ

Преди сто години, в края на 1869 г., бе завършен и напечатан романът-епопея „Война и мир“. Толстой не е страдал от фалшива скромност и веднага е отбелязал: „Това е нещо като «Илиадата» на Омир“. След него почти всички изследователи на руската литература, особено на Запад, обичат да сравняват двата епоса вероятно за да изтъкнат необятната, почти нечовешка мощ на епичното повествование, огромното дихание, с което са разгърнати картини от националния и европейския живот, и най-вече дръзкия, предизвикващ изумление стремеж да се обхване светът като цяло, в голямото и малкото, да се открият законите на цялата вселена, да се изследват самите основи на човешкото битие. Авторът на „Война и мир“ сам е признавал, че този път иска да обхване всичко наведнъж, да създаде цял космос. Той е имал достатъчно самочувствие и съзнание за това, което върши, за историческите и световни мащаби на творческото си дело. „Вие ми пишете, че се въртим като в омагьосан кръг — казва Толстой в едно писмо до своя близка. — Разбира се. Но това не бива да се говори и да се мисли. Що се отнася до мен, каквото и да правя аз, винаги си внушавам, че от върховете на пирамидите четиридесет столетия гледат към мен и че целият свят ще загине, ако аз спра да пиша.“ Първата част от тази мисъл е изречена от Наполеон след завземането на Египет, а втората от Шопенхауер. Но тук тя е толстоевска — плод на художническо съзнание, на художник, равен на бог. „Ако аз спра да пиша, светът ще загине“ — колко писатели в световната литература са смеели да мислят така! Това наистина ни връща към древния епос и древното съзнание, гдето — според думите на поета — в Евангелието на Йоан е казано, че словото е бог, със словото са спирали небесните светила, със словото са управлявали градовете.

Две книги са занимавали непрекъснато Толстой, когато е писал „Война и мир“ — философската поема на Гьоте „Фауст“ и „Илиадата“, както непрекъснато е мислил за Пушкин, когато е писал „Ана Каренина“. Какви канари от гняв се събарят върху преводачите на „Илиадата“, когато Толстой сравнява превода с оригинала: „Пошло, но неволно сравнение — преварена, дестилирана топла вода и вода от извора, вледеняваща зъбите — с блясък и слънце и дори с тресчици и прашинки, от които тя изглежда още по-чиста и свежа. Всички тези хора (преводачите) пеят с някакъв медено-сиропен гърлен, подъл и подлизурски глас, а онзи дявол пее и гърми с пълни гърди и никога не му е идвало на ум, че някой ще го слуша.“ (к.м. — И.Ц.) „Вода от извора, вледеняваща зъбите — с блясък и слънце“ — това е реализмът на самия Толстой, който винаги се стреми към натуралното, неподправеното, прекрасното — каквото може да се срещне само в природата. Но художествената мисъл на Толстой живее с Омир и по други причини. Древногръцкият певец пръв в световната, литература събира в едно цяло обкръжаващия го свят и иска да го обясни, да открие причините за човешките постъпки, за човешката вражда, за народната мъка. Той също описва една война и постоянно се пренася в мирния живот, слави поезията на мирните занимания, тоест също мисли с понятията война и мир. Но той изобразява друго състояние на света, началото на човешката цивилизация, и неговото светоразбиране е още наивно, детско. Толстой взема света в една развита епоха, в разцвета на буржоазната цивилизация, когато обществото е разчленено на индивидуалности и нещо повече — отделната личност с нейните интереси, страсти и търсения е в центъра на художественото внимание. Но и той иска да даде цялостен образ на човешкото битие, да изобрази всичко, да се добере до всичко, което засяга човешкото съществуване. Разликата е в самата степен на реализма, на художественото мислене, на осмислянето на цялото. Но и друго е не по-малко важно: „Илиада“ е епос за гнева и враждата, за гнева и бедите, за нещастията, които могат да сполетят цели народи, когато избухне една безумна и нескончаема вражда. Затова гласът на Омир се извисява над сражаващите се страни като плач и жалба, като скръбно отрицание на войната. „Война и мир“ е епос, поема за единението, за човешкото общуване, съгласие и разбиране, за това, как хората стигат до духовна близост и общуване, до духовно единение със своя народ, как цял народ се вдига в един порив срещу врага. Във „Война и мир“ преобладават щастливите мигове, красотата и поезията; самата основна ситуация в романа — Отечествената война от 1812 г. — е един от най-щастливите, поетичните мигове в руската история. В „Илиада“ любовта носи нещастие и смърт, у Толстой — вътрешно просветление, нравствено прераждане, истинско щастие. С целия си патос епосът на Толстой е насочен срещу силите на отчуждаването и разединението, срещу онези страни на съвременната цивилизация, на човешкото битие, които тласкат човека във фалшиви страсти и стремежи, правят го душевно мъртъв и нищожен, откъсват го от великото, високото, народното, от историческото битие на народа, от онази поезия в живота, която познават само нравствено одухотворените, способните да мислят и да се борят за общото щастие, да живеят един живот с народа си и в мирно време, и в дните на военни несгоди и сражения. Онези, които са способни на самооценка, на вътрешно духовно развитие, които могат да разберат големия смисъл на понятието „мир“.

Когато излязъл последният том на „Война и мир“, един от тогавашните критици и искрени почитатели на Толстой възкликнал: „Най-после великото произведение е завършено… Каква грамада и каква стройност! Нито една литература не ни представя нещо подобно. Хиляди лица, хиляди сцени, всевъзможни сфери на държавния и частен живот, история, война, всички ужаси, каквито има на земята, всички страсти, всички моменти от човешкия живот — от писъка на новороденото дете до последните искрици на чувство у умиращия старик, всички радости и скърби, достъпни на човека, най-различни душевни настроения — от усещанията на крадеца, който е откраднал пари от своя другар, до най-високите прояви на героизъм и мисли на вътрешно просветление — всичко има в тази картина. И в същото време нито една фигура не засенчва другата, нито една сцена, нито едно впечатление не пречат на други сцени и впечатления, всичко е на мястото си, всичко е ясно, всичко е отделно и всичко хармонира помежду си и с цялото. Такова чудо в изкуството, и то чудо, постигнато с най-прости средства, още не е имало в света. Тази проста и едновременно невъобразимо изкусна групировка не е плод на външни съображения и пригаждания; тя може да бъде плод само на гениално прозрение, което с един поглед — прост и ясен — обхваща и прониква в цялото многообразно течение на живота.“

Разлистим ли старите списания и книги, ще се убедим, че въпреки острите разногласия по отделни проблеми и някои прибързани, незрели оценки, почти всички съвременници на Толстой са били единодушни в едно: с появата на „Война и мир“ в руската и световната литература влиза още един велик художник, който е овладял напълно творческите си сили, разгърнал е цялата мощ на необикновения си талант. Романът е бил оценен веднага като гениално произведение, равно на всичко най-хубаво и велико, което е създала дотогава руската литература. Читателите са били възхитени от чудесния дар на писателя да подслушва и отгатва най-затаените мисли на героите си, да долавя най-неочакваните поврати в техния душевен живот, да рисува всичките им полети и падения, всичките им нравствени търсения и заблуждения с удивителна естественост и простота. Като че ли за художника не е имало нищо трудно: където и да обърне погледа си — към палатката на Наполеон или към горния етаж на къщата на Ростови, — той е виждал всичко до най-малките подробности. И в най-напрегнатите военни сцени, и в сцените на мирния селски живот той с еднакъв успех изобразява борбата между най-разнообразни чувства, тяхното възникване и угасване, играта на едва доловими усещания, непонятни за самия герой. Изглежда, че тъкмо това е карало Флобер да вика от възторг при четенето на отделни сцени.

Как възниква замисълът на „Война и мир“, каква е историята на неговото създаване, как стига Толстой до такъв недосегаем връх на художествено съвършенство? Всички тези въпроси са напълно естествени и оправдани, защото в историята на литературата не стават чудеса и нищо не се появява изневиделица.

Литературните историци търсят най-дълбоките корени на романа в предходната литература. Погледът им се спира най-напред върху историческата трагедия на Пушкин „Борис Годунов“, която представлява преломен момент в руската литература и изтъква за пръв път решаващата роля на „мнението народно“! Но образа на самия народ още не виждаме. И затова следващата крачка в руската историческа проза е „Капитанска дъщеря“, засягаща редица сходни проблеми. В центъра на тази повест са въстаналите селски маси и техният водач Емелян Пугачов. На фона на тези грандиозни събития е показан частният живот на семействата Гриньови и Миронови. Пред Пушкин е стоял вече въпросът за неразрешимия антагонизъм между дворянство й народ, между помешчици и селяни и за историческата неизбежност на селската революция. Нови моменти в образа на народа внесе Гогол в героичната си епопея „Тарас Булба“. Запорожката сеч е пример на свободен народ, който се бори с чуждите завоеватели и проявява рядък героизъм и патриотизъм.

Такива са нишките, които водят до най-монументалното художествено произведение в руската литература, до народната епопея „Война и мир“.

Ранното творчество на самия Толстой е също една подготовка към романа. Защото едва ли ще се намери друг писател, който още от първите си страници се замисля над централните проблеми на своята епоха и с рядка упоритост и последователност се старае да намери изхода от омагьосания кръг на дворянското общество. Преди всичко още в първата творба на Лев Толстой — автобиографичната трилогия „Детство — Юношество — Младост“ — се появява основният герой на цялото му творчество. Той е човек, осъзнал непълноценността на дворянската класа, фалша на господствуващата нравственост и затова се измъчва в тази среда, търси изход или в природата, или при народа. Колкото повече се взира Толстой, толкова повече се убеждава, че истински носител на руския национален характер е простият селски народ, че в неговия трудов живот се крият корените на нова, истинска нравственост.

Често може да се срещне твърдението, че Толстой нямаше да напише „Война и мир“, ако не беше служил в Кавказката армия и особено ако не беше участвувал в отбраната на Севастопол. През време на Кримската война той с очите си вижда народа на война, наблюдава сцени на истински героизъм.

Замисълът на романа възниква в 1856 година, когато от Сибир се завръщат помилваните декабристи заедно със семействата си. Толстой решава да опише живота на един от тези декабристи. Когато пристъпва обаче към изпълнението, вижда, че трябва да се върне назад към 1825 година — към младостта на декабриста и към онова историческо потресение, което преживя руското общество на 14 декември 1825 година. Продължавайки да развива замисъла си, Толстой търси причините на декабристкото движение и декабристките идеи и се спира на освободителната война от 1812 година и нейната предистория — 1805 година, първите сблъсквания с Наполеоновата армия и поражението при Аустерлиц. В първоначалните планове на романа центърът се е местел ту към семейната хроника на Ростови и Болконски, ту към историческо и психологическо изследване дейността на Наполеон и Александър. Също като Пушкин Толстой не е различавал в началото „през магическия кристал далечините на свободния роман“, тоест не е виждал още ония граници, в които ще се побере величественото съдържание, нито пък цялостното развитие на характерите. Първите части на романа излизат в списание „Руски вестник“ със заглавие „1805 година“, а общото заглавие в началото било „Всичко, което свършва добре, е хубаво“.

Шест години непрестанен и усилен труд (от 1863 до 1869) е струвала на Толстой епопеята „Война и мир“. Но това са били годините на разцвета на творческите му сили. В едно свое писмо той е заявявал: „… Никога не съм чувствувал своите умствени и дори всичките си нравствени сили толкова свободни и толкова способни за работа. А има какво да работя. Тази работа е роман от времето на 1810 и 20-те години, който ме е погълнал изцяло от есента. Сега аз съм писател с всичките сили на душата си и пиша и обмислям, както никога досега не съм писал и обмислял.“ Толстой пише с наслада, живее с крупни планове и мисли, с голяма вяра в силите си. Той изучава многобройни трудове, спомени за войната през 1812 година, предприема пътешествие до мястото на Бородинското сражение, докато най-после колосалните му усилия се увенчават с пълен успех.

Трудно е да се определи с няколко думи главната тема на „Война и мир“, да се предаде съдържанието му. Историята на Русия, на руското общество от 1805 до 1820 г., великата народна война срещу Наполеон и навечерието на нови събития, назряването на нови идейни движения — ето рамките на този епос. Всевиждащият поглед на гениалния художник се стреми обаче да вникне в най-дълбоките струи на народния живот, да не изпусне нито едно явление от интелектуалния живот, от идейните търсения на прогресивните руски дворяни в благодатната атмосфера на всенароден духовен подем.

Най-висш принцип на художествеността е единството на художественото произведение, когато всички негови страни са подчинени на една основна мисъл. Такава мисъл във „Война и мир“ е „мисълта за народа“, както се изразява Толстой. Най-великото събитие в историята на Русия дотогава, героичната отбрана на родната земя от чуждия нашественик, изтъква на преден план простия, народ като решаваща сила, в националния живот, като най-добър носител на всички черти на националния характер. И тъкмо тук, в изпитанията се разкрива същността на руския национален характер, на руския патриотизъм. Войната от 1812 г. е народна война, свещена и справедлива, и това поражда невиждан прилив от национални сили, от национално самосъзнание. Не героите, не наполеоновци и александровци решават изхода на великите исторически събития, а капитан Тушин, капитан Тимохин, Тихон Шчербатий, всички ония селяни, въоръжени с вили и сопи, които разгръщат партизанска борба в тила на врага. Народният дух, скритата топлина на патриотизма се оказват решаващи при разгрома на Наполеон. Русия бива защитена и спасена от крепостните селяни. Но това е само едната, макар и главната страна на въпроса. Другата е, че Толстой гледа на всичко с очите на народа, преценява своите герои в зависимост от тяхната близост до националния живот и националните интереси. Мисълта за народа има универсално, основополагащо значение. Тя пронизва целия роман, съдбата на всички герои, философската концепция на Толстой за историята.

Най-любимите герои на Толстой — Андрей Болконски и Пиер Безухов — търсят път към народа, минават през сложни, мъчителни нравствени търсения. Те са свързани с най-значителните събития в романа и най-много размишляват за смисъла и съдържанието на живота, за високото предназначение на човека и за пошлата дворянска среда, която убива всичко живо, умно и красиво. Те се движат като единствени живи души в петербургските салони, измъчват се от празния живот, от фалша и лицемерието на своята среда.

Пиер Безухов е син на знаменит екатеринински велможа, чиято смърт е описана така внушително. Той става наследник на грамадно състояние, но съвсем не го блазни перспективата на богат и разгулен живот, защото от младини се е замислил за високото предназначение на човека, за такива нравствени принципи, които ще го сближават с народа, ще го направят полезен за ближните, за да възтържествува справедливостта и доброто. Ето защо неговата грамадна тромава фигура, неговите маниери, неговата откровеност и естественост изглеждат тъй чужди и непривични за блестящия салон на Ана Шерер. И действително — разгърнете първите страници на романа, който е посветен на подвига на руския народ. Вие попадате в средата на най-висшата аристокрация, където не се говори на родния език, където всичко е покрито с фалшив блясък и фалшиво величие. От разговорите на тези висши сановници лъха някаква мъртвина и зад външната загриженост прозира чудовищна откъснатост от интересите и съдбата на нацията. Толстой последователно смъква всички покривала, за да блесне нищожеството, антинародната същност на аристократите. Те водят някакъв механичен живот, който писателят сравнява с вретена, пуснати да се въртят. Новите гости в салона се сравняват с нови блюда — редки и неочаквани за времето си, и това овеществяване е най-безпощадната присъда над висшия свят. Тази ниска, битова лексика разкрива истинската същност на аристократите, видяна с очите на народа. Тя е снижение, скрита насмешка, подчертаваща автоматизма на техния живот, лишен от спонтанна жизненост, от особени изненади и подчинен на своя размерен ход. Фалш, неискреност и корист господствуват в това общество, което е един огромен маскарад, защото всички са надянали маски, за да прикрият вътрешното си нищожество и празнота. Всичко тук е станало фраза, прикритие на истинското състояние и преживяване. Хората в това общество се делят на умеещи и неумеещи да живеят. Такава е тяхната философия. Най-добре умее да живее княз Василий Курагин — министър от правителството на Александър I, защото умее да присвоява ловко чуждите богатства. Той играе превъзходно ролята си. Неговото естествено състояние е да носи майката на скуката и отегчението от живота, да говори това, което няма нищо общо с истинските му мисли и намерения. Този светски лъв се е вживял напълно в ролята си и не се измъчва от никакви съмнения, защото знае, че във всичко ще успее. Спомнете си борбата, която се води за наследството на Кирил Безухов. Каква низост, какво отвратително лицемерие и мародерство! Спомнете си семейството на княз Василий Курагин. Той сам зарича по-големия си син Иполит „кротък идиот“, а по-малкия Анатолий — „буен идиот“. Единият се занимава с нахално ухажване на Лиза — жената на княз Андрей Болконски, а другият се е отдал изцяло на разврат и гуляи. Тяхната сестра Елен — светска красавица и лъвица, се превръща в сводница на своя брат при отвличането на Наташа Ростова.

Тази среда носи беди и разтление. Неслучайно Пиер изпада в бяс при разговора с прелъстителя Анатолий и сестра му и хвърля в лицето им обвинението: „Където сте вие, там са злото и развратът.“ Толстой е безпощаден към тази среда. Той отбелязва и плоското лице на княз Василий, и неговото равнодушие, и скучния му студен тон, които се крият зад външното приличие. Князът говори винаги лениво като актьор в стара пиеса. Значи, всичко се е превърнало вече в заучено, механично изговаряне на думи. Лицето на Иполит издава идиотизъм и неизменно изразява самоуверено отвращение. То се свива в неопределена и скучна гримаса, при която тялото му винаги заема неестествено положение.

В дните, когато се решава съдбата на Русия, мислите на тези хора са заети от кариеристични, егоистични стремежи за придвижване по йерархията, от изгодни женитби и интриги. Прочетете разговора между княз Василий и Ана Михайловна, за да си представите всичките възможни степени и форми на лицемерието!

И ето в това мъртвило влиза масивен, дебел младеж, с остригана глава, с очила, облечен по модата. Той не може да си намери място може би затова, защото умният му и едновременно плах наблюдателен поглед го отличава от всички в гостната. Той се усмихва радостно, весело и в усмивката му има още детска доброта. Но Пиер произнася светотатствени речи в салона на Ана Шерер, той защищава идеите на Френската революция и правото на народа за възмездие. Зад неговото добродушие, скромност и простота се крият напрегнат идеен живот, силни пориви, непрестанно желание да бъде полезен на народа си. Това го отвежда отначало при масоните с техните проповеди за обич към ближния и за лично нравствено самоусъвършенствуване. То го заставя да посети своите имения в Киевска област и макар че проявява непрактичност, наивност и доверчивост, над които Толстой леко иронизира, все пак той вижда истинското положение на крепостните селяни и вредата от крепостното право, което погубва нравствено преди всичко самите господари. Пиер е емоционален, мечтателен, с неотслабваща вяра в доброто и справедливостта. Нему е чужд скептицизмът на княз Андрей. Той пръв стига до мисълта, че крепостното право трябва да се унищожи и че единственият изход е в пълното сливане с народа, с неговия почти безсъзнателен живот. За известно време Пиер попада под влиянието на философията за стихийното, безсъзнателното начало и той се възхищава от безобидния Платон Каратаев — този представител на пасивното начало в простия руски народ. Но жаждата за живот, изпълнен с високи цели, и нравствената чистота на Пиер го завеждат в първите декабристки дружества, тоест в редовете на първото в Русия освободително движение на дворянските революционери.

Пътят на Пиер никак не е лек — в него има лутания и кризи, падения и възвисявания. Пиер започва като възторжено дете все още под впечатлението на живота си във Франция и на свободолюбивите идеи на Френската революция. Толстой неведнъж изтъква усмивката на Пиер — издаваща нещо прозрачно, искрено и непосредно — огледало на неговата душа, на мечешката му непохватност. Простодушен, наивен и доверчив, той лесно може да бъде съблазнен и заслепен от външния блясък. Това долавя веднага всевиждащият октопод княз Василий и към него насочва пипалата си. Пиер води разгулен бохемски, живот в Петербург, понесен от чужда воля, преживява падението си с Елен Безухова, минава през френския плен и опасността от разстрел, стига до дъното на бездната, до крайните несгоди, които преживява всеки обикновен руски войник. При Бородино той открива най-важното и иска да се сражава като обикновените войници. В цялата му натура има нещо непосредно, което по естествен начин го сближава с народа и което е духовната предпоставка за сближаването му с Наташа Ростова. Техният ум не е обременен от противоречията и мъките на Андрей Болконски, той е по-жизнен и цялостен, без оная сянка на трагичното, на предрешеното, на гибелната пустота. У тях е съвсем естествен поривът към светлото състояние, към чувствената наслада и обикновените човешки радости, докато у всички представители на фамилията Болконски прекалено духовното начало е сложило неземен отпечатък върху лицето им. Пиер е по-малко подготвен за декабрист от Андрей Болконски — ако си спомним характеристиката на Ленин за страшната отдалеченост на декабристите от народа. Най-естествено би било княз Андрей да бъде оня герой, който носи безкрайното движение, перспективата в романа. Но Толстой разглежда епохата на декабризма като време на трагични заблуждения и затова за него е било по-важно да реши проблема герой-народ, проблема за нравствените търсения на личността в съгласие с народното освобождение. Ето защо Пиер Безухов стои изправен пред новите исторически хоризонти в края на романа.

Княз Андрей Болконски е вторият герой, в който са въплътени нравствените идеали на Толстой. Той се появява почти едновременно с Пиер, но вече по-зрял, по-подготвен за съпротива срещу разлагащата среда. За разлика от Пиер той е по-интелектуален и неговите търсения се развиват в по-друга насока. Толстой пише, че Андрей Болконски съединява в себе си в най-висока степен онези качества, които липсват у Пиер и които могат да се изразят с едно понятие — воля. Той притежава повече зрелост и решителност, повече сухост и по-малко мечтателност и способност за отвлечено философствуване. Само една реплика, отправена към княз Иполит, разкрива всичката омраза и отвращение на княз Андрей към висшия свят. Само един разговор с жена му Лиза — и пред нас е неговият непреклонен характер. А в беседата му с Пиер за пръв път очите му заблестяват с лъчист, ярък блясък, в тях отново пламва огънят на живота. Той не може да понася този безнравствен празен живот, измъчва се и затова решава да замине на фронта.

Главното в княз Андрей в началото на романа е неговото честолюбие, желанието му да стане велик пълководец като Наполеон, готовността му да жертвува всичко за един миг слава. Той мечтае за онзи върховен момент, когато ще се яви неговият Тулон и той ще поведе армиите и ще разгроми врага. Но при Аустерлиц мечтите му търпят пълно крушение и той преживява дълбок душевен прелом. Той наистина грабва знамето и повежда напред една рота, но тежко ранен, изоставен, загледан в огромното спокойно небе, разбира илюзорността на мечтите си. Той съзнава колко нищожен е Наполеон в своите пози и самочувствие, колко невярна е представата за избраните герои, които решават съдбата на сраженията. По този път княз Андрей стига до народа, до единствената сила, от която зависи ходът на войната, до ония скромни и незабележими герои, които без поза, но с истинско въодушевление и всеотдайност се бият.

И Княз Андрей има допир с висшите бюрократични среди. Той работи известно време с либералния деец Сперански, но и това не донася някакво удовлетворение. Вижда, че истинската сила е в ръцете на Аракчеев, а не на Сперански. Разговорите с Пиер, любовта на Наташа го възвръщат отново към живот, събуждат нови нравствени сили. Колко поезия има в запознаването му с Наташа Ростова в появата на първите плахи искрици на влюбеност, неосъзнати още, но изпълнили целите им същества, в оная тиха нощ в Отрадное, когато Андрей слуша песента на Наташа. Той отново се отърсва от заблужденията си и се приобщава към онова „велико, общо и неизразимо“, което, бе почувствувал в съседство с кумира си на бойното поле при Аустерлиц, към справедливото безкрайно небе и бавно плуващите сиви облаци, които цял живот ще му напомнят колко жалки и нищожни са понякога човешките увлечения и страсти, колко напразни са химерите, които изпълват живота дори и на умните хора. Сега мисли не за Тулон, не за бляскав подвиг, който ще порази цялото човечество, а за любовта си към Наташа, към отделния човек. „Той погледна пеещата Наташа и в душата му се извърши нещо ново и щастливо. Беше щастлив и едновременно с това му беше тъжно. Наистина нямаше за какво да плаче, но беше готов да заплаче. За какво? За предишната любов ли? За малката княгиня ли? За разочарованията си ли?… За надеждите си в бъдещето ли?… И да — и не. Най-важното за което му се искаше да плаче, беше изведнъж живо осъзнатата страшна противоположност между онова безкрайно велико и неопределимо, което имаше в себе си, и това тясно и телесно, каквото беше той самият и дори тя. Тая противоположност го измъчваше и радваше през времето, когато тя пееше.“

Ето най-характерната родова черта на Толстоевите герои, на онези, в които той влага себе си, своята философия за живота. Те не познават покоя и самодоволството дори в любовта и щастието дори в най-щастливите мигове на любовта. Любовта изпълва душата им, възражда я, но на тях и това им е малко, на тях им трябва цялата вселена и те непрекъснато трябва да поглеждат към високия небесен, свод, за да измерват своите постъпки и стремежи с истински великото и безкрайното, а не със земното, суетното, реалното, което има макар и този недостатък, че не е вечно. С какво майсторство разкрива Толстой душевните вълнения, душевното обновление на княз Андрей чрез образа на оня дъб; който в началото стои черен, неразлистен, изранен, а след това се зеленее млад и тържествуващ сред брезовата гора! Раняването на Андрей Болконски и смъртта му са наистина безсмъртни сцени, смайващи с психологическата си глъбина и достоверност. Как се мята душата на любимия Толстоев герой в последните си минути между крайно противоположни максими и открития: ту иска да обича всичко и всички, стреми се към вечната любов и мисли за живота и смъртта, ту разбира, че това е вече смърт, отричане от земния живот, от оная любов, която единствена разлива меката тишина и светлина, от която му се иска да плаче от радост…

„Обич? Какво е обич? — мислеше той. — Обичта пречи на смъртта. Обичта е живот. Всичко, всичко, което разбирам, е само защото обичам. Всичко живее, всичко съществува само защото аз обичам. Всичко се държи само от нея. Обичта е бог и да умра — значи аз, една частица обич, да се върна към общия и вечен извор.“

Могъл ли е княз Андрей да има толкова богат душевен и интелектуален живот, ако той наистина беше герой на Отечествената война, на първите две десетилетия от XIX век? Или в неговите размисли и духовна еволюция Толстой е привнесъл по-късен исторически и философски опит тревогите на онова страшно й преломно време, през което е писан романът? С една дума, има ли модернизация във „Война и мир“? Безспорно има. Но това само потвърждава правилото, че няма исторически роман, който да не е възникнал от бурите на днешния ден, който да не е предизвикан от актуални духовни и художествени потребности, без това да става по най-директния начин. Толстой пише своята епопея през десетилетието на предстоящата революция, в очакването на кърваво селско въстание, в атмосферата на крайно ожесточена идейна борба. Насреща се задава едно непознато поколение от разночинци, всяващо смут и страх у достопочтените дворяни, призоваващо към брадвата и пожара, към пряка разправа с потисниците. Не, тези попски синове няма да робуват на рицарската галантност и класовите илюзии на декабристите, няма да правят спектакли на Сенатския площад и да спорят за милостивата особа на монарха. Съдбата на петимата обесени и десетките погребани в сибирските рудници ги е научила на много неща. Най-общо казано, настъпва и властвува дух на разединение, класова вражда, разпадане в руското общество на тази епоха Толстой противопоставя друга епоха — щастливия исторически миг на народното единение, на общ патриотичен порив й подем, поезията на единението и общуването, на приобщаването към великото, историческото, всенародното. Неговите герои са най-щастливи и вътрешно свободни и възвисени, когато усещат величието на простия народ и се приобщават към неговата нравственост и неговия безхитростен начин на живот, към неговото величаво-спокойно посрещане на смъртта, към скритата топлина на народното патриотично чувство. Затова и романът се казва „Война и мир“. Не само защото описва военни и мирновременни сцени. Неговият смисъл е по-дълбок и по-тясно свързан с основната идея на автора. На руски език думата „мир“ означава още „общество“, „хора“, „народ“. И тогава заглавието придобива следното съдържание: войната и хората, войната и обществото, кой как посреща тази война и в каква степен се приобщава към нейната справедлива цел, към общонационалните интереси; съотношението между поезията на мирния живот, мирните радости и поезията, суровото величие на войната, между семейния бит и голямото историческо събитие. Главните герои на романа издържат всички изпитания на военното време, на историческия миг. А с това е свързано още едно значение на заглавието, произтичащо от философията на Толстой, от неговия възглед за тъждеството на жизнения процес, за непрекъснатия поток на човешкия живот и в мирно и във военно време. Този, който е достоен — иска да каже Толстой, — който живее поетично и одухотворено в мирни дни, който познава напрегнатия интелектуален живот, нравствените търсения и се стреми към висока цел и духовно съвършенство, той ще бъде достоен във военно време, той ще бъде храбрият, доблестният защитник на родината и ще се слее със своя народ. Който е дребнав егоист, себичен сановник и кариерист, който живее паразитен и бездуховен живот, той е мъртъв за общонародното и общонационалното, той е чужд на националните пориви на народната съдба. Така в крайна сметка „Война и мир“ утвърждава народа като главен критерий за всички морални ценности, носител на всички национални добродетели, като крайна точка и разрешение на мъчителните нравствени търсения на Толстоевите герои. Затова неговото място в руската литература е необикновено. Той се възприема; като национален епос, национална библия, народна книга, каквато за нас българите е книгата на Захари Стоянов „Записки по българските въстания“.

Но има и други герои, в чиито души гори огънят на патриотизма, които са близо до народния бит и народната нравственост, в които националното, руското, не се е обезличило под влиянието на чужди култури или празен живот. Това са семействата на Болконски и Ростови, живеещи в непосредствена близост с народа, съхранили народните обичаи, народните песни, народния дух. Тук са и старият княз Болконски, човек на осемнадесетия век, със спартанско възпитание, силна и дейна натура, с твърди принципи, но с ужасно тежък деспотичен характер, причиняващ страдания на дъщеря си; тук е Мария Болконска, която сме запомнили с некрасивото лице и кротките лъчисти очи, с тромавата походка и с религиозното смирение и самопожертвователност, с нейната доброта и привързаност към семейството. С каква любов описва Толстой щастливия семеен живот на Ростови — на старите и младите, с всички радости и увлечения, с цялата поетичност на празничните увеселения, лова, взаимната обич и вярност. Пред нас е най-поетичният образ в романа — Наташа Ростова, в която Толстой е вложил всичко най-обаятелно, пленяващо от характера на руската жена. „Каква прелест е тази Наташа!“ — казва Николай Ростов, а в неговия глас чуваме и самия писател, който е очарован от нейната тънка и стройна фигура, от нейната подвижност и одухотвореност, от искрящия пламък на очите й, от нейната свръх жизненост, от пълнотата, с която се проявяват всички нейни чувства. Ето какво казва Ромен Ролан, един от най-проникновените ценители на Толстой: „С най-голямо съвършенство е обрисувана Наташа. Мило момиченце, пакостница и вечно смееща се, с любещо сърце, тя като че ли живее близо до вас и вие с целомъдрена нежност на брат следите как тя расте; на кого от читателите не се струва, че е срещал това момиче в живота си?… Чудесната пролетна нощ, когато Наташа мечтае и фантазира до залятия от лунна светлина прозорец на стаята си, а княз Андрей неволно я слуша, изправен до отворения прозорец на долния етаж… Вълненията на първия бал, любов, мъките на любовта, разцъфтяването на още неосъзнатите желания и стремежи, пътуването с шейна, нощта в гората, причудливо искрящият сняг… Наташа ни покорява с развълнуваната си нежност. Вечерта в операта и оня странен свят на изкуството, от който пиянее разумът; безумието на сърцето, безумието на плътта, изнемогваща от любов, мъките, колко очистват, свещеното състрадание до леглото на умиращия годеник… В паметта изникват всички преживявания на бедната Наташа и струва ни се, че страда и се радва най-любимият, най-близкият човек. Да, този образ служи като безжалостна мярка при оценката на почти всички женски типове, създадени от съвременни романисти и драматурзи! Толстой е успял да отрази трепета на самия живот…“

Образът на Наташа излъчва поезия, нежност, сърдечна чистота, юношеска свежест. Източникът на това е нейната близост с народния дух, това, че тя е всмукала всичко руско, народно и може да пее и играе, както пее и играе всеки руски човек, както играят обикновените селянки.

„Де, как и кога бе всмукала от оня руски въздух, който дишаше — тая малка графиня, възпитана от емигрантка французойка, тоя дух, отде бе взела тя това държане, което раs de châle отдавна би трябвало да изгонят? — възкликва Толстой, а това рядко се случва с него. — Но духът и държанието й бяха същите, неподражаеми, които не се учат, руски, тъкмо ония, които очакваше от нея вуйчото. Щом тя застана и се усмихна тържествено, гордо и хитро-весело, първият страх, който обзе за миг Николай и всички присъствуващи, страх, че тя ще извърши нещо, което не трябва, мина и те вече й се любуваха.“

Такава е живата човешка прелест, поетичната магия на тази тънка грациозна графиня, която умее да разбере и да вникне във всичко онова, което носи в себе си селянката Анисия, бащата на Анисия, лелята и майката и всеки руски човек. Щом стане дума за нея, у Толстой изведнъж зазвучават високи ноти на възхищение и умиление, блясва нещо гоголевско от високия регистър на поемата му за птицата-тройка, така неприсъщо на трезвия му реализъм, на този винаги леко примижал скептичен и много изкушен поглед, който мъчно изпада в екстатични състояния и е готов да иронизира и най-любимите си герои.

Наташа Ростова е естетическият идеал на Толстой в най-точния и естетичен смисъл на думата. Тя е най-непосредно свързана с философията на романа, с основната му мисъл за народа. Не само защото умее да играе и да пее като обикновена селянка, да разбира душата на народа, руското, патриархалното. В цялата й натура има нещо, което олицетворява идеала на Толстой за естествен, непосреден живот, като стихия на здравото човешко чувство, като пълнота на човешките преживявания и стремеж към неограничена свобода в радостите, мъките, насладите — изобщо във всички душевни прояви. Наташа е самият живот в неговата естествена прелест, в играта на багрите, в очарованието му. Нейното пеене изцелява Николай Ростов, неусетно го изважда от кризисните състояния, от душевния хаос и отчаяние. Срещата й с Андрей Болконски извършва прелом във възгледите на княза, отваря му очите за истинските ценности, за истинското лице на живота, разкрива му всичко мнимо, фалшиво, след което е тичал, в което е вярвал. Наташа е нравствената мярка, защото това е мярката на самия живот, а той рано или късно отхвърля заблужденията и фалшивите кумири. До нея се докосват всички главни герои и не е случайно трагичното разминаване с княз Андрей и сближаването й с Пиер Безухов. Княз Андрей не разбира Наташа, той е прекалено рационален и интелектуален, прекалено робува на философски и политически теории, на усвоени принципи и не познава цената на всеки миг от живота, не изпитва потребността всяка минута да бъде изпълнена с някакво преживяване, с непосредна изява. В него има повече гордост и отчужденост и по-малко простота и естественост — оная спонтанност, простодушие и почти детско очарование, което притежава Пиер Безухов.

В дните на народното бедствие и подвиг Наташа без всякакви усилия се приобщава към общоруското, общонационалното, към интересите и съдбата на своя народ, тя прави това, което правят руските мужици при Бородино и руските партизани — онези, които с величаво спокойствие и решимост без каквато и да е поза влизат в боя, за да спасят отечеството си.

Накрая ние сме изненадани. Наташа изпитва най-пълно щастие да бъде домовита стопанка, добра майка и съпруга, да бъде отражение на умствените интереси на Пиер. Безспорно тук се е отразила полемиката на Толстой с революционните демократи по въпроса за еманципацията на жената; полемика, насочена срещу такива образи като Вера Павловна от романа на Чернишевски „Какво да се прави?“. Но това е само на пръв поглед. Духовната революция на Наташа не е завършена, на нея й предстоят нови изпитания като жена на декабрист.

Едва ли ще се намери читател, който да не помни атмосферата на юношеска чистота и сърдечност, в която расте Петя Ростов, патриотичния ентусиазъм на този юноша и смъртта му от френски куршум, онези разперени ръце на мъртвия вече конник…

Мнозина литературоведи смятат, че образът на Николай Ростов е до голяма степен антипод на Пиер Безухов и Андрей Болконски, че в него са намерили израз колебанията на автора, нескъсал още с дворянската класа. Николай не се отличава с никакви нравствени търсения. Той си има свое разбиране за дълга към отечеството и императора, от което се ръководи. Готов е да изпълнява всички заповеди — щом са казали да се воюва, трябва да се воюва. Накрая се превръща в консервативен помешчик, който иска да примири интересите на крепостните селяни и на помешчика, да работи в полза на селяните. Това, разбира се, е една от илюзиите на самия Толстой. Ограничеността на Николай в рамките на официалната идеология стига дотам, че той е готов да се опълчи срещу Пиер и другарите му, ако те вдигнат въстание и нарушат клетвата пред императора. Но това са най-едрите щрихи, главните моменти в образа на Николай Ростов. Вътре в тях се съдържа едно по-сложно движение, което опровергава твърдението, че той е въплъщение на тъпата сила на злото, на самата консервативност. Толстой казва за Николай Ростов, че той е едновременно даровит и ограничен. Той е от ростовската порода. А най-характерното и най-привлекателното в тази порода е особеният душевен талант, особеното предразположение към общуване и разбиране, възхищаване от другите. Николай е възпитан в дух на рицарска доблест и прямота, на искреност и откритост. Той е способен на големи преживявания. Нали той извлича знаменитата формула, толкова близка на автора на „Война и мир“ — „И да живее целият свят!“ Нали той чувствува симпатия към австрийския селянин и се замисля над безсмислената жестокост на войната, над абсурдните моменти в тази война и преживява своята тилзитска криза. Той е ограничен, защото е прекалено възторжен, защото обича да вярва в кумири, защото се страхува да прекрачи, да излезе от установеното, от онова, което е прието от всички. Той е потресен от фалша и лъжата, от моралната деградация на някои офицери, защото е израсъл в дома на Ростови и по начало е чиста, непокварена натура. Но лесно се примирява с общия порядък. Той потушава бунта в Богучарово. Но в същото време се стреми, към хора с богата душевност и това определя брака, му с Мария Болконска. Основното в Николай Ростов е липсата на онези сложни, интелектуални търсения, които могат да го отведат вън от класата му. Образно казано, той не се стреми към небето, към звездния свод, както Наташа, Пиер и Андрей, на него му стига земята, на която здраво стои. Рискованите душевни полети са му чужди. Той е човек на здравия смисъл, съчетаващ в себе си и поезията на ростовския дом, и ограничеността на ростовското мислене.

Във „Война и мир“ действуват исторически личности, най-главните от които са Наполеон и Кутузов. Може би те не са съвсем достоверни исторически, но и тук Толстой е изхождал от народната мисъл и близостта до народа. Затова Наполеон е представен като олицетворение на буржоазната цивилизация, на буржоазния индивидуализъм и егоизъм, като жалък позьор, самовлюбен, вярващ в своето избраничество и в това, че герои като него движат историята. Но не бива да се забравя, че в случая се касае и за един завоевател, който е погазил руската земя, който води несправедлива война. За разлика от него Кутузов е обрисуван като истински народен пълководец, проникнат изцяло от народен дух; той взема решенията си в съгласие е настроението, духа на армията. Въпреки философията на фатализма, която отрича изцяло ролята на отделната личност в историческите събития и която е попречила да се разкрие докрай дейността на Кутузов, ние виждаме неговата мъдрост и пълководческо изкуство, неговата вяра в руския народ. Сражението при Бородино и изоставянето на Москва са апотеоз на военния гений на Кутузов.

Какво представлява „Война и мир“ в жанрово отношение? Тя не е роман в традиционния смисъл на думата, не е само семейна хроника, нито историческо повествование. Толстой доста дълго размислял над художествената форма на своето произведение и най-после стига до извода, че всяка голяма оригинална творба е новаторска не само по съдържанието си, но и по формата си. Той обяснява своето пренебрежение към условните форми на прозаичното художествено произведение по следния начин: „Историята на руската литература от времето на Пушкин не само дава много примери за такова отстъпление от европейската форма, но не дава нито един пример за обратното. Като се почне от «Мъртви души» на Гогол й се стигне до «Мъртвият дом» на Достоевски, в новия период на руската литература няма нито едно художествено произведение, надхвърлящо макар и малко рамките на посредствеността, което да се побира напълно във формата на романа, поемата или повестта.“

И наистина това, което буди винаги изумление, е как е успял художникът да изгради едно стройно цяло от толкова исторически епохални събития, сражения, масови сцени с участието на цели армии и исторически личности и сцени от светския петербургски, московски живот, сцени от семейния, частния живот на Ростови и Болконски. Толкова характери, толкова, човешки съдби, с всичките им зигзази, с най-сложните им преплитания и с такава илюзия за неповторимост, за действително съществуващи. Толстой е навсякъде майстор — и в сцените от народната война и опожаряването на Москва, и при най-незабележимото душевно движение, и в монументалното епично платно на битката при Бородино, и в тънкия рисунък на ревността на Соня или прощаването на княз Андрей с баща му. „Нито в едно произведение на Толстой — пише Ромен Ролан — няма такова многообразие от герои — деца и юноши, и всеки образ — младият Николай Ростов, Соня, бедният малък Петя — е музика с най-чисто звучене и изящество, будеща умиление като мелодиите на Моцарт.“ Еднакво поразяват епичният размах, мощта на рисунъка при масовите сцени и извайването на живи черти и образи, тънкият психологически анализ. Ние се учудваме на универсалното изкуство на Толстой — той е превъзходен баталист и портретист, психолог и битовист: навсякъде виждаме несравними картини от руския живот.

В нашата памет остават завинаги непохватната фигура на Пиер Безухов и детската му усмивка, сухото нервно лице и ръцете на Андрей Болконски, лъчистият поглед на княгиня Маря, излъчващ кротост и доброта, горната устна на Лиза, лъвската грива на умиращия велможа, тънката и стройна фигурка на Наташа. Някъде преди Аустерлицкото сражение се явява един дебел полковник, който няколко пъти се опитва и не може да изкаже мисълта си пред войниците — но той е вече обезсмъртен, той е заживял в съзнанието на читателя. Нека вземем един много очевиден и поразяващ пример — как рисува Толстой смъртта на героите си. В смъртта се отразява целият живот, целият характер на героя. Както пише Константин Федин, художникът като че ли казва на своите герои: покажи ми как се отнасяш към смъртта — ако смъртта е естествена, ако тя е насилствена, ако ти сам я желаеш, ако тя е доброволна, ако е дългоочаквана или внезапна, — покажи ми и ти ще определиш своята ценност като човек, а ние ще те разберем… Нито един от любимите си герои Толстой не заставя да умре от жалка, недостойна смърт. Напротив, тези герои в последния час от живота си като че ли се издигат още по-високо или излизат щастливи от смъртното изпитание. Умира княз Кирил Безухов — такъв горд, недостъпен и величествен, какъвто е бил при Екатерина II. Умира Петя Ростов — така мигновено и ненадейно, без мъчения и страдания, с разперени ръце, олицетворяващи жаждата за живот. Умира княз Андрей Болконски и дори в смъртта му не престават нравствените въпроси и страдания, защото умира човек с богат и напрегнат духовен живот. И радостите, и щастливите минути са различни за различните герои. Как умее Толстой да ни покаже безволието на Пиер, борбата между противоположни чувства и душевните мъки на Андрей, умствената ограниченост и тъпоумието на Иполит, трогателната сурова обич на Николай Болконски към сина му.

Безспорна истина е, че Толстой няма равен на себе си в световната литература като майстор-психолог, като познавач на душевните явления. Още Чернишевски бе определил две качества на писателя, в които той е ненадминат: в изобразяването на чистотата на нравственото чувство и в проникването в диалектиката, в противоречивите движения, а понякога и в хаоса на човешката душа. Но анализът на душевните състояния у Толстой си има своите причини, своите твърде руски и твърде толстоевски подбуди. Той не е обикновена душевна потребност на художника или само негова преобладаваща черта. У Толстой психологическият анализ иска да постигне скритата същност на нещата, да разбули цялата истина за тях, да отхвърли всичко външно и фалшиво, всичко наносно и неестествено. Той се стреми към максимална правдивост и простота. Анализът на душевните явления му е нужен, за да покаже истинския героизъм и истинската красота, да разкрие всички видове храброст и всички видове страх, да ни представи пътя на честта и пътя на позора, да ни научи да различаваме външния параден патриотизъм от скритата душевна топлина на патриотичното чувство и истинските герои на историята от нейните фигуранти, позьори. В крайна сметка психологическото майсторство на Толстой е неотделимо от неговата философия за света, за човешкото битие, за съотношението между високите състояния на човешкия дух и обикновения повседневен бит, за поезията и красотата, на обикновения, душевен миг и за величието на историческия миг. „Чисто руският героизъм, чисто-руското понятие за героичното във всички сфери на живота — ето какво ни даде граф Толстой, ето главния предмет на «Война и мир»“ — казва неговият критик Николай Страхов.

И така в романа са обединени критичният патос и поетизацията на живота, на селския бит, патосът на напрегнат духовен и нравствен живот с героичния патос. Тази енциклопедичност на „Война и мир“ го прави един от шедьоврите в руската и световната литература, нова крачка напред в реалистичното изображение на човека. За Толстой тя е равносметка на цялото, му ранно творчество, най-високият връх, до който се е издигал художественият му гений, граница, зад която избухват с нова сила противоречията в мирогледа му, за да го изведат след десет години по пътя на пълно скъсване с дворянската идеология и дворянската класа в лагера на крепостните селяни. Но и за „Война и мир“ се отнася прекрасната характеристика на Ленин за Толстой като огледало на руската революция и за творчеството му като крачка напред в художественото развитие на човечеството. И за „Война и мир“ се отнасят думите на Горки, казани по-късно, след смъртта на писателя: „Шейсет години звуча този суров и правдив глас, разобличаващ всички и всичко; той ни разказа за руския живот почти толкова, колкото цялата наша останала литература.“

Иван Цветков

ТОМ ПЪРВИ

ЧАСТ ПЪРВА

I

— Eh bien, mon prince, Gênes et Lucques ne sont plus que des apanages, des имения, de la famille Buonaparte. Non, je vous préviens, que si vous ne me dites pas, que nous avons la guerre, si vous vous permettez encore de pallier toutes les infamies, toutes les atrocités de cet Antichrist (ma parole, j’y crois) — je ne vous connais plus, vous n’êtes plus mon ami, vous n’êtes plus мой верен роб comme vous dites.[1] Е, здравейте, здравейте. Je vois que je vous fais peur,[2] седнете и разказвайте.

Тъй говореше през юли 1805 година известната Ана Павловна Шерер, придворна дама и близка на императрица Мария Фьодоровна, като посрещаше важния и високопоставен княз Василий, който бе дошъл пръв на нейния прием. От няколко дни Ана Павловна кашляше, имаше грип, както казваше тя (грип беше тогава нова дума, която се употребяваше от малцина). В поканите, разпратени заранта с дворцовия лакей, пишеше, без разлика за кого се отнася, следното:

„Si vous n’avez rien de mieux à faire, Monsieur le comte (или mon prince), et si la perspective de passer la soirée chez une pauvre malade ne vous effraye pas trop, je serai charmée de vous voir chez moi entre 7 et 10 heures. Anette Scherer“[3]

— Dieu, quelle virulente sortie![4] — отговори, без да се смути ни най-малко от такова посрещане, влезлият княз, облечен в придворен извезан мундир, с дълги чорапи, пантофки и звезди[5] и с приятен израз на плоското си лице.

Той говореше оня изтънчен френски език, на който не само говореха, но и мислеха нашите деди, с ония тихи, покровителствени интонации, присъщи на важен човек, остарял във висшето и дворцовото общество. Той се приближи до Ана Павловна, целуна й ръка, като подложи в същото време за целувка своята лъскава и напарфюмирана плешива глава, и седна удобно на дивана.

— Avant tout dites-moi, comment vous allez, chère amie?[6] Успокойте ме — каза той, без да променя гласа си и с тон, в който зад приличието и съчувствието се долавяше равнодушие и дори насмешка.

— Как мога да бъда здрава… когато се измъчвам нравствено? Нима е възможно за човек с чувство да стои в наше време спокоен? — рече Ана Павловна. — Надявам се, че ще останете цялата вечер, нали?

— Ами празненството у английския посланик? Днес е сряда. Трябва да се мярна там — рече князът. — Дъщеря ми ще се отбие да ме вземе и ще ме отведе с колата.

— Аз мислех, че днешното празненство е отменено. Je vous avoue que toutes ces fêtes et tous ces feux d’artifice commencent à devenir insipides.[7]

— Ако знаеха, че вие искате да се отмени празненството, биха го направили — рече князът по навик, като навит часовник, приказвайки неща, за които дори не искаше да му вярват.

— Ne me tourmentez pas. Eh bien, qu’a-t-on décidé par rapport à la dépêche de Novosilzoff? Vous savez tout.[8]

— Какво да ви кажа! — рече князът със студен, отегчен тон. — Qu’a-t-on décidé? On a décidé que Buonaparte a brûlé ses vaisseaux, et je crois que nous sommes en train de brûler les nôtres.[9]

Княз Василий говореше винаги мързеливо, така, както някой актьор произнася роля от стара пиеса. Ана Павловна Шерер, напротив, въпреки четиридесетте си години, преливаше от оживление и пориви.

Да бъде ентусиастка, бе станало нейно обществено положение и понякога, дори когато не й се искаше, за да не измами очакванията на хората, които я познаваха, тя ставаше ентусиастка. Сдържаната усмивка, която се мяркаше постоянно по лицето на Ана Павловна, макар и да не отговаряше вече на нейните повехнали черти, изразяваше както у разгалените деца постоянно съзнание за своя мил недостатък, който тя не иска, не може и не смята за необходимо да поправя.

След разговора за политическите работи Ана Павловна се разгорещи:

— Ах, не ми приказвайте за Австрия! Може би не разбирам нищо, но Австрия никога не е искала и не иска война. Тя ни измени. Русия трябва сама да бъде спасителка на Европа. Нашият благодетел знае своето високо призвание и ще му остане верен. Това е единственото, в което вярвам. На нашия добър и чудесен господар предстои най-голямата роля в света и той е толкова добродетелен и прекрасен, че Бог не ще го остави и той ще изпълни призванието си да удуши хидрата на революцията, която сега е още по-ужасна в лицето на тоя убиец и злодей. Ние единствени трябва да изкупим кръвта на праведника. Питам ви, на кого да се надяваме… Англия със своя търговски дух не ще разбере и не може да разбере толкова възвишената душа на император Александър. Отказва да опразни Малта. Тя иска да съзре, тя търси задна мисъл в нашите действия. Какво казаха на Новосилцов?… Нищо. Те не са разбрали и не могат да разберат самоотвержеността на нашия император, който не иска нищо за себе си, а иска всичко за благото на света. И какво обещаха? Нищо. А и каквото обещаха, и това няма да стане! Прусия вече съобщи, че Бонапарте е непобедим и че цяла Европа нищо не може да му направи… И аз не вярвам ни на една дума на Харденберг, нито на Хаугвиц. Cette fameuse neutralité prussienne, ce n’est qu’un piège.[10] Аз вярвам само в Бога и във високото предопределение на нашия мил император. Той ще спаси Европа!… — Тя се спря изведнъж, усмихната подигравателно над своята разпаленост.

— Мисля — каза князът усмихнат, — че ако пратеха вас вместо нашия мил Винценгероде, вие бихте взели с пристъп съгласието на пруския крал. Толкова сте красноречива. Ще ми дадете ли чай?

— Ей сега. A propos — добави тя, като се успокои отново. — Ще ми дойдат на гости днес двама много интересни хора, le vicomte de Mortemart, il est allié aux Montmorency par les Rohans[11], едно от най-добрите семейства на Франция. Той е един от най-свестните емигранти, от истинските. И освен него l’abbé Morio[12], нали познавате тоя дълбок ум? Той бе приет от царя. Знаете ли?

— А! Ще ми бъде много драго — рече князът. — Кажете — добави той особено небрежно, сякаш тъкмо в тоя миг си бе спомнил нещо, макар че онова, за което питаше, бе главната цел на посещението му, — истина ли е, че l’impératrice-mère[13] иска барон Функе да бъде назначен първи секретар във Виена? C’est un pauvre sire, ce baron, à ce qu’il paraît.[14] — Княз Василий искаше да назначи сина си на това място, което чрез императрица Мария Фьодоровна се мъчеха да дадат на барона.

Ана Павловна почти затвори очи, което значеше, че нито тя, нито който и да е друг не може да съди какво е угодно или се харесва на императрицата.

— Monsieur le baron de Funke a été recommandé à l’impératrice-mère par sa soeur[15] — с тъжен и сух тон каза само тя. Когато назова императрицата, лицето на Ана Павловна, както винаги колчем споменеше в разговор за своята висока покровителка, изведнъж доби израз на дълбока и искрена преданост и почит, примесени с тъга. Тя каза, че нейно величество е благоволила да прояви към барон Функе beaucoup d’estime[16] — и погледът й отново се замрежи от тъга.

Князът млъкна равнодушно. С присъщото й придворно и женско умение и с бързата си тактичност Ана Павловна искаше хем да чукне княза за това, че бе дръзнал да се отзове така за лице, което е препоръчано на императрицата, хем в същото време да го утеши.

— Mais à propos de votre famille[17] — рече тя, — знаете ли, че откак почна да се явява в обществото, вашата дъщеря fait les délices de tout le monde. On la trouve belle comme le jour.[18]

Князът се понаведе в знак на уважение и признателност:

— Често си мисля — продължи след един миг мълчание Ана Павловна, като се приближаваше към княза и му се усмихваше любезно, сякаш искаше да каже с това, че политическите и светски разговори са свършени и че сега почва сърдечният разговор. — Често си мисля колко несправедливо понякога се разпределя щастието в живота. За какво ви е дала съдбата две такива чудесни деца (с изключение на Анатол, по-малкия ви син, когото не обичам — вметна тя безапелационно, като вдигна вежди), такива прелестни деца? А вие наистина най-малко от всички ги цените и затова не ги заслужавате.

И тя се усмихна със своята възторжена усмивка.

— Que voulez-vous? Lafater aurait dit que je n’ai pas la bosse de la paternité[19] — рече князът.

— Стига сте се шегували. Исках да поговоря сериозно с вас. Знаете ли, аз съм недоволна от по-малкия ви син. Между нас казано (лицето й прие тъжен израз), у нейно величество говореха за него и ви съжаляваха…

Князът не отговори, но загледана важно и мълчаливо в него, тя очакваше отговор. Княз Василий се намръщи.

— Какво да сторя? — рече той най-сетне. — Вие знаете, че аз направих всичко, каквото един баща може да направи за тяхното възпитание, и двамата излязоха des imbéciles[20]. Иполит поне е кротък глупец, а Анатол — буен. Това е разликата — каза той, усмихвайки се по-неестествено и въодушевено от друг път, при което в образувалите се около устата му бръчки особено рязко пролича нещо неочаквано грубо и неприятно.

— Защо ли се раждат деца на хора като вас? Ако не бяхте баща, не бих могла да ви укоря за нищо — рече Ана Павловна и дигна замислено очи.

— Je suis votre[21] верен роб et à vous seule je puis l’avouer. Моите деца — ce sont les entraves de mon exi-tence.[22] Това е моят кръст. Така си го обяснявам аз. Que voulez-vous?[23]…

Той млъкна за малко, като изрази с жест своята покорност пред жестоката съдба.

Ана Павловна се замисли.

— Вие никога не сте помисляли да ожените вашия блуден син Анатол. Казват — рече тя, — че старите моми ont la manie des mariages[24]. Аз още не чувствувам тая слабост, но имам една petite personne[25], която е много нещастна с баща си, une parente à nous, une princesse[26] Болконска. — Княз Василий не отговаряше, макар че с присъщата на светските хора бързина на мисълта и на паметта показа с кимване на глава, че е взел пред вид тия сведения.

— Знаете ли, че тоя Анатол ми струва четиридесет хиляди на година — рече той, тъй като очевидно не можеше да сдържа тъжната върволица от мислите си. Той млъкна за малко.

— Какво ще бъде след пет години, ако върви все така? Voilà l’avantage d’être père.[27] Богата ли е тая ваша княжна?

— Баща й е много богат и скъперник. Той живее на село. Знаете ли, той е известният княз Болконски, в оставка още от времето на покойния император и с прякор „Пруския крал“. Той е много умен човек, но чудак и с тежък характер. La pauvre petite est malheureuse comme les pierres.[28] Тя има брат, който неотдавна се ожени за Lise Майнен и е адютант на Кутузов. Той ще бъде тук тая вечер.

— Ecoutez, chère Annette[29] — рече князът, хвана изведнъж ръката на събеседницата си и, кой знае защо, я натисна надолу. — Arrangez-moi cette affaire et je suis votre[30] най-верен роб à tout jamais — pon — comme mon управител m’écrit des[31] донесения: покой-ер-п[32]. Тя е от добро семейство и богата. Всичко, което ми трябва.

И с ония свободни и фамилиарни грациозни движения, с които се отличаваше, той хвана придворната дама за ръката, целуна я и след като я целуна, разтърси ръката й и се отпусна в креслото, загледан встрани.

— Attendez[33] — каза Ана Павловна, размисляйки. — Още днес ще поговоря с Lise (la femme du jeune Болконски[34]). И може би ще се нареди. Ce sera dans votre famille que tjerai mon apprentissage de vieille fille.[35]

[1] Е, княже, Генуа и Лука са имения на семейството Бонапарте. Не, аз ви предупреждавам: ако не ми кажете, че сме във война, ако си позволите още да защищавате всичките мръсотии, всичките ужаси на тоя антихрист (аз наистина вярвам, че той е антихрист) — не ща вече да ви познавам, не сте ми вече приятел, не сте вече мой верен роб, както казвате. ↑

[2] Виждам, че ви плаша. ↑

[3] Ако вие, г. графе (или княже), нямате пред вид нещо по-Хубаво и ако перспективата да прекарате вечерта при една клета болна не ви плаши много, ще ми бъде твърде драго да ви видя днес у дома между 7 и 10 часа. Анет Шерер. ↑

[4] Господи, какво стръвно нападение! ↑

[5] Звезди, които се дават заедно с големи ордени. — Б.пр. ↑

[6] Преди всичко кажете, как сте със здравето, мила приятелко? ↑

[7] Признавам, че всички тия празненства и фойерверки почват да стават непоносими. ↑

[8] Не ме измъчвайте. Е, какво решиха по донесението на Новосилцов? Вие знаете всичко. ↑

[9] Какво решиха ли? Решиха, че Бонапарт е изгорил корабите си, а и ние, струва ми се, сме готови да изгорим нашите. ↑

[10] Тоя прословут неутралитет на Прусия е само капан. ↑

[11] Тъкмо сега е случай да го кажа — виконт Мортемар, той е роднина на Монморанси чрез рода на Рохан. ↑

[12] Абатът Морио. ↑

[13] Императрицата-майка. ↑

[14] Тоя барон, както изглежда, е нищожество. ↑

[15] Барон Функе е препоръчан на императрицата-майка от сестра й. ↑

[16] Голямо уважение. ↑

[17] Щом става дума за вашето семейство. ↑

[18] Тя е истинско удоволствие за цялото общество. Всички я намират хубава като ден. ↑

[19] Какво да правя? Лафатер би казал, че нямам изпъкналост на черепа, която е белег за родителска обич. ↑

[20] Глупци. ↑

[21] Аз съм ваш. ↑

[22] И само на вас мога да призная. Моите деца са бремето на моето съществуване. ↑

[23] Какво да правя? ↑

[24] Имат мания да сватосват. ↑

[25] Девойка. ↑

[26] Наша роднина, княжна. (Неомъжена княгиня. — Б.пр.) ↑

[27] Ето изгодата да си баща. ↑

[28] Клетата, тя е нещастна като камъните. ↑

[29] Слушайте, мила Анет. ↑

[30] Наредете ми тая работа и аз винаги ще бъда ваш. ↑

[31] Както моят управител ми пише. ↑

[32] Т.е. „п“, „ъ“. — Б.пр. ↑

[33] Чакайте. ↑

[34] Лиза, жената на младия Болконски. ↑

[35] Във вашето семейство ще почна да уча занаята на стара мома. ↑

II

Салонът на Ана Павловна почна полека-лека да се изпълва. Беше дошла висшата аристокрация на Петербург, хора, най-различни по възраст и по характер, но еднакви по обществото, в което живееха; пристигна дъщерята на княз Василий, красавицата Елен, която се бе отбила да вземе баща си, за да отидат заедно на празненството у посланика. Тя беше с шифър[1] и в бална рокля. Пристигна и познатата като la femme la plus séduisante de Pétersbourg[2], младата, дребничка княгиня Болконска, омъжена през миналата зима, която поради бременността си не посещаваше вече големи приеми, но още ходеше на малки. Пристигна княз Иполит, синът на княз Василий, с Мортемар, когото представи; пристигна и абат Марио, и още мнозина други.

— Не сте ли видели още — или: — не се ли познавате с ma tante[3]? — казваше Ана Павловна на влизащите гости и много сериозно ги водеше при една дребна бабичка с високи джувки, която изплува от съседната стая, щом почнаха да пристигат гостите; казваше имената им, като извиваше бавно очи от гостенина към ma tante, и след това се отдръпваше.

Всички гости извършваха обреда на поздравяването на никому неизвестната, никому неинтересната и непотребна леля. Ана Павловна следеше с тъжно и тържествено съчувствие как я поздравяват и мълчаливо одобряваше. Ma tante с едни и същи изрази говореше на всеки — за неговото здраве, за своето здраве и за здравето на нейно величество, което, слава Богу, днес било по-добре. Всички, които отиваха при нея и от приличие не показваха, че бързат, се отдръпваха от бабичката с чувство на облекчение след изпълненото тежко задължение и през цялата вечер не се приближаваха вече до нея.

Младата княгиня Болконска бе донесла ръкоделие в извезана със злато кадифена торбичка. Нейната хубавичка, с едва чернеещи се мустачета горна устна беше по-къса от зъбите й, но тъкмо затуй се разтваряше още по-малко и още по-мило се обтягаше от времена време и се спускаше над долната. Както е винаги с много привлекателните жени, нейният недостатък — късата устна и полуотворената й уста — беше сякаш нейна красота. На всички беше весело да гледат тая пълна със здраве и живост хубавичка бъдеща майка, която тъй леко понасяше бременността си. И на старците, и на отегчаващите се мрачни младежи, щом прекарваха и поприказваха известно време с нея, им се струваше, че сами заприличват на нея. Който приказваше с нея и при всяка дума виждаше нейната светла усмивчица и блестящите бели зъби, които непрекъснато се показваха, мислеше, че днес е особено любезен. И всеки мислеше така.

Малката княгиня обиколи с клатушкане и с мънички бързи крачки масата, като носеше торбичката с ръкоделие, пооправи весело роклята си и седна на дивана до сребърния самовар тъй, сякаш всичко, каквото правеше, бе partie de plaisir[4] за нея и за всички наоколо й.

— J’ai apporté mon ouvrage[5] — рече тя, като отвори торбичката си, обръщайки се към всички.

— Вижте, Annette, ne me jouez pas un mauvais tour — обърна се тя към домакинята. — Vous m’avez écrit que c’était une toute petite soirée; voyez comme je suis attifée.[6]

И тя разпери ръце, за да покаже сивичката си, изискана, цяла в дантели рокля, препасана малко под гърдите с широка панделка.

— Soyez tranquille, Lise, vous serez toujours la plus jolie[7] — отговори Ана Павловна.

— Vous savez, mon mari m’abandonne — продължи княгинята със същия тон, като се обърна към един генерал, — il va se faire tuer. Dites-moi, pourquoi cette vilaine guerre?[8] — рече тя на княз Василий и без да дочака отговора, обърна се към дъщерята на княз Василий, красивата Елен.

— Quelle délicieuse personne, que cette petite princesse![9] — каза тихо княз Василий на Ана Павловна.

Наскоро след малката княгиня влезе един едър, набит, дебел млад човек със стригана глава, очила, светли панталони по тогавашната мода, с високо жабо и кафяв фрак. Тоя дебел млад човек беше незаконен син на знаменития Екатеринин велможа граф Безухов, който беше сега на умиране в Москва. Младежът не бе служил още никъде, току-що бе пристигнал от чужбина, дето бе пратен да получи възпитание — и днес за пръв път беше в светско общество. Ана Павловна го поздрави с такъв поклон, с какъвто поздравяваше хора от най-низшето стъпало в нейния салон. Но въпреки тоя нисък по рода си поздрав, щом видя влизащия Пиер, по лицето на Ана Павловна се изписа безпокойствие, както и страх, подобен на оня, който се проявява при вида на нещо прекомерно огромно и неподходящо за мястото. Макар наистина Пиер да беше малко по-едър от другите мъже в стаята, все пак тоя страх можеше да се отнася само до оня умен и в същото време стеснителен, наблюдателен и естествен поглед, който го отличаваше от всички в тоя салон.

— C’est bien aimable à vous, monsieur Pierre, d’être venu voir une pauvre malade[10] — каза му Ана Павловна, като се спогледа уплашено с лелята, при която го водеше. Пиер измърмори нещо неразбрано и продължи да търси с очи някого. Той радостно и весело се усмихна и поклони като на близка позната на малката княгиня и се приближи до лелята. Ана Павловна ненапразно се страхуваше, защото Пиер се отдръпна от лелята, преди да изслуша думите й за здравето на нейно величество. Ана Павловна го възпря уплашено:

— Познавате ли абат Морио? Той е много интересен човек… — рече тя.

— Да, чух, че имал план за вечен мир и това е много интересно, но едва ли е възможно…

— Тъй ли мислите?… — рече Ана Павловна само за да каже нещо и да се върне отново към задълженията си на домакиня, но сега Пиер извърши обратна неучтивост. Преди малко той си тръгна, без да дослуша думите на събеседницата си; а сега с приказките си спря събеседницата си, която трябваше да го напусне. Навел глава, разкрачил големите си крака, той почна да доказва на Ана Павловна защо смята, че планът на абата е химера.

— После ще поприказваме — рече Ана Павловна, като се усмихна.

И като се отърва от младежа, който не умееше да се държи както трябва, тя отново се върна към задълженията си на домакиня и продължи да се вслушва и вглежда, готова да помогне там, дето разговорът отслабваше. Както стопанинът на предачна работилница, настанил работниците по местата им, се разхожда из помещението и щом забележи спиране или необикновен, скърцащ, прекалено силен звук на някое вретено, бързо отива, задържа го или го пуска тъй, както трябва да върви — така и Ана Павловна, разхождайки се из своя салон, отиваше към някоя замълчала или прекалено много говореща група и с една дума или с някое разместване на хората пак навиваше равномерната, благопристойна разговорна машина. Но сред тия грижи личеше постоянният и особен страх заради Пиер. Тя загрижено го поглеждаше и когато той се приближи да чуе какво говореха около Мортемар, и когато отиде при другата група, дето приказваше абатът. За Пиер, възпитан в чужбина, тоя прием у Ана Павловна беше първият, който виждаше в Русия. Той знаеше, че тук е събрана цялата петербургска интелигенция и очите му, като очи на дете в магазин за играчки, шареха на всички страни. Той непрестанно се боеше, че ще изтърве някои умни разговори, които би могъл да чуе. Гледайки уверените и изтънчени изрази на събраните тук лица, все очакваше да чуе нещо особено умно. Най-сетне се приближи до Морио. Разговорът му се стори интересен и той се спря, като очакваше сгода да изкаже, както обичат младите хора, своите мисли.

[1] Знак за отличие във формата на вензела на царицата — висша награда за девойките, завършили института с отличие. — Б.пр. ↑

[2] Най-очарователната жена в Петербург. ↑

[3] Леля ми. ↑

[4] Увеселение. ↑

[5] Донесох си ръкоделието. ↑

[6] Да не ми изиграете някоя лоша шега; вие ми писахте, имате съвсем малък прием; вижте как съм се докарала. ↑

[7] Бъдете спокойна, Лиза, вие все пак ще бъдете най-хубава от всички. ↑

[8] Знаете ли, моят мъж ме изоставя. Отива на смърт. Кажете, защо е тая противна война? ↑

[9] Какво мило същество е тая малка княгиня! ↑

[10] Много мило е от ваша страна, господин Пиер, че сте дошли да навестите една клета болна. ↑

III

Приемът на Ана Павловна тръгна с пълна пара. Вретената бръмчаха от разни страни равномерно и немлъкващо. Освен ma tante, при която бе седнала само една възрастна дама със слабо лице на много плакала жена, малко чужда на това бляскаво общество, обществото се бе разпокъсало на три групи. В едната, дето бяха повече мъже, център бе абатът; в другата, младежка — красавицата княжна Елен, дъщеря на княз Василий, и хубавичката малка княгиня Болконска, румена, премного пълна за младостта си. В третата бяха Мортемар и Ана Павловна.

Виконтът беше миловиден млад човек с меки черти и обноски, който очевидно сам се смяташе за знаменитост, но от благовъзпитаност скромно оставяше да бъде използуван от онова общество, в което се намираше: Ана Павловна очевидно гощаваше гостите си с него. Както един добър метрдотел поднася като нещо свръхестествено-прекрасно някой къс говеждо, което човек не би поискал да хапне, ако го види в мръсната кухня, така Ана Павловна тая вечер сервира на своите гости първо — виконта, а сетне — абата като нещо свръхестествено-изтънчено. В групата на Мортемар заприказваха веднага за убийството на Ангиенския херцог. Виконтът каза, че Ангиенският херцог е загинал поради великодушието си и че Бонапарт е имал особени причини за озлобление.

— Ah, voyons! Contez-nous cela, vicomte[1] — рече Ана Павловна, чувствувайки с радост, че тая фраза — contez-nous cela, vicomte — звучеше някак à la Louis XV[2].

Виконтът се поклони в знак на покорност и се усмихна учтиво. Ана Павловна нагласи група около виконта и покани всички да слушат онова, което той щеше да разказва.

— Le vicomte a été personnellement connu de monseigneur[3] — пошепна на едного Ана Павловна. — Le vicomte est un parfait conteur[4] — рече тя на друг. — Comme on voit l’homme de la bonne compagnie[5] — каза тя на трети; и виконтът бе поднесен на обществото в най-изтънчена и изгодна за него светлина, като ростбиф в гореща чиния, гарниран със зеленчук.

Виконтът се канеше вече да почне да разказва и леко се усмихна.

— Елате насам, chère Hélène[6] — каза Ана Павловна на красавицата-княжна, която седеше по-надалечко и беше център на друга група.

Княжна Елен се усмихваше; тя стана със същата неизменна усмивка на много хубава жена, с която бе влязла в салона. Шумолейки тихо с бялата си бална дреха с украса от бръшлян и мъх и блеснала с белите си рамене, с лъскавината на косите и брилянтите си, тя мина между мъжете, които й сториха път, и направо, без да поглежда някого, но усмихната на всички, сякаш любезно даваше право всекиму да се любува на красотата на снагата й, на пълните й рамене, на твърде откритите й по тогавашната мода гърди и гръб и като че внасяше блясъка на бал, приближи се до Ана Павловна. Елен беше толкова хубава, че в нея не само не се забелязваше и сянка от кокетство, а, напротив, сякаш й бе съвестно за нейната несъмнена и прекалено силно и победно действуваща красота. Тя сякаш искаше и не можеше да намали действието на своята красота.

— Quelle belle personne![7] — казваше всеки, който я видеше. Като поразен от нещо необикновено, виконтът сви рамене и наведе очи, докато тя сядаше пред него и озаряваше и него все със същата неизменна усмивка.

— Madameje crains pour mes moyens devant un pareil auditoire[8] — каза той, като наведе глава усмихнат.

Княжната облакъти на масичката голата си пълна ръка и не сметна за нужно да каже нещо. Усмихната, тя чакаше. През цялото време на разказа тя седеше изправена, като от време на време поглеждаше пълната си красива ръка, отпусната леко на масичката, или още по-красивите си гърди, върху които оправяше брилянтната си огърлица; няколко пъти оправи гънките на роклята си и когато разказът правеше впечатление, поглеждаше Ана Павловна и веднага приемаше същия израз, какъвто имаше лицето на придворната дама, и сетне пак се успокояваше в лъчиста усмивка. След Елен от чаената маса дойде и малката княгиня.

— Attendez-moi, je vais prendre mon ouvrage[9] — рече тя. — Voyons, à quoi pensez-vous? — обърна се тя към княз Иполит. — Apportez-moi mon ridicule.[10]

Усмихната и говорейки на всички, княгинята предизвика неочаквано разместване, седна и весело се нагласи.

— Сега ми е добре — каза тя, помоли да почнат и се залови за ръкоделието си.

Княз Иполит донесе торбичката й, мина след нея и като премести едно кресло, седна до нея.

Le charmant Hippolyte смайваше с необикновената си прилика със своята сестра-красавица, но още повече с това, че въпреки приликата беше страшно грозен. Чертите на лицето бяха същите като на сестра му, но у нея всичко се озаряваше от жизнерадостна, самодоволна, младежка, неизменна усмивка и от необикновената, антична красота на тялото; у брат й, напротив, същото лице бе замъглено от идиотизъм и изразяваше неизменно самоуверено недоволство, а тялото му беше мършаво и немощно. Очи, нос, уста — всичко сякаш се свиваше в някаква неопределена и отегчена гримаса, а ръцете и нозете му винаги приемаха неестествено положение.

— Ce n’est pas une histoire de revenants?[11] — рече той, след като седна до княгинята и бързо нагласи до очите си лорнета, сякаш без тоя инструмент не можеше да почне да приказва.

— Mais non, mon cher[12] — каза учуденият разказвач, като сви рамене.

— C’est que je déteste les histoires de revenants[13] — рече княз Иполит с такъв тон, от който личеше, че едва след като бе изрекъл тия думи, бе разбрал какво значеха те.

Поради самоувереността, с която приказваше, никой не можа да разбере дали е много умно или много глупаво онова, което бе казал. Той носеше тъмнозелен фрак и панталони с цвят на cuisse de nymphe effrayée[14], както казваше той, дълги чорапи и пантофки.

Vimocte[15] разказа доста мило оня разпространен тогава анекдот, че Ангиенският херцог ходел тайно в. Париж да се вижда с m-lle George[16] и че там се срещнал с Бонапарт, който също се ползувал от благоволението на знаменитата актриса, и че там, когато се срещнал с херцога, Наполеон случайно имал припадък, един от ония припадъци, от които боледувал, и бил във властта на херцога, която херцогът не използувал, и че тъкмо за това великодушие Бонапарт по-късно отмъстил на херцога със смърт.

Разказът беше много приятен и интересен, особено там, дето съперниците неочаквано се познават, и дамите: сякаш се развълнуваха.

— Charmant[17] — рече Ана Павловна, като погледна въпросително малката княгиня.

— Charmant — промълви малката княгиня и забоде иглата в ръкоделието, сякаш искаше да покаже, че тоя интересен и прелестен разказ й пречи да продължи работата си.

Виконтът оцени тая мълчалива похвала, усмихна се благодарно и продължи; но в това време Ана Павловна, която непрестанно поглеждаше към младия човек, от когото се страхуваше, забеляза, че той някак прекалено разпалено и високо говори с абата, и побърза да отиде на помощ в опасното място. Наистина Пиер бе успял да почне разговор с абата за политическото равновесие и абатът, очевидно заинтересуван от простодушната пламенност на младежа, му обясняваше своята любима идея. И двамата слушаха и говореха прекалено оживено и естествено и тъкмо това не се хареса на Ана Павловна.

— Средството е европейското равновесие и droit des gens[18] — каза абатът. — Достатъчно е една могъща държава като Русия, прочута с това, че е варварска, да застане безкористно начело на съюза, който ще има за цел европейското равновесие, и тя ще спаси света!

— Но как ще постигнете такова равновесие? — почна Пиер; ала в това време дойде Ана Павловна и като погледна строго Пиер, попита италианеца как понася тукашния климат. Лицето на италианеца изведнъж се промени и доби оскърбително-престорен, сладникав израз, който очевидно му бе присъщ, когато разговаряше с жени.

— Толкова съм очарован от прелестите на ума и образованието на тукашното общество, особено на женското, в което имах щастието да бъда приет, че още не съм успял да помисля за климата — рече той.

Ана Павловна не изпусна вече абата и Пиер и за по-удобно наблюдение ги присъедини към общата група.

В това време в салона влезе ново лице. Това ново лице бе младият княз Андрей Болконски, мъжът на малката княгиня. Княз Болконски беше невисок, твърде красив млад човек с определени и сухи черти. Всичко в неговата фигура, като се почне от уморения, отегчен поглед до тихата, отмерена крачка; бе в най-рязка противоположност с малката му, изпълнена с живот жена. Личеше, че всички в салона не само му бяха познати, но толкова му бяха омръзнали, че му беше много досадно дори да ги гледа и да ги слуша. От всички отегчителни за него лица лицето на неговата хубавичка жена като че най-много му бе омръзнало. Той се извърна от нея с гримаса, която загрози хубавото му лице. После целуна ръка на Ана Павловна и изгледа цялото общество с присвити очи.

— Vous vous enrôlez pour la guerre, mon prince?[19] — каза Ана Павловна.

— Le général Koutouzoff — рече Болконски, слагайки ударението на последната сричка „zoff“ като французин — a bien voulu de moi pour aide-de-camp…[20]

— Et Lise, votre femme?[21]

— Тя ще замине за село.

— Как не ви е грях да ни лишите от вашата прелестна жена?

— André[22] — каза жена му, обръщайки се към мъжа си със същия кокетен тон, с който се обръщаше към чуждите, — каква история ни разправи виконтът за m-lle Жорж и Бонапарт!

Княз Андрей прижумя и се извърна. Пиер, който, откак княз Андрей бе влязъл, не откъсваше от него радостните си, дружелюбни очи, отиде при него и го хвана за ръката. Княз Андрей, без да го погледне, смръщи лице в гримаса на раздразнение, че някой пипа ръката му, но като видя усмихнатото лице на Пиер, усмихна се с неочаквано добродушна и приятна усмивка.

— Я гледай!… И ти във висшето общество! — каза той на Пиер.

— Аз знаех, че вие ще бъдете тук — отговори Пиер. Ще дойда да вечерям у вас — добави той тихо, за да не попречи на виконта, който продължаваше разказа си. — Може ли?

— Не, не може — рече княз Андрей със смях, стискайки ръката му, с което искаше да каже на Пиер, че за това не трябва да се пита. Той щеше да каже още нещо, но в това време княз Василий и дъщеря му станаха и мъжете се дигнаха, за да им сторят път.

— Ще ме извините, драги виконте — каза княз Василий на французина, като го подръпна любезно за ръкава надолу към стола, за да не става. — Това нещастно празненство у посланика ме лишава от едно удоволствие, а вас прекъсва. Много ми е жал, че напускам вашата възхитителна вечер — рече той на Ана Павловна.

Дъщеря му, княжна Елен, прихванала леко гънките на роклята си, тръгна между столовете и усмивката още по-светло грееше на прекрасното й лице. Когато тя мина край Пиер, той погледна с почти уплашени, възторжени очи тая красавица.

— Много е хубава — рече княз Андрей.

— Много — каза Пиер.

Минавайки край него, княз Василий хвана Пиер за ръката и се обърна към Ана Павловна.

— Опитомете ми тая мечка — рече той. — Месец вече живее у нас, а първи път го виждам в обществото. Нищо не е тъй потребно на един млад човек, както обществото на умни жени.

[1] Ах, тъй ли! Разправете ни това, виконте. ↑

[2] Като че напомняше Луи XV. ↑

[3] Виконтът се е познавал лично с херцога. ↑

[4] Виконтът е отличен разказвач. ↑

[5] Веднага личи човек от доброто общество. ↑

[6] Мила Елен. ↑

[7] Каква красавица! ↑

[8] Аз наистина_се_страхувам, че ще ми липсва умение пред такава публика. ↑

[9] Почакайте, ще взема ръкоделието си. ↑

[10] За какво мислите? Донесете ми торбичката. ↑

[11] Това не е ли история за призраци? ↑

[12] Съвсем не. ↑

[13] Защото не мога да търпя историите за призраци. ↑

[14] Бедро на уплашена нимфа. ↑

[15] Виконтът. ↑

[16] Актрисата Жорж. ↑

[17] Прелестно. ↑

[18] Международното право. ↑

[19] Вие се каните да вървите на война, княже? ↑

[20] Генерал Кутузов благоволи да ме вземе за адютант… ↑

[21] Ами Лиза, жена ви? ↑

[22] Андрей. ↑

IV

Ана Павловна се усмихна и обеща да се погрижи за Пиер, който, тя знаеше това, беше роднина по баща на княз Василий. Възрастната дама, която седеше преди това с ma tante, бързо стана и настигна княз Василий във вестибюла. От лицето й бе напълно изчезнал досегашният израз на престорен интерес. Нейното добро лице на много плакала жена изразяваше сега само безпокойствие и страх.

— Какво ще ми кажете, княже, за моя Борис? — каза тя, като го настигна във вестибюла. (Тя изговаряше името Борис с особено ударение на „о“-то.) — Не мога повече да стоя в Петербург. Кажете ми, какви известия мога да занеса на клетото ми момче?

Макар че княз Василий слушаше възрастната дама неохотно и почти неучтиво и дори проявяваше нетърпение, тя му се усмихваше любезно и трогателно и за да не си отиде, хвана го за ръката.

— Какво ви струва да кажете една дума на царя и веднага ще го преведат в гвардията — помоли се тя.

— Вярвайте, княгиньо, ще сторя всичко, каквото мога — отговори княз Василий, — но мъчно мога да моля царя; бих ви посъветвал да се обърнете към Румянцев чрез княз Голицин: това ще бъде по-умно.

Възрастната дама княгиня Друбецка носеше името на един от най-добрите родове в Русия, но беше бедна, напуснала бе отдавна висшето общество и бе загубила предишните си връзки. Тя бе пристигнала сега, за да издействува за своя единствен син назначение в гвардията. Само за да види княз Василий, тя се натрапи да я поканят и пристигна на приема у Ана Павловна и само затова слуша историята на виконта. Тя се уплаши от думите на княз Василий; по нейното хубаво някога лице се изписа озлобление, но то беше само за миг. Тя пак се усмихна и по-здраво хвана ръката на княз Василий.

— Вижте, княже — рече тя, — аз никога не съм ви молила, никога няма да ви моля, никога не съм ви припомняла за приятелските чувства на баща ми към вас. Но сега ви заклевам в Бога, направете това за сина ми и аз ще ви смятам за благодетел — прибави бързо тя. — Не, не се ядосвайте, а ми обещайте. Аз молих Голицин, той отказа. Soyez le bon enfant que vous avez été[1] — каза тя, като се мъчеше да се усмихне, но в очите й имаше сълзи.

— Папа, ще закъснеем — рече княжна Елен, която чакаше до вратата, като изви своята хубава глава на античните си рамене.

Но влиянието във висшето общество е капитал, който трябва да се пести, за да не изчезне. Княз Василий знаеше това и след като бе размислил, че ако почне да моли за всички, които молят него, скоро не би могъл да моли за себе си, рядко употребяваше влиянието си. Ала по работата на княгиня Друбецкая, след като княгинята наново се обърна с молба към него, той почувствува нещо като угризение на съвестта. Тя му бе припомнила една истина: за първите си стъпки в службата той беше задължен на нейния баща. Освен това по нейното държание той видя, че тя е от ония жени, особено майки, които, щом веднъж си пъхнат нещо в главата, няма да се махнат, докато желанията им не бъдат изпълнени, а в противен случай са готови всекидневно, всекиминутно да дотягат и дори да правят сцени. Последното съображение го поколеба.

— Chère[2] Ана Михайловна — каза той с обикновената си фамилиарност и отегчение в гласа, — почти ми е невъзможно да направя онова, което искате; но за да ви докажа колко ви обичам и колко почитам паметта на покойния ви баща, ще направя невъзможното: синът ви ще бъде преведен в гвардията, давам ви думата си. Доволна ли сте?

— Мили, вие сте мой благодетел! Друго не можех и да чакам от вас; знаех колко сте добър.

Той понечи да излиза.

— Чакайте, две думи. Une fois passé aux gardes…[3] — Тя се смути. — Вие сте близък с Михаил Иларионович Кутузов, препоръчайте му Борис за адютант. Тогава ще съм спокойна и тогава вече…

Княз Василий се усмихна.

— Това не обещавам. Вие знаете как обсаждат Кутузов, откак е назначен главнокомандуващ. Той сам ми казваше, че всички московски госпожи са се надумали да му дадат всичките си деца за адютанти.

— Не, обещайте ми, няма да ви пусна, мили мой благодетелю.

— Папа — повтори със същия тон красавицата, — ще закъснеем.

— Е, au revoir[4], сбогом. Нали виждате?

— И тъй, утре ще доложите на царя, нали?

— Без друго, но за Кутузов не обещавам.

— Не, обещайте, обещайте, Basile[5] — каза подире му Ана Михайловна с усмивката на млада кокетка, с каквато някога навярно се бе усмихвала, но която сега съвсем не отиваше на нейното изтощено лице.

Очевидно тя беше забравила годините си и по навик пускаше в ход всичките стари женски средства. Но щом той излезе, лицето й отново прие същия студен, престорен израз, какъвто имаше преди това. Тя се върна в групата, дето виконтът продължаваше да разправя, и пак се престори, че слуша, очаквайки сгоден миг да си отиде, тъй като нейната работа бе уредена.

— Но как ви се струва цялата тая последна комедия du sacre de Milan?[6] — рече Ана Павловна. — Et la nouvelle comédie des peuples de Gênes et de Lucques, qui viennent présenter leurs voeux à M. Buonaparte. M. Buonaparte assis sur un trône, et exauçant les voeux des nationsl Adorable! Non, mais c’est à en devenir folle! On dirait, que le monde entier a perdu la tête.[7]

Княз Андрей се усмихна, като погледна Ана Павловна право в очите.

— „Dieu me la donne, gare à qui la touche“ — каза той (това бяха думите на Бонапарт, казани при слагането на короната). — On dit qu’il a été très beau en prononçant ces paroles[8] — добави той и повтори още веднъж тия думи, сега на италиански: — „Dio mi la dona, guai a chi la tocca.“

— J’espère, enfin — продължи Ана Павловна, — que ça a été la goutte d’eau qui fera déborder le verre. Les souverains ne peuvent plus supporter cet homme, qui menace tout.[9]

— Les souverains? Je ne parle pas de la Russie — каза учтиво и безнадеждно виконтът. — Les souverains, madame! Qu’ont ils fait pour Louis XVI, pour la reine, pour madame Elisabeth? Rien — продължи той, като се разпалваше. — Et croyez-moi, ils subissent la punition pour leur trahison de la cause des Bourbons. Les souverains? Ils envoient des ambassadeurs complimenter l’usurpateur.[10]

И като въздъхна презрително, той пак промени положението си. Княз Иполит, който дълго гледа виконта през лорнета си, при тия думи изведнъж се обърна цял към малката княгиня, помоли я да му даде игличката и почна да й показва герба на Конде, като рисуваше по масата с игличката. Той почна да й обяснява тоя герб с такъв важен вид, като че княгинята го бе помолила за това.

— Bâton de gueules, engrêlé de gueules d’azur — maison Conde[11] — рече той.

Княгинята го слушаше и се усмихваше.

— Ако Бонапарт остане още една година на френския престол — продължи почнатия разговор виконтът с вид на човек, който не слуша другите, но по тоя въпрос, който познава по-добре от всички, следи само вървежа на своите мисли, — работите ще отидат много надалеч. С интрига, с насилие, с изгнания, със смъртни наказания обществото, аз разбирам доброто френско общество, ще бъде унищожено завинаги и тогава…

Той сви рамене и разпери ръце. Пиер понечи да каже нещо: разговорът го интересуваше, но Ана Павловна, която дебнеше, го пресече.

— Император Александър — каза тя с тъга, която винаги придружаваше думите й, когато заговореше за императорското семейство — обяви, че ще остави французите сами да си изберат начина на управление. И аз мисля, че без съмнение, когато се освободи от узурпатора, цялата нация ще се хвърли в ръцете на законния крал — каза Ана Павловна, като искаше да бъде любезна с тоя емигрант и роялист.

— Съмнително е — рече княз Андрей. — Monsieur le vicomte[12] с пълно право смята, че работите са отишли вече прекомерно далеч. Мисля, че мъчно ще могат да се върнат към старото.

— Доколкото съм чувал — вмеси се отново в разговора Пиер, като се изчерви, — почти всички благородници са минали вече на страната на Бонапарт.

— Така разправят бонапартистите — рече виконтът, без да погледне Пиер. — Мъчно е сега да се узнае общественото мнение на Франция.

— Bonaparte l’a dit[13] — каза насмешливо княз Андрей. (Личеше, че виконтът не му харесва и че макар и да не го поглеждаше, отправяше срещу него думите си.)

— „Je leur ai montré le chemin de la gloire — каза той след кратко мълчание, като повтори отново думите на Наполеон, — ils n’en ont pas voulu; je leur ai ouvert mes antichambres, ils se sont précipités en foule…“ Je ne sais pas à quel point il a eu le droit de le dire.[14]

— Aucun[15] — възрази виконтът. — След убийството на херцога дори най-пристрастните хора престанаха да виждат в него герой. Si même ça été un héros pour certaines gens — рече виконтът, като се обърна към Ана Павловна, — depuis l’assassinat du duc il y a un martyr de plus dans le ciel, un héros de moins sur la terre.[16]

Преди още Ана Павловна и другите да одобрят с усмивка думите на виконта, Пиер отново се вмеси стремително в разговора и Ана Павловна, макар да предчувствуваше, че той ще каже нещо неприлично, не можа вече да го спре.

— Смъртното наказание на Ангиенския херцог — каза Пиер — бе държавна необходимост; и тъкмо в това, че Наполеон не се е побоял да поеме лично отговорността за тая постъпка, аз виждам душевно величие.

— Dieu! Mon dieu![17] — прошепна ужасена Ана Павловна.

— Comment, monsieur Pierre, vous trouvez que l’assassinat est grandeur d’âme?[18] — рече малката княгиня, като се усмихна и приближи ръкоделието до себе си.

— Ah! Oh! — чуха се разни гласове.

— Capital![19] — рече на английски княз Иполит и почна да тупа с длан коляното си. Виконтът само сви рамене.

Пиер погледна тържествено слушателите над очилата си.

— Смятам, че е така — продължи той с отчаяна решителност, — защото Бурбоните избягаха от революцията, като изоставиха народа на анархията; а единствен Наполеон можа да проумее революцията и да я победи и затуй заради благото на всички той не можеше да се спре пред живота на един човек.

— Не искате ли да минете на оная маса? — рече Ана Павловна. Но Пиер продължи, без да й отговори.

— Не — каза той, като се въодушевяваше все повече и повече. — Наполеон е велик, защото се издигна над революцията, стъпка нейните злоупотребления, но запази всичко хубаво, което имаше в нея — и равенството на гражданите, и свободата на словото и на печата, — и само затова взе властта.

— Да, ако след като взе властта, без да я използува за убийства, я беше дал на законния крал — рече виконтът, — тогава бих го нарекъл велик човек.

— Той не би могъл да стори това. Народът му даде властта само за да го избави той от Бурбоните и защото народът го смяташе велик човек. Революцията, беше велико дело — продължи мосьо Пиер, показвайки с това крайно смело и предизвикателно вметнато изречение, че още е много млад, както и желанието си да изкаже по-скоро всичко.

— Революцията и цареубийството ли са велико дело?… След това… но не искате ли да дойдете на оная маса? — повтори Ана Павловна.

— Contrat social[20] — рече с кротка усмивка виконтът.

— Не говоря за цареубийството. Говоря за идеите.

— Да, идеите за грабеж, за убийство и за цареубийство — прекъсна го отново нечий ироничен глас.

— Разбира се, това бяха крайности, но важното не е в тях, а в правата на човека, в еманципацията от предразсъдъците, в равенството на гражданите; а Наполеон запази изцяло силата на тия идеи.

— Свобода и равенство — рече презрително виконтът, решен сякаш да докаже най-сетне сериозно на тоя момък цялата глупост на неговите приказки, — все гръмки думи, отдавна вече компрометирани. Та кой не обича свободата и равенство? Ами че още нашият спасител проповядваше свобода и равенство. Нима след революцията хората станаха по-щастливи? Напротив. Ние искахме свобода, а Бонапарте я унищожи.

Княз Андрей поглеждаше усмихнат ту Пиер, ту виконта, ту домакинята. В първия миг, при неочакваната постъпка на Пиер, Ана Павловна се ужаси, макар че бе свикнала с висшето общество; но щом видя, че въпреки произнесените от Пиер светотатствени думи виконтът не кипна, и когато се убеди, че тия думи не могат вече да се потулят, тя се реши, присъедини се към виконта и нападна оратора.

— Mais, mon cher monsieur Pierre[21] — каза Ана Павловна, — как смятате велик човека, който можа да изпрати на смърт един херцог, и дори — просто един човек, без съд и без да е виновен?

— Аз бих попитал — рече виконтът, — какво мисли monsieur за осемнадесети брюмер? Нима това не е измама? C’est un escamotage qui ne ressemble nullement à la manière d’agir d’un grand homme.[22]

— Ами пленниците в Африка, които той изби? — каза малката княгиня. — Това е ужасно! — И сви рамене.

— C’est un roturier, vous aurez beau dire[23] — каза княз Иполит.

Мосьо Пиер не знаеше на кого да отговори, изгледа всички и се усмихна. Неговата усмивка не беше както усмивката на другите хора — не се сливаше с неусмивка. У него, напротив, щом дойдеше усмивката, сериозното и дори малко навъсено лице мигновено изчезваше и се появяваше друго — детско, добро, дори глупавичко, което сякаш молеше за прошка.

Виконтът, който го виждаше за пръв път, разбра, че този якобинец съвсем не е тъй страшен, както са думите му. Всички млъкнаха.

— Че как искате да отговаря на всички отведнъж? — каза княз Андрей. — Освен туй в постъпките на държавния мъж трябва да се разграничават постъпките на частното лице, на пълководеца или на императора. Така ми се струва.

— Да, да, разбира се — поде Пиер, зарадван от помощта, която получи.

— Не може да не се признае — продължи княз Андрей, — че като човек Наполеон е велик на Арколския мост, в болницата на Яфа, дето се ръкува с чумавите, но… но има други постъпки, които мъчно могат да се оправдаят.

Княз Андрей, който очевидно искаше да смекчи несръчната проява на Пиер, стана да си ходи и даде знак на жена си.

Неочаквано княз Иполит стана и като почна да прави на всички знаци с ръце да ги спре с молба да поседнат, каза:

— Ah! aujourd’hui on m’a raconté une anecdote moscovite, charmante: il faut que je vous en régale. Vous m’excusez, vicomte, il faut que je raconte en russe! Autrement on ne sentira pas le sel de l’histoire.[24]

И княз Иполит започна да разправя на руски с такъв изговор, с какъвто говорят французите, живели около година в Русия. Всички се спряха: тъй оживено и настойчиво искаше княз Иполит внимание към историята, която щеше да разказва.

— В Moscou има една госпожа, une dame. И тя е голяма скъперница. Необходимо й било да има два valets de pied[25] за карета. И много едър. Такъв бил неин вкус. И имала une femme de chambre[26] още по-едър. Тя казала…

Княз Иполит се замисли, като очевидно мъчно съобразяваше.

— Тя казала… да, тя казала: „Момиче (à la femme de chambre), облечи livrée[27] и ела с мене, зад карета faire des visites.[28]“

Сега княз Иполит прихна и шумно се изсмя много по-рано от слушателите си, което направи неблагоприятно за разказвача впечатление. Ала мнозина, между които възрастната дама и Ана Павловна, се усмихнаха.

— Тя тръгнала с колата. Внезапно станало силен вятър. Момиче загубило шапка и дълги коси се развели…

Сега той не можеше вече да се сдържа и почна да се смее отривисто и през тоя смях каза:

— И цял свят разбрал…

Анекдотът свърши с това. Макар че не можеше да се разбере за какво го разказва и за какво трябваше да го разказва непременно на руски, Ана Павловна и другите оцениха светската любезност на княз Иполит, който тъй приятно завърши неприятната и нелюбезна постъпка на мосьо Пиер. След анекдота разговорите се разпокъсаха на дребни, незначителни приказки за бъдещия и за миналия бал, за спектакъла, както и де и кога пак ще се видят.

[1] Бъдете тъй добър, както бивахте по-рано. ↑

[2] Скъпа. ↑

[3] Щом мине в гвардията… ↑

[4] Довиждане. ↑

[5] Базил. ↑

[6] Коронацията в Милано. ↑

[7] И новата комедия: народите на Генуа и Лука изразяват желанията си на господин Бонапарте. И господин Бонапарте седи на трона и изпълнява желанията на народите! О, това е чудесно! Не, можеш да полудееш от това. Човек би казал, че целият свят се е побъркал. ↑

[8] „Бог ми даде короната, тежко ономува, който посегне към нея.“ Разправят, че той бил много хубав, когато произнасял тия думи. ↑

[9] Надявам се, че най-сетне това е капката, която ще препълни чашата. Царете не могат повече да търпят тоя човек, който заплашва всичко. ↑

[10] Царете ли? Не говоря за Русия. Царете! Но какво сториха те за Людвик XVI, за кралицата, за Елисавета? Нищо. И вярвайте ми, те понасят наказанието си за измяната към каузата на Бурбоните. Царете ли? Те изпращат посланици, за да поздравяват узурпатора на престола. ↑

[11] Щит с червени и сини назъбени ивици — родът Конде. ↑

[12] Господин виконтът. ↑

[13] Това е казал Бонапарт. ↑

[14] „Аз им показах пътя на славата, но те не го пожелаха; отворих им чакалните си — те се втурнаха като тълпа…“ Не знам до каква степен е имал право да каже това. ↑

[15] Никакво право. ↑

[16] Дори да е бил герой за някои хора, след убиването на херцога на небето има един мъченик повече, а на земята — един герой по-малко. ↑

[17] Боже мой! ↑

[18] Как, господин Пиер, в убийството вие виждате величие на душата? ↑

[19] Отлично! ↑

[20] „Общественият договор“ на Русо. ↑

[21] Но, любезни господин Пиер. ↑

[22] Това е мошеничество и един велик човек съвсем не действува така. ↑

[23] Това е простак, който се е издигнал, каквото щете да казвате. ↑

[24] Ах, днес ми разказаха един прекрасен Московски анекдот; трябва да ви угостя с него. Извинявайте, виконте, ще говоря на руски. Инак ще се загуби всичката сол на анекдота. ↑

[25] Лакей. ↑

[26] Прислужница. ↑

[27] Ливрея. ↑

[28] Да прави посещения. ↑

V

След като благодариха на Ана Павловна за нейната charmante soirée[1], гостите почнаха да се разотиват.

Пиер беше тромав. Дебел, по-висок от обикновен ръст, широк, с грамадни червени ръце, той, както се казва, не знаеше как да влезе в салон, а още по-малко — как да излезе, с други думи, да каже преди излизането си нещо особено приятно. Освен това беше разсеян. Когато стана, вместо своята шапка беше взел една триъгълна шапка с генералска украса от пера и я държеше, като дърпаше перата, докато генералът го помоли да му я даде. Но всичката му разсеяност и неумението му да влезе в салона и да говори в него се изкупваха от израза на добродушие, простота и скромност. Ана Павловна се обърна към него и показвайки с християнска кротост, че прощава постъпката му, кимна и каза:

— Надявам се, че пак ще ви видя, но надявам се също така, че ще промените възгледите си, мили мосьо Пиер!

Когато тя му каза това, той не отговори нищо, само се понаведе и още веднъж показа на всички усмивката си, която не изразяваше нищо друго освен: „Възгледите са си възгледи, но нали виждате колко добро и чудесно момче съм аз.“ И всички, включително и Ана Павловна, без да щат, почувствуваха това.

Княз Андрей излезе във вестибюла и като обърна рамене към лакея, за да му сложи наметката, вслуша се равнодушно в бъбрежа на жена си с княз Иполит, който също бе отишъл там. Изправен до хубавичката бременна княгиня, княз Иполит настойчиво я гледаше през лорнета си право в лицето.

— Приберете се, Anette, ще настинете — рече малката княгиня, сбогувайки се с Ана Павловна. — C’est arreté[2] — прибави тихо тя.

Ана Павловна бе успяла вече да приказва с Лиза за сватосването, което кроеше между Анатол и зълвата на малката княгиня.

— Надявам се на вас, мила моя — каза Ана Павловна също така тихо, — вие й пишете и ми кажете comment le père envisagera la chose. Au revoir[3] — и тя се прибра от вестибюла.

Княз Иполит се приближи до малката княгиня, наведе лице близо към нея и почна да й приказва нещо полушепнешком.

Двама лакеи, единият на княгинята и другият негов, изчаквайки, когато свършат да приказват, бяха застанали с шал и редингот и слушаха неразбираемия за тях френски говор с такъв израз на лицата, сякаш разбираха какво се говори, но не искаха да покажат това. Както винаги княгинята говореше усмихната и слушаше със смях.

— Много съм доволен, че не отидох у посланика — каза княз Иполит, — отегчително е… Прекрасна вечер, нали, прекрасна?

— Казват, че балът ще бъде много хубав — отговори княгинята, като помръдна устната си с мустачките. — Всички хубави жени от обществото щели да бъдат там.

— Не всички, защото вие няма да бъдете; не всички — рече княз Иполит, смеейки се радостно, грабна шала от лакея, дори го блъсна и почна да намята княгинята. От несръчност или нарочно (никой не би могъл да разбере това) той дълго не сваляше ръце, макар шалът да бе вече наметнат, и като че прегръщаше младата жена.

Грациозно и все тъй усмихната, тя се отстрани от него, обърна се и погледна мъжа си. Очите на княз Андрей бяха затворени: толкова уморен и сънлив изглеждаше той.

— Готова ли сте? — попита той жена си, като отбягваше да я погледне.

Княз Иполит облече бързо редингота си, който по новата мода стигаше до петите му, и като се заплиташе в него, отърча на входната площадка след княгинята, на която лакеят помагаше вече да се качи в каретата.

— Princesse, au revoir[4] — извика той и езикът му се заплиташе както нозете.

Княгинята прибра роклята си и седна в тъмната карета; мъжът й оправяше сабята си; под предлог, че услужва, княз Иполит пречеше на всички.

— Мо-оля, господине — обърна се сухо-неприятно на руски княз Андрей към княз Иполит, който му пречеше да мине.

И същият глас на княз Андрей добави ласкаво и нежно:

— Чакам те, Пиер.

Форейторът[5] подкара и колелата на каретата затрополяха. Застанал на входната площадка, княз Иполит се смееше отривисто, като чакаше виконта, комуто бе обещал да го закара с колата си до дома му.

— Eh bien, mon cher, votre petite princesse est très bien, très bien — каза виконтът, като се настани с Иполит в каретата. — Mais très bien. — Той целуна крайчетата на пръстите си. — Et tout-à-fait française.[6]

Иполит прихна и се разсмя.

— Et savez-vous que vous êtes terrible avec votre petit air innocent — продължи виконтът. — Je plains le pauvre mari, ce petit officier qui se donne des airs de prince régnant.[7]

Иполит прихна пак и рече със смях:

— Et vous disiez, que les dames russes ne valaient pas les dames française. Il faut savoir s’y prendre.[8]

Пиер, който бе дошъл по-рано, отиде като близък човек в кабинета на княз Андрей и веднага по навик легна на дивана, взе от лавицата първата книга, която му попадна (бяха „Записки на Цезар“), облакъти се и зачете, като почна от средата.

— Какво направи ти с mademoiselle Шерер? Тя сега съвсем ще се разболее — каза княз Андрей, като влезе в кабинета, потривайки малките си бели ръчички.

Пиер се извърна с цялото си тяло, тъй че диванът заскърца, обърна оживено лице към княз Андрей, усмихна се и махна с ръка.

— Не, тоя абат е много интересен, само че погрешно разбира тая работа… Според мене вечният мир е възможен, но, как да кажа, аз не умея… Само не с политическото равновесие…

Княз Андрей очевидно не се интересуваше от тия отвлечени разговори.

— Не бива, mon cher[9], навсякъде да разправяш всичко, каквото мислиш. Е, какво, реши ли най-сетне нещо? Кавалергард ли ще станеш или дипломат? — попита княз Андрей след кратко мълчание.

Пиер седна на дивана, като подви нозе.

— Представете си, още не зная. И едното, и другото не ми харесва.

— Но нали трябва да решиш нещо? Баща ти чака.

От десетгодишна възраст Пиер бе изпратен с гуверньор-абат в чужбина, дето прекара до двадесетгодишната си възраст. Когато се върна в Москва, баща му освободи абата и каза на младия човек: „Сега замини за Петербург, поогледай там и избери. Аз съм съгласен на всичко. На ти писмо до княз Василий, на ти и пари. Пиши ми за всичко, аз във всичко ще ти помагам.“ Три месеца вече Пиер избираше кариера и не вършеше нищо. За тоя избор му казваше сега княз Андрей. Пиер потърка чело.

— Но той трябва да е масон — рече той, като мислеше за абата, когото бе видял на приема.

— Всичко това са фантазии — прекъсна го отново княз Андрей. — Я по-добре да поприказваме за твоята работа. Ходи ли в конната гвардия?

— Не, не ходих, но ето какво ми хрумна и исках да ви го кажа. Сега водим война срещу Наполеон. Ако това бе война за свобода, бих я разбрал и пръв бих постъпил на военна служба; но да помагам на Англия и Австрия срещу най-великия човек в света… това не е хубаво…

Княз Андрей само сви рамене при тия детски приказки на Пиер. Той искаше да каже, че на такива глупости не се отговаря; и наистина мъчно можеше да се отговори на тоя наивен въпрос по друг начин, освен както отговори княз Андрей.

— Ако всички воюваха само по собствено убеждение, не би имало война — каза той.

— И би било прекрасно — рече Пиер.

Княз Андрей се усмихна.

— Твърде възможно да е прекрасно, но това никога няма да стане…

— А вие за какво отивате на война? — попита Пиер.

— За какво ли? Не знам. Трябва. Освен това отивам… — Той се спря. — Отивам, защото животът, който водя тук, тоя живот не ми е по сърце!

[1] Очарователна вечер. ↑

[2] Значи, решено. ↑

[3] Как бащата ще погледне на тая работа. Довиждане. ↑

[4] Довиждане, княгиньо. ↑

[5] Кочияшът, който язди един от предните коне, когато конете са запрегнати в каляската един зад друг. — Б.пр. ↑

[6] Драги мой, вашата малка княгиня е много мила. И съвсем, съвсем французойка. ↑

[7] А знаете ли, вие сте ужасен с вашия невинен вид. Съжалявам клетия й мъж, това офицерче, което се държи като владетелен княз. ↑

[8] А вие разправяхте, че руските дами не струват колкото френските. Трябва да знаеш как да ги подхванеш. ↑

[9] Мили. ↑

VI

В съседната стая зашумоля женска рокля. Княз Андрей трепна като пробуден и по лицето му се изписа същият израз, какъвто имаше в салона на Ана Павловна. Пиер свали нозе от дивана. Влезе княгинята. Тя беше вече в друга, домашна, но също тъй елегантна и нова рокля. Княз Андрей стана и учтиво й приближи едно кресло.

— Често си мисля защо — заговори тя както винаги на френски, като се настаняваше бързо и внимателно в креслото, — защо Анет не се е омъжила? Колко сте глупави всички вие, messieurs, че не сте се оженили за нея. Извинявайте, но вие нищо не разбирате от жени. Колко обичате да спорите, мосьо Пиер!

— Аз и с вашия мъж постоянно споря; не разбирам защо иска да отиде на война — рече Пиер, обръщайки се към княгинята без никакво стеснение (тъй обикновено в отношенията на млад мъж с млада жена).

Княгинята трепна. Очевидно думите на Пиер я засегнаха по болното място.

— Ах, ами че аз казвам същото! — рече тя. — Не разбирам, съвсем не разбирам защо мъжете не могат да живеят без война! Защо ние жените не искаме нищо, нищо не ни трябва? Ето на̀, отсъдете вие. Аз постоянно му думам: тук той е адютант при вуйчо, има най-бляскаво положение. Всички много добре го знаят и толкова го ценят. Оня ден у Апраксини чух една дама, която питаше: „C’est ça le fameux prince André?“ Ma parole d’honneurl[1] — Тя се засмя. — Навсякъде тъй добре го приемат. Той много лесно може да стане и флигеладютант. Знаете ли, царят много благосклонно приказва с него. Ние с Анет си говорихме, че това лесно би се наредило. Какво мислите вие?

Пиер погледна към княз Андрей и като забеляза, че тоя разговор не харесва на приятеля му, не отговори нищо.

— Кога заминавате? — попита той.

— Ah! ne me parlez pas de ce départ, ne m’en parlez pas. Je ne veux pas en entendre parler[2] — заговори княгинята със същия капризно-игрив тон, с който говореше на Иполит в салона и който очевидно съвсем не вървеше в домашния кръг, дето Пиер беше почти като член от семейството — Днес като си помислих, че ще трябва да прекъсна всички тия скъпи връзки… И освен това, знаеш ли, Андре? — Тя смигна многозначително на мъжа си. — J’ai peurl J’ai peurl[3] — пошепна тя и гърбът й потръпна.

Мъжът й я гледаше тъй, сякаш бе учуден, че е забелязал в стаята и друг човек освен себе си и Пиер; но със студена вежливост се обърна въпросително към жена си.

— От какво се страхуваш, Лиза? Не мога да разбера — рече той.

— Ето на, всички мъже са егоисти; всички, всички са егоисти! Заради прищевките си, бог знае защо, ме изоставя, затваря ме сама в село.

— С баща ми и сестра ми, недей забравя — рече тихо княз Андрей.

— Все пак сама, без моите приятели… И иска да не се страхувам.

Тонът й беше вече свадлив, устничката се бе дигнала и придаваше на лицето й не радостно, а животинско — като на катеричка — изражение. Тя млъкна, сякаш смяташе за неприлично да говори пред Пиер за бременността си, макар че работата бе тъкмо там.

— Аз все пак не разбрах de quoi vous avez peur[4] — рече бавно княз Андрей, без да откъсва поглед от жена си.

Княгинята се изчерви и махна с ръце отчаяно.

— Non, André, je dis que vous avez tellement, tellement changé…[5]

— Твоят доктор ти поръчва да лягаш по-рано — рече княз Андрей. — Да беше отишла да спиш.

Княгинята не каза нищо, но изведнъж късичката устничка с мустачки затрепери; княз Андрей стана, сви рамене и мина из стаята.

Пиер гледаше през очилата учудено и наивно ту него, ту княгинята и се раздвижи, сякаш и той искаше да стане, но пак се отказа.

— Не ща да зная, че мосьо Пиер е тук — каза неочаквано малката княгиня и хубавичкото лице изведнъж се изкриви в плачлива гримаса. — Аз отдавна исках да ти кажа това, André: защо тъй се промени към мене? Какво ти сторих? Ти отиваш в армията, тебе не ти е мъчно за мене. Защо?

— Lise! — Княз Андрей каза само това; но в тая дума имаше и молба, и заплаха, и най-главното, уверението, че тя сама ще се разкае за думите си; ала тя бързо продължи:

— Ти се държиш с мене като с болна или с дете. Аз виждам всичко. Нима преди половин година беше такъв?

— Lise, моля ви да престанете — каза княз Андрей още по-изразително.

Пиер, който през тоя разговор почваше все повече и повече да се вълнува, стана и отиде до княгинята. Изглеждаше, че не можеше да гледа сълзи и бе готов сам да се разплаче.

— Успокойте се, княгиньо. На вас само ви се струва така, защото, уверявам ви, сам съм го изпитал… защото… затова че… Не, извинете, чужд човек е излишен тук… Не, успокойте се… Довиждане…

Княз Андрей хвана ръката му и го спря.

— Не, Пиер, почакай. Княгинята е тъй добра, че не ще поиска да ме лиши от удоволствието да прекарам вечерта с тебе.

— Не, той мисли само за себе си — промълви княгинята, без да сдържа сълзите си, бликнали от яд.

— Lise — каза сухо княз Андрей, като повиши тона до оная степен, която показва, че търпението е изчерпано.

Изведнъж ядосаният катеришки израз по красивото личице на княгинята се смени с привлекателен и събуждащ съчувствие израз на страх; с прекрасните си очички тя погледна мъжа си изпод вежди и на лицето й се изписа боязливият и признаващ виновността й израз на куче, което бързо, но слабо маха увисналата си опашка.

— Mon dieu, mon dieu![6] — промълви княгинята и като прибра с една ръка гънките на роклята си, отиде при мъжа си и го целуна по челото.

— Bonsoir, Lise[7] — рече княз Андрей, стана и вежливо, като на чужда, й целуна ръка.

Приятелите мълчаха. Нито единият, нито другият не заговорваше. Пиер поглеждаше княз Андрей, а княз Андрей търкаше челото си с малката си ръчичка.

— Да отидем да вечеряме — каза той с въздишка, като стана и тръгна към вратата.

Влязоха в изящно и наново богато мебелираната трапезария. Всичко — от кърпите за ядене до среброто, фаянса и кристала — носеше оня особен отпечатък на ново, който имат домакинствата на младоженци. Посред вечерята княз Андрей се облакъти и като човек, комуто отдавна тежи нещо на сърцето и който отведнъж се е решил да се изкаже, с израз на нервно раздразнение, в каквото Пиер никога не бе виждал приятеля си, почна да говори:

— Никога, никога недей се жени, приятелю; моят съвет е — да не се жениш, Докато не си кажеш, че си направил всичко, каквото си могъл, и докато не престанеш да обичаш жената, която си избрал, докато не я опознаеш съвсем добре; иначе — ще се излъжеш жестоко и непоправимо. Ожени се, когато станеш старец, негоден за нищо… Иначе всичко хубаво и възвишено, което има в тебе, ще се погуби. Всичко ще се изразходва в дреболии. Да, да, да! Не ме гледай с такова учудване. Ако очакваш, че ще направиш нещо в бъдеще, на всяка крачка ще чувствуваш, че всичко е свършено за тебе, всичко е заключено освен салона, дето ще стоиш на едно ниво с придворния лакей и с всеки идиот… Какво ще приказваме!…

Той махна с ръка енергично.

Пиер свали очилата си, от което лицето му се промени, като подчерта още повече добротата му, и загледа учудено приятеля си.

— Моята съпруга — продължи княз Андрей — е прекрасна жена. Тя е от редките жени, с които можеш да си спокоен за честта си; но, Боже мой, какво не бих дал сега да не съм женен! Ти си единственият и първият, комуто казвам това, защото те обичам.

Говорейки така, княз Андрей сега още по-малко, отколкото преди, приличаше на оня Болконски, който се бе отпуснал в креслото у Ана Павловна и с присвити очи цедеше през зъби френски фрази. Слабото му лице трептеше цяло от нервното оживление на всеки мускул; очите, в които по-рано жизненият огън беше сякаш угасен, сега блестяха с лъчист, силен блясък. Личеше, че колкото по-безжизнен изглеждаше в обикновено време, толкова по-енергичен бе той в минути на раздразнение.

— Ти не разбираш защо ти приказвам така — продължи той. — Та това е цялата история на живота. Ти казваш, Бонапарте и кариерата му — рече той, макар че Пиер не приказваше за Бонапарте. — Ти казваш — Бонапарте; но когато Бонапарте е работил, когато стъпка по стъпка е вървял към своята цел, той е бил свободен, той не е имал нищо освен целта си — и я е достигнал. А свържеш ли се с жена, загубваш, като окован каторжник, свободата си. И всички надежди и сили, които носиш в себе си, всичко само ти тежи и те измъчва, защото те кара да се разкайваш. Салони, клюки, балове, тщеславие, нищожност — това е омагьосаният кръг, от който не мога да изляза. Сега тръгвам за война, за най-голямата досега война, а нищо не зная и за нищо не съм годен. Je suis très aimable et très caustique[8] — продължи княз Андрей — и у Ана Павловна ме слушат. И това глупаво общество, без което жена ми не може да живее, и тия жени… Ако можеше да знаеш какво представляват toutes les femmes distinguées[9], и изобщо жените! Баща ми има право. Егоизъм, тщеславие, тъпоумие, дребнавост във всичко — това са жените, когато се проявяват такива, каквито са. Когато ги видиш в обществото, струва ти се, че в тях има нещичко, а — нищо, нищо, нищо! Да, не се жени, мили, не се жени — завърши княз Андрей.

— Смешно ми се вижда — каза Пиер, — че вие смятате себе си за неспособен и своя живот — за похабен живот. Та за вас всичко, всичко е напреде. И вие…

Той не каза какво — вие, но тонът му показваше вече колко високо цени приятеля си и колко много очаква от него за в бъдеще.

„Как може да приказва тия неща?“ — мислеше Пиер. Пиер смяташе княз Андрей за образец на всички съвършенства тъкмо защото у княз Андрей бяха събрани до най-голяма степен всички качества, които липсваха на Пиер и които най-точно можеха да се изразят с понятието — сила на волята. Пиер винаги се учудваше от способността на княз Андрей да се държи спокойно с най-различни хора, от неговата необикновена памет, от начетеността му (той четеше всичко, знаеше всичко, имаше понятие от всичко) и особено от способността му да работи и да се учи. И ако Пиер често биваше смаян, че на княз Андрей липсва способността за мечтателно философствуване (към което Пиер бе особено склонен), той и в това виждаше не недостатък, а сила.

В най-хубавите приятелски и непринудени отношения ласкателството или похвалата са необходими, както е необходима смазката, за да се въртят колелата.

— Je suis un homme fini[10] — каза княз Андрей. — Какво ще приказваме за мене? Да говорим за тебе — рече той след кратко мълчание, като се усмихна на своите утешителни мисли. Тази усмивка тутакси се отрази по лицето на Пиер.

— Какво ще говорим за мене? — рече Пиер, като разтвори уста в безгрижна, весела усмивка. Какво съм аз? Je suis un bâtard.[11] И изведнъж силно се изчерви. Личеше, че е направил голямо усилие, за да каже това. — Sans-ncm, sans fortune…[12] И наистина какво… — Но той не каза какво бе това наистина. — Засега съм свободен и ми е добре. Само че съвсем не зная какво да започна. Исках да се посъветвам сериозно с вас.

Княз Андрей го гледаше с добри очи. Но в неговия приятелски и ласкав поглед все пак личеше съзнание за собственото му превъзходство.

— Ти си ми скъп особено защото си единственият жив човек в цялото наше общество. Тебе ти е добре. Избери, каквото щеш; все едно! Ти навсякъде ще бъдеш свестен човек, но едно нещо само: престани да ходиш у тия Курагини и да водиш тоя живот. Никак не ти прилича това: всички тия пиянства, хусарски лудории и всичко…

— Que voulez-vous, mon cher — каза Пиер, като сви рамене, — les femmes, mon cher, les femmes![13]

— Не разбирам — отговори Андрей. — Les femmes comme il faut[14] това е друго: но les femmes на Курагин, les femmes et le vin[15] не разбирам!

Пиер живееше у княз Василий Курагин и участвуваше в разпуснатия живот на неговия син Анатол, същия, когото, за да го поправят, се канеха да оженят за сестрата на княз Андрей.

— Знаете ли какво! — каза Пиер, сякаш неочаквано му бе хрумнала щастлива мисъл. — Сериозно, аз отдавна си мислех това. Докато водя тоя живот, аз нищо не мога да реша, нито да обмисля. Главата ме боли, пари нямам. Той ме канеше днес, но няма да отида.

— Дай ми честна дума, че няма вече да ходиш!

— Честна дума!

Беше вече минал един часът през нощта, когато Пиер излезе от приятеля си. Нощта беше юнска, петербургска, без дрезгавини. Пиер се качи в наемна каляска с намерение да си отиде в къщи. Но колкото по̀ наближаваше, толкова по-силно чувствуваше, чу му е невъзможно да заспи тая нощ, която приличаше повече на вечер или на утро. Из празните улици се виждаше далечината. По пътя Пиер си спомни, че тая вечер у Анатол Курагин трябваше да се събере постоянната компания за игра на карти, а сетне обикновено продължаваше пиенето, което завършваше с едно от любимите забавления на Пиер.

„Хубаво би било да отида у Курагин“ — помисли той. Но веднага си спомни дадената на княз Андрей честна дума, че няма да ходи у Курагин.

Ала тутакси, както става с хората, наричани безхарактерни, тъй страстно му се поиска да изпита още веднъж тоя толкова познат нему безпътен живот, че реши да отиде. И веднага му хрумна мисълта, че дадената дума не значи нищо, защото още преди да я даде на княз Андрей, той бе дал дума и на княз Анатол, че ще отиде у него; най-сетне си каза, че всички тия честни думи са такива условни неща, които нямат никакъв определен смисъл, особено ако се вземе пред вид, че още утре може или той да умре, или да му се случи нещо толкова необикновено, че не ще има вече нито честно, нито безчестно. Разсъждения от подобен род, които унищожаваха всички негови решения и намерения, често хрумваха на Пиер. Той тръгна към Курагин.

Когато стигна до входната площадка на голямата къща до конногвардейските казарми, в която живееше Анатол, той се изкачи на осветената входна площадка, тръгна по стъпалата и влезе през отворената врата. Във вестибюла нямаше никого; търкаляха се празни бутилки, наметки и галоши; миришеше на вино, чуваше се далечен говор и вик.

Играта на карти и вечерята се бяха свършили, но гостите още не се разотиваха. Пиер свали наметката си и влезе в първата стая, дето имаше остатъци от вечерята, и един лакей, мислейки, че никой не го вижда, скритом доизпиваше недопитите чаши. От третата стая се чуваше трополене, смях, викове на познати гласове и рев на мечка. Седем-осем млади хора се бяха струпали загрижено до един отворен прозорец. Трима се занимаваха с едно мече, което единият влачеше на верига, като плашеше с него друг.

— Залагам за Стивънс сто! — викаше един.

— Само да не го държат! — викаше друг.

— Аз съм за Долохов! — викаше трети. — Бъди свидетел, Курагин!

— Хайде, оставете Мечо, тук се обзалагат!

— На един дъх, иначе губиш! — викаше четвърти.

— Яков! Дай една бутилка, Яков! — викаше самият домакин, висок красавец, изправен сред навалицата само по тънка риза, разкопчана досред гърдите. — Чакайте, господа! Ето го Петруша, милия приятел — обърна се той към Пиер.

Един невисок човек със светлосини очи, чийто глас сред тия пиянски викове особено поразяваше с трезвия си тон, викна откъм прозореца:

— Ела тук — да бъдеш свидетел на облога! — Той беше Долохов, офицер от Семьоновския полк, известен картоиграч и дуелист, който живееше при Анатол. Пиер се усмихваше, гледайки весело наоколо си.

— Нищо не разбирам. Какво има? — рече той.

— Чакайте, той не е пиян. Дай една бутилка — каза Анатол, взе от масата една чаша и отиде при Пиер.

— Преди всичко — пий.

Пиер почна да пие чаша след чаша, като оглеждаше изпод вежди пияните гости, струпани отново до прозореца, и се вслушваше в разговора им. Анатол му наливаше вино и разправяше, че Долохов уговаря облог с англичанина Стивънс, моряк, който бил тук; облогът бил Долохов да изпие бутилка ром, седнал на прозореца на третия етаж, със спуснати навън нозе.

— Хайде, изпий я цялата! — рече Анатол, подавайки последната чаша на Пиер. — Или няма да те пусна!

— Не, не ща — каза Пиер, бутна Анатол и отиде до прозореца.

Долохов бе хванал ръката на англичанина и ясно, отчетливо изреждаше условията на облога, като се обръщаше главно към Анатол и Пиер.

Долохов беше среден на ръст, имаше къдрави коси и светли, сини очи. Той беше около двадесет и пет годишен. Като всички пехотни офицери той не носеше мустаци и устата му, най-поразяващата част от лицето му, се виждаше цяла. Линиите на тая уста бяха извънредно тънко извити. Горната му устна енергично се спускаше в средата като остър клин върху опънатата долна устна и в ъглите постоянно се образуваше нещо като две усмивки, по една от всяка страна; и всичко заедно, особено пък съчетано с твърдия, нахален, умен поглед, правеше такова впечатление, че не бе възможно да не забележиш това лице. Долохов не беше богат човек и нямаше никакви връзки. И макар Анатол да харчеше десетки хиляди, Долохов живееше при него и бе успял да се постави така, че Анатол и всички, които ги познаваха, уважаваха Долохов повече от Анатол. Долохов играеше всички игри на карти и почти винаги печелеше. Колкото и да пиеше, главата му никога не се замайваше. В онова време и Курагин, и Долохов бяха знаменитости на петербургския свят на хайманите и гуляйджиите.

Донесоха бутилката ром; двама лакеи, които очевидно бързаха и се смущаваха от съветите и виковете на заобиколилите ги господари, къртеха рамката, която не позволяваше да се седне върху външния корниз на прозореца.

Анатол се приближи до прозореца със своя победоносен вид. Искаше му се да строши нещо. Избута лакеите и задърпа рамката, но тя не се откъртваше. Той счупи стъклото.

— Я ела ти, юначага — рече той на Пиер.

Пиер хвана напречните дъски, дръпна ги и с трясък — някъде строши, а някъде изкърти дъбовата рамка.

— Извади я цялата, за да не помислят, че се държа — рече Долохов.

— Англичанинът се хвали… а?… Хубаво, нали?… — каза Анатол.

— Хубаво — рече Пиер, загледан в Долохов, който бе взел в ръце бутилката с ром и се приближаваше до прозореца, дето се виждаше светлината на небето и сливащите се по него утринна и вечерна заря.

С бутилката ром в ръка Долохов скочи на прозореца.

— Слушайте всички! — извика той, изправен на перваза на прозореца и обръщайки се към стаята. Всички млъкнаха. — Обзалагам се (той говореше френски, за да го разбере англичанинът, но не говореше много добре тоя език). Обзалагам се на петдесет империала[16] — искате ли на сто? — добави той, като се обърна към англичанина.

— Не, на петдесет — рече англичанинът.

— Добре, на петдесет империала, че ще изпия бутилката ром, цялата, без да я свалям от устата си, ще я изпия, седнал на перваза на прозореца ей на това място — той се наведе и посочи наклонения корниз на външната стена, — без да се държа за каквото и да е… Така, нали?…

— Много добре — рече англичанинът.

Анатол се извърна към англичанина, хвана го за копчето на фрака и като го гледаше от горе на долу (англичанинът беше дребен на ръст), почна да му повтаря на английски условията на облога.

— Чакай — викна Долохов и за да обърне вниманието към себе си, почна да чука с бутилката по прозореца. — Чакай, Курагин. Слушайте! Ако друг някой стори същото — плащам сто империала. Разбирате ли?

Англичанинът кимна, но съвсем не можеше да се разбере дали има намерение да приеме тоя нов облог, или не. Анатол не пускаше англичанина и макар англичанинът да кимаше, че е разбрал всичко, Анатол му превеждаше на английски думите на Долохов. Едно слабовато момче, лейб-хусар, което тая вечер бе загубило на карти, се покатери на прозореца, надникна навън и погледна надолу.

— У!… У!… У!… — рече то, като гледаше през прозореца камъните на тротоара.

— Мирно! — викна Долохов и смъкна от прозореца офицера, който се препъна с шпорите си и скочи неумело в стаята.

Долохов сложи бутилката на перваза на прозореца, за да може лесно да я вземе, и предпазливо и бавно се покатери на прозореца. Като спусна нозе и се опря с две ръце в двата края на прозореца, той огледа мястото, седна, пусна ръце, мръдна вдясно, вляво и взе бутилката. Анатол донесе две свещи и ги сложи на дъската на прозореца, макар че беше вече съвсем светло. Гърбът на Долохов в бяла риза и къдравата му глава бяха осветени от двете страни. Всички се струпаха до прозореца. Англичанинът бе застанал пред другите. Пиер се усмихваше и не казваше нищо. Един от присъствуващите, по-възрастен от другите, с изплашено и ядосано лице, изведнъж се промъкна напред и поиска да улови Долохов за ризата.

— Господа, това са глупави работи; той ще се пребие — рече тоя по-благоразумен човек.

Анатол го спря.

— Не го пипай, ще го уплашиш и ще се пребие. А?… И тогава?… А?…

Долохов се обърна, за да се нагласи, и пак се опря на разперените си ръце.

— Ако още някой рече да се вре при мене — каза той, като цедеше бавно думите през стиснатите и тънки устни, — веднага ще го хвърля ей тук. Е!…

Като каза „е!“, той пак се извърна, пусна ръце, взе бутилката и я вдигна до устата си, отметна глава назад и дигна свободната си ръка нагоре за равновесие. Един от лакеите, който бе почнал да събира парчетата стъкло, се спря наведен, без да откъсва очи от прозореца и от гърба на Долохов. Анатол бе застанал — изправен и ококорен. Англичанинът, издал напред устни, гледаше отстрана. Оня, който искаше да възпира, изтича в един от ъглите на стаята и легна на дивана с лице към стената. Пиер закри очи с ръцете си и леката усмивка, която бе забравила да изчезне, остана по лицето му, макар че то сега изразяваше ужас и страх. Всички мълчаха. Пиер свали ръце от очите си. Долохов седеше в същото положение, само главата му се бе отметнала още по-назад, тъй че къдравите коси на тила досягаха яката на ризата, и ръката с бутилката се дигаше все по-нагоре и по-нагоре, като трепваше и правеше усилие. Личеше как бутилката се изпразва и едновременно се издига и отмята главата. „Но защо трае толкова дълго?“ — помисли Пиер. Струваше му се, че бе минало повече от половин час. Изведнъж Долохов мръдна гърба си назад и ръката му затрепери нервно; това потреперване бе достатъчно, за да измести цялото тяло, седнало на полегатия корниз. Той целият се измести и ръката и главата му още повече затрепериха от усилието, което правеха. Едната му ръка се дигна, за да се хване за перваза, но пак се отпусна. Пиер пак затвори очи и си каза, че няма вече никога да ги отвори. Изведнъж той усети, че всичко около него се раздвижи. Погледна: Долохов се бе изправил на перваза и лицето му беше бледо и весело.

— Празна!

Той подхвърли бутилката на англичанина, който я хвана сръчно. Долохов скочи от прозореца. Той лъхаше силно на ром.

— Отлично! Браво! Това се казва облог! Да ви вземат дяволите! — викаха от всички страни.

Англичанинът извади кесията си и почна да брои парите. Долохов се мръщеше и мълчеше. Пиер скочи на прозореца.

— Господа! Кой иска да се обзаложи с мене? И аз ще направя същото — извика неочаквано той. — Дори няма нужда и от облог! Кажи да ми дадат една бутилка. Аз ще направя… кажи да ми дадат.

— Нека, нека! — рече Долохов усмихнат.

— Да не си полудял? Кой ще ти позволи? Тебе главата ти се замайва дори по стълбата — викнаха от разни страни.

— Ще я изпия, дай една бутилка ром! — кресна Пиер, удари по стола с решителен и пиянски жест и почна да се качва по прозореца.

Хванаха го за ръцете; но той беше толкова силен, че блъсна надалеч всички, които се приближиха до него.

— Не, по никакъв начин така няма да го склоните — рече Анатол, — чакайте, аз ще го излъжа. Слушай, аз ще се обзаложа с тебе, но утре, а сега всички ще отидем у…

— Да отидем — викна Пиер, — да отидем!… Ще вземем и Мечо с нас…

Той сграбчи мечката, прегърна я, дигна я и се завъртя с нея из стаята.

[1] „Този ли е прочутият княз Андрей?“ Честна дума! ↑

[2] Ах, не ми приказвайте за това заминаване, не ми приказвайте! Не искам да слушам за това. ↑

[3] Страх ме е, страх ме е! ↑

[4] От какво се страхуваш. ↑

[5] Не, Андрей, ти толкова се промени, ти толкова се промени… ↑

[6] Боже мой, Боже мой! ↑

[7] Лека нощ, Лиза. ↑

[8] Аз съм много любезен и хаплив. ↑

[9] Тия изискани жени. ↑

[10] Аз съм свършен човек. ↑

[11] Незаконен син. ↑

[12] Без име, без състояние… ↑

[13] Жените, приятелю, какво да правя, жените! ↑

[14] Порядъчните жени. ↑

[15] Жените на Курагин, жени и вино. ↑

[16] Златна десетрублева монета. — Б.пр. ↑

VII

Княз Василий изпълни обещанието, което бе дал на приема у Ана Павловна на княгиня Друбецкая, която го молеше за своя единствен син Борис. За него бе доложено на царя и по изключение бе преведен като прапоршчик в гвардейския Семьоновски полк. Но Борис не бе назначен нито адютант, нито офицер при Кутузов въпреки всичките старания и хитрини на Ана Михайловна. Наскоро след приема у Ана Павловна Ана Михайловна се върна в Москва направо при богатите си роднини Ростови, при които живееше в Москва и дето от детинство се възпитаваше и живееше години наред нейният обожаван Боренка, току-що произведен армейски[1] — и веднага преведен като гвардейски прапоршчик. Гвардията бе напуснала Петербург още на 10 август и синът, който бе останал в Москва, за да се обмундирова, трябваше да я настигне по пътя за Радзивилов.

У Ростови празнуваха именния си ден две Наталии — майката и по-малката дъщеря. От сутринта непрекъснато пристигаха и заминаваха каляски, запрегнати с коне един зад друг, като докарваха поздравители към голямата, известна на цяла Москва къща на графиня Ростова, на улица Поварская. Графинята с хубавата си по-голяма дъщеря и с гостите, които непрекъснато се сменяха, седеше в салона.

Графинята, около четиридесет и пет годишна, със слабо лице източен тип, беше жена очевидно изтощена от дванадесетте деца, които бе родила. Бавността на движенията и думите й, причинена от слабост, й придаваха важен вид, който вдъхваше уважение. Като свой човек, княгиня Ана Михайловна Друбецкая също седеше при тях и помагаше при посрещането и занимаването на гостите. Младите бяха в задните стаи, без да смятат за необходимо да участвуват в приема на посетителите. Графът посрещаше и изпращаше гостите и канеше всички на обяд.

— Много, много ви благодаря, ma chère или mon cher[2] — той казваше ma chère или mon cher на всички без изключение, без каквито и да е отсенки към стоящите по-горе или по-долу от него хора, — от свое име; и от името на скъпите именници. И тъй, гледайте да дойдете за обяд, иначе ще ме обидите, mon cher. Моля: ви сърдечно, от името на цялото семейство, ma chère. — С един и същ израз на пълното, весело и добре избръснато лице и с еднакво силно ръкостискане и повтаряни малки поклони той казваше тия думи на всички без изключение или изменение. Като изпроводеше един гостенин, графът се връщаше при друг или друга, които бяха още в салона; приближаваше креслото си и с вид на човек, който обича и умее добре да живее, разкрачен юнашки и сложил ръце на коленете си, той се поклащаше важно, изказваше предположения за времето, съветваше се за здравето ту на руски, ту на много лош, но самоуверен френски език, и отново с израз на уморен, но твърд в изпълнението на задълженията си човек тръгваше да изпраща, като приглаждаше редките побелели коси на плешивата си глава, и отново канеше: на обяд. От време на време, когато се връщаше от вестибюла, през стаята с цветята и стаята за прислугата той наминаваше в голямата мраморна зала, дето слагаха трапеза за осемдесет души, и като гледаше лакеите, които разнасяха сребро и порцелан, разтягаха масите и разгъваха везаните ленени покривки, повикваше Дмитрий Василевич, дворянин, който управляваше всички негови работи, и му казваше:

— Виж какво, Митенка, гледай всичко да бъде хубаво. Тъй, тъй — думаше той, като оглеждаше с удоволствие грамадната разтегната маса! — Най-важното е — нареждането на масата. Това е… — И отиваше отново в салона, въздъхвайки самодоволно.

— Маря Лвовна Курагина с дъщеря си — доложи басово от вратата на салона грамадният лакей на графинята, с когото тя излизаше в кола из града. Графинята помисли и смръкна енфие от златната табакерка с портрета на мъжа й.

— Измъчиха ме тези посещения — каза тя. — Е, добре — тази е последната, която ще приема. Много е превзета. Покани я — рече тя на лакея с тъжен глас, сякаш му казваше: „Хайде, доубийте ме!“

Една висока, пълна, горда на вид дама и кръглоликата й усмихната дъщеря, шумолейки с роклите си, влязоха в салона.

— Chère comtesse, il y a si longtemps… elle a été alitée, la pauvre enfant… au bal de Razoumowsky… et la comtesse Apraksine… j’ai été si heureuse…[3] — Чуха са оживени женски гласове, които се пресичаха един друг и се сливаха с шума на роклите и тропота на преместваните столове. Наченаха такъв разговор, който се започва само за да могат при първата пауза да станат, да прошумолят с роклите си и да кажат: „Je suis bien charmée; la santé de maman… et la comtesse Apraksine“[4] — и отново да зашумолят с рокли, да идат във вестибюла, да сложат шубата или наметката си и да си отидат. Заговориха за най-важната по онова време градска новина — болестта на известния богаташ и красавец от екатерининската епоха, стария граф Безухов, и за неговия незаконен син Пиер, който се държал толкова неприлично на приема у Ана Павловна Шерер.

— Много ми е жал за клетия граф — рече гостенката, — и без туй със здравето е толкова зле, а сега това огорчение от сина му. То ще го убие!

— Какво е станало? — попита графинята, като че не знаеше за какво говори гостенката, макар петнадесетина пъти да бе слушала вече за причината на огорчението на граф Безухов.

— Ето какво е днешното възпитание! Още в чужбина — каза гостенката — тоя младеж бил оставен да живее самостоятелно и сега в Петербург, разправят, извършил такива ужаси, че го изгонили с полиция оттам.

— Нима! — рече графинята.

— Лоши приятели си е избрал — вмеси се княгиня Ана Михайловна. — Разправят, че синът на княз Василий, той и някой си Долохов вършили бог знае какви работи. И двамата пострадали. Долохов бил разжалван в прост войник, а сина на Безухов го изгонили в Москва. А за Анатол Курагин — баща му някак потулил работата. Но все пак го изгонили от Петербург.

— Ама какво са направили? — попита графинята.

— Те са същински разбойници, особено Долохов — разправи гостенката. — Той е син на Маря Ивановна Долохова, такава почтена дама. И какво? Представете си — тримата взели отнякъде една мечка, качили я със себе си в каретата и отишли при актрисите. Дотърчала полицията да ги усмири. А те хванали кварталния пристав, вързали го гръб о гръб с мечката и пуснали мечката в Мойка; мечката плува — и кварталният отгоре й.

— Чудесен ще е бил, ma chère, приставът — извика графът, примирайки от смях.

— Ах, какъв ужас! Какво смешно има в това, графе?

Но и самите дами, без да щат, се смееха.

— Едва спасили нещастника — продължи гостенката. — И ето така умно се забавлява синът на граф Кирил Владимирович Безухов! — добави тя. — А разправяха, че бил много добре възпитан и умен. Ето докъде го е довело цялото това чуждестранно възпитание. Надявам се, че въпреки богатството му тук никой няма да го приеме. Искаха да ми го представят. Отказах решително: аз имам дъщери.

— Защо казвате, че тоя момък е толкова богат? — попита графинята, като се наведе встрани от момичетата, които веднага се престориха, че не слушат. — Та графът има само незаконни деца. Струва ми се… и Пиер е незаконен.

Гостенката махна с ръка.

— Мисля, че има двадесетина незаконни.

Княгиня Ана Михайловна се намеси в разговора, желаейки очевидно да покаже, че има връзки и знае всички събития във висшето общество.

— Ето каква е работата — каза тя важно и също така полушепнешком. — Славата на граф Кирил Владимирович е известна… Той дори не помни броя на децата си, но тоя Пиер му беше най-обичният.

— Колко хубав беше старецът — рече графинята, — дори миналата година! По-красив мъж не съм виждала.

— Сега много се е променил — каза Ана Михайловна. — Та, исках да кажа — продължи тя, — по женска линия наследник на целия имот е княз Василий, но бащата много обичаше Пиер, грижеше се за възпитанието му и писа на царя… тъй че никой не знае, ако той умре (той е толкова зле, че всеки миг го чакат да умре и Lorrain[5] е пристигнал от Петербург), кому ще остане това грамадно състояние — на Пиер ли или на княз Василий. Четиридесет хиляди селяни и много милиони. Знам това много добре, защото ми го казваше самият княз Василий. А пък и Кирил Владимирович ми се пада вуйчо, той е втори братовчед на майка ми. Освен това той кръсти Боря — добави тя, сякаш не придаваше никакво значение на това обстоятелство.

— Княз Василий пристигнал вчера в Москва. Казаха ми, че тръгнал по ревизия — рече гостенката.

— Да, но entre nous[6] — каза княгинята, — това е само предлог. Той е дошъл всъщност при граф Кирил Владимирович, щом научил, че е зле.

— Но, ma chère, това е чудесен номер — рече графът и като видя, че възрастната гостенка не го слуша, обърна се към госпожиците. — Представям си каква хубава фигура е бил приставът.

И като изобрази как е махал с ръце приставът, той пак се засмя гръмогласно със звучен и басов смях, раздрусващ цялото му пълно тяло, така както се смеят хора, които винаги хубаво са яли и още по-хубаво са пили.

— Та, заповядайте да обядвате у нас — рече той.

[1] Гвардейските полкове имали предимство пред армейските. — Б.пр. ↑

[2] Мила или мили. ↑

[3] Толкова отдавна… графиньо… болна беше, горкичката… на бала у Разумовски… графиня Апраксина… толкова ми беше драго… ↑

[4] Много ми е драго… здравето на мама… графиня Апраксина. ↑

[5] Лорен. ↑

[6] Между нас. ↑

VIII

Настъпи мълчание. Графинята гледаше гостенката и се усмихваше приятно, но все пак не криеше, че сега вече никак не би се огорчила, ако гостенката стане и си отиде. Дъщерята на гостенката оправяше вече роклята си и поглеждаше въпросително майка си, когато изведнъж от съседната стая се чу тичане на мъжки и женски нозе към вратата, трясък от бутнат и съборен стол и в салона се втурна едно тринадесетгодишно момиченце, завило нещо в късата си муселинена поличка, и се спря насред стаята. Личеше, че то не бе пресметнало колко се е засилило и без да иска, бе изтърчало толкова надалеч. В същия миг на вратата се показаха един студент с малиновочервена яка, един гвардейски офицер, едно петнадесетгодишно девойче и едно пълно румено момченце в детска куртка.

Графът скочи, заклати се и разпери широко ръце около дотърчалото момиченце.

— А, ето я! — викна той разсмян. — Именницата!! Ma chère именница!

— Ma chère, il y a un temps pour tout[1] — рече графинята, като се преструваше на строга. — Ти все я глезиш, Elie — добави тя към мъжа си.

— Bonjour, ma chère, je vous félicite[2] — каза гостенката. — Quelle délicieuse enfant![3] — добави тя, обръщайки се към майката.

Черноокото, с голяма уста, некрасиво, но живо момиченце, с детските си открити раменца, които от силното тичане бяха изскочили от корсажа, с разрошени и отметнати назад черни къдрици, с тънички голи ръце и малки краченца в дантелени гащички и отворени пантофки, беше в оная мила възраст, когато девойчето вече не е дете, а детето — още не е девойка. Като се изплъзна от баща си, то отърча до майка си и без да обръща внимание на строгата й забележка, скри зачервеното си лице в дантелите на майчината си наметка и се засмя. То се смееше на нещо, като разправяше запъхтяно за куклата, която измъкна изпод поличката си.

— Виждате ли?… Куклата… Мими… Нали виждате?

И Наташа не можеше повече да говори (всичко й се струваше смешно). Тя падна върху коленете на майка си и се разсмя толкова силно и звънливо, че всички, дори надутата гостенка, се засмяха, без да искат.

— Хайде върви си, върви със своя изрод — рече майката, като престорено сърдито отблъсваше дъщеря си. — Това ми е по-малката — обърна се тя към гостенката.

Наташа дигна за миг лицето си от дантелената наметка на майка си, погледна я отдолу нагоре през сълзи от смях и пак скри лице.

Гостенката, принудена да се любува на семейната сцена, сметна, че трябва да вземе някакво участие в нея.

— Кажете ми, миличка — рече тя, като се обърна към Наташа, — каква ви се пада тая Мими? Навярно дъщеря, нали?

На Наташа не й се хареса снизходителният тон на гостенката, която й говореше като на дете. Тя не отговори нищо и погледна сериозно гостенката.

В същото време цялото това младо поколение: Борис — офицерът, син на княгиня Ана Михайловна, Николай — студентът, най-големият син на графа, Соня — петнадесетгодишната племенница на графа, и мъничкият Петруша, най-малкият син, всички се настаниха в салона и явно се мъчеха да сдържат в границите на приличието оживлението и веселостта, излъчвани от всяка черта на лицата им. Личеше, че там, в задните стаи, отдето всички бяха дотърчали тъй стремително, са се водели по-весели разговори, отколкото тук за градските клюки, за времето и за comtesse Apraksine[4]. От време на време те се споглеждаха и едвам сдържаха смеха си.

Двамата младежи, студентът и офицерът, приятели от детинство, бяха връстници, и двамата хубавци, но не си приличаха. Борис беше висок рус момък с правилни фини черти на спокойното си и красиво лице. Николай беше невисок къдрокос младеж с открит израз на лицето. По горната му устна бяха наболи вече черни косъмчета и цялото му лице имаше израз на устрем и възторженост. Щом влезе в салона, Николай се изчерви. Личеше, че търсеше и не намираше какво да каже; Борис, напротив, веднага съобрази и разказа спокойно и шеговито, че знае тая Мими, куклата, още като мома с неповреден нос, че за пет години тя пред очите му се е състарила и че цялата й глава се пукнала. Като каза това, той погледна Наташа. Наташа извърна глава от него, погледна братчето си, което бе прижумяло и се тресеше от беззвучен смях, и тъй като не можеше да се сдържа, тя скочи и изтича от стаята толкова бързо, колкото можеха да я носят бързите й крачка. Борис не се засмя.

— Вие, maman, струва ми се, също искахте да излизате? Ще ви трябва ли каретата? — рече той, като се обърна усмихнат към майка си.

— Да, иди, иди кажи да я приготвят — рече тя усмихната.

Борис излезе тихо и тръгна след Наташа; дебелото момченце изтича ядосано след тях, сякаш се дразнеше, че бяха объркали работите му.

[1] Мила, не му е сега времето. ↑

[2] Добър ден, мила, честито. ↑

[3] Какво прелестно дете! ↑

[4] Графиня Апраксина. ↑

IX

Освен голямата дъщеря на графинята (която беше четири години по-голяма от сестра си и се държеше вече като възрастна) и дъщерята на гостенката от младите бяха останали в салона Николай и племенницата Соня. Соня беше тъничка, миниатюрничка брюнетка с мек, засенчен от дълги ресници поглед, с плътна черна плитка, усукана два пъти около главата й, с жълтеникава отсянка на кожата по лицето и особено по голите, слабички, но грациозни мускулести ръце и шия. Със своите плавни движения, с мекотата и гъвкавостта на мъничките си ръце и нозе и с малко хитрите си и сдържани обноски тя приличаше на хубаво, още неоформено котенце, което ще стане прелестна млада котка. Очевидно тя смяташе за прилично да покаже с усмивката си, че участвува в общия разговор; но под дългите гъсти ресници нейните очи въпреки волята й гледаха заминаващия за войската cousin[1] с такова моминско страстно обожание, че усмивката й не можеше нито за миг да излъже никого и личеше, че котенцето е приседнало само за да може още по-енергично да скочи и да заиграе със своя cousin, щом и те като Борис и Наташа се измъкнат от тоя салон.

— Да, ma chère — каза старият граф на гостенката и посочи своя Николай. — На̀, приятелят му Борис е произведен офицер, а от приятелство и той не иска да остане по-назад от него; заряза и университета, и мене, стария: отива да служи във войската, ma chère. А мястото му в архива[2] и всичко друго беше готово. Не е ли приятелство това? — рече графът въпросително.

— Но казват, че войната е обявена — рече гостенката.

— Отдавна го казват — отговори графът. — Пак ще поприказват, ще поприказват и ще млъкнат. Това се казва приятелство, ma chère — повтори той. — Той ще стане хусар.

Гостенката не знаеше какво да каже и поклати глава.

— Съвсем не от приятелство — отговори Николай и се изчерви, като че отклоняваше някаква позорна клевета. — Съвсем не от приятелство, а просто чувствувам влечение към военната служба.

Той погледна братовчедка си и госпожицата-гостенка: и двете го гледаха с усмивка на одобрение.

— Днес на обед у нас ще бъде Шуберт, полковник от Павлоградския хусарски полк. Той беше тук в отпуск и го взема със себе си. Няма що! — каза графът, като сви рамене, говорейки шеговито за тая работа, която му струваше очевидно много скръб.

— Нали ви казах вече, татко — рече синът, — че ако не ви се иска да ме пускате, ще остана. Но зная, че не съм годен за нищо друго освен за военна, служба; аз не съм дипломат, не съм чиновник, не умея да крия онова, което чувствувам — думаше той, като поглеждаше непрестанно с кокетството на хубавата младост ту Соня, ту госпожицата-гостенка.

Впило очи в него, котенцето бе сякаш готово всеки миг да заиграе и да прояви цялата си котешка природа.

— Е, добре, добре — каза старият граф. — Постоянно се горещи… Тоя Бонапарте завъртя главите на всички; всички си мислят как той от поручик стана император. Ех, пък дай Боже! — добави той, без да съзира подигравателната усмивка на гостенката.

Големите заприказваха за Бонапарт. Жули, дъщерята на Карагина, се обърна към младия Ростов:

— Колко жалко, че в четвъртък не бяхте у Архарови. Отегчително ми беше без вас — рече тя, като му се усмихна нежно.

Поласканият момък се премести с кокетна младежка усмивка по-близо до нея и почна отделен разговор с усмихващата се Жули, без да забелязва дори, че тая неволна негова усмивка режеше с ножа на ревността сърцето на Соня, която се изчервяваше и престорено се усмихваше. Посред разговора той я погледна. Соня го изгледа страстно-озлобено и с едва сдържани сълзи в очите, но с престорена усмивка на устните, стана и излезе от стаята. Цялото оживление на Николай изчезна. Той дочака първата пауза в разговора и с разстроено лице излезе да търси Соня.

— Как са шити с бели конци тайните на тая младеж — рече Ана Михайловна, като посочи излизащия Николай. — Cousinage — dangereux voisinage[3] — добави тя.

— Да — каза графинята, след като слънчевият лъч, който бе проникнал в салона заедно с младото поколение, изчезна, и сякаш отговаряше на някакъв въпрос, който никой не бе й задал, но който постоянно я занимаваше. — Колко страдания, колко безпокойства са изтърпени, за да можеш сега да им се радваш! Но и сега всъщност страхът е по-голям от радостта. Постоянно се страхуваш, постоянно се страхуваш! Те са тъкмо на тая възраст, в която има толкова много опасности и за момичетата, и за момчетата.

— Всичко зависи от възпитанието — рече гостенката.

— Да, имате право — продължи графинята. — Слава Богу, досега бях приятелка на децата си и се ползувам с пълното им доверие — каза графинята, повтаряйки заблуждението на мнозина родители, които смятат, че децата им не крият нищо от тях. — Аз зная, че винаги ще бъда първата confidente[4] на дъщерите си, и че Николенка, дори да върши поради буйния си характер лудории (момчетата не могат без това), все пак те няма да са като на тия петербургски господа.

— Да, чудесни, чудесни деца — потвърди графът, който винаги разрешаваше заплетените за него въпроси с това, че намираше всичко чудесно. — Ето на̀ вижте! Решил да стане хусар! Ето на, какво ще речете, ma chère!

— Какво мило същество е вашата най-малка дъщеря — рече гостенката. — Барут!

— Да, барут — каза графът. — На мене се е метнала! А какъв глас: макар да ми е дъщеря, трябва да кажа истината, тя ще стане певица, втора Саломони. Взехме един италианец да я учи.

— Не е ли рано? Казват, че е вредно за гласа да се вземат уроци на тая възраст.

— О, не, какво ти рано! — рече графът. — Ами нашите майки как са се омъжвали на дванадесет-тринадесет години.

— Тя вече е влюбена в Борис! Какво ще речете, а? — каза графинята, като погледна с кротка усмивка майката на Борис и очевидно отговаряйки на мисълта, която постоянно я занимаваше, продължи: — Ето на, виждате ли, ако я държах строго, ако й забранявах… кой знае какво биха вършили скритом (графинята подразбираше — биха се целували), а сега зная всяка нейна дума. Тя сама изтичва вечер и всичко ми разправя. Може би я глезя, но, струва ми се, все пак така е по-хубаво. Голямата я държах строго.

— Да, мене съвсем, иначе ме възпитаваха — рече с усмивка голямата красива графиня Вера.

Но усмивката не разхубави, както става обикновено, лицето на Вера; напротив, лицето й стана неестествено и от това — неприятно. Вера, най-голямата, беше хубава, не глупава, учеше се отлично, беше добре възпитана. Гласът й беше приятен, онова, което каза, беше право и уместно; но странно нещо, всички, и гостенката, и графинята, я погледнаха, сякаш се учудиха — защо беше казала това, и почувствуваха неудобство.

— С първите деца винаги много се мъдрува, искат да ги направят нещо необикновено — каза гостенката.

— Защо да не си признаем, ma chère! Графинята много мъдруваше с Вера — рече графът. — Но нищо! Все пак излезе много добра — добави той и смигна одобрително на Вера.

Гостите станаха и си отидоха, като обещаха да дойдат на обеда.

— Какво е това държане! Ама че седяха, седяха! — каза графинята, след като изпроводи гостите.

[1] Братовчед. ↑

[2] Московският архив бил нещо като московски отдел на министерството на външните работи. — Б.пр. ↑

[3] Опасно съседство са братовчедите. ↑

[4] Доверителна. ↑

X

Когато излезе от салона и изтича, Наташа стигна само до стаята с цветята. В тази стая тя се спря, ослуша се в разговорите в салона, очаквайки да излезе Борис. Тя почваше вече да губи търпение, тропна с краче и щеше да заплаче, задето той не бе излязъл веднага, когато чу нито бавните, нито бързите, но спокойни стъпки на момъка. Наташа бързо се втурна между качетата с цветя и се скри.

Борис се спря сред стаята, огледа наоколо си, махна с ръка една прашинка от ръкава на мундира си и се приближи до огледалото, за да разгледа хубавото си лице. Спотаилата се Наташа надничаше от скривалището си и чакаше да види какво ще прави. Той постоя пред огледалото още малко, усмихна се и тръгна към вратата. Наташа помисли да го извика, но сетне се отказа.

— Нека ме търси — рече си тя.

Веднага след излизането на Борис през другата врата влезе Соня, цялата зачервена, като шепнеше злобно нещо през сълзи. Наташа възпря първото си движение да отърчи при нея и остана в скривалището си, гледайки като под шапка-невидимка какво става по света. Тя изпитваше някаква особена, нова наслада. Соня шепнеше нещо и поглеждаше към вратата на салона. От вратата излезе Николай.

— Соня! Какво ти е? Може ли така? — рече Николай, като изтича към нея.

— Нищо, нищо, оставете ме! — Соня зарида.

— Не, аз зная какво.

— Е, щом знаете, много добре, вървете при нея.

— С-о-о-ня! Една дума. Може ли тъй да мъчиш мене и себе си за някаква фантазия? — рече Николай и хвана ръката й.

Соня не си измъкна ръката и спря да плаче.

Без да мръдне и диша, с блеснали очи, Наташа гледаше от скривалището си. „Какво ще стане сега?“ — питаше се тя.

— Соня! Целият свят, не ми трябва! Ти единствена си за мене всичко — каза: Николай. — Аз ще ти го докажа.

— Не обичам, когато приказваш тъй.

— Добре, няма, хайде, прости ми Соня! — Той я привлече към себе си и я целуна.

„Ах, колко хубаво!“ — помисли Наташа и когато Соня и Николай излязоха от стаята, тя тръгна след тях и повика Борис.

— Борис, елате тук — рече тя с важен и хитър израз. — Трябва да ви кажа едно нещо. Тук, тук — каза тя и го заведе в стаята с цветята, там, дето се бе скрила между качетата. Усмихнат, Борис вървеше след нея.

— Какво е това едно нещо? — попита той.

Тя се смути, погледна наоколо, видя куклата си, хвърлена на едно каче, и я взе.

— Целунете куклата — рече тя.

Борис гледаше оживеното й лице с внимателен, гальовен поглед и не отговори нищо.

— Не искате ли? Тогава елате тук — рече тя и отиде още по-навътре между цветята и хвърли куклата. — По-близо, по-близо! — шепнеше тя. Тя хвана офицера за маншета и по зачервеното й лице се четеше тържественост и страх.

— А мене искате ли да целунете? — прошепна тя едва чуто, като го гледаше изпод вежди усмихната и в същото време почти плачеща от вълнение.

Борис се изчерви.

— Каква сте смешна — промълви той, като се наведе към нея и още по-силно се изчерви, но не предприе нищо, а само чакаше.

Изведнъж тя скочи на едно каче и стана по-висока от Борис, прегърна го с две ръце, тъй че тънките голи ръчички се извиха над неговата шия, и като отметна с движение на главата косите си назад, целуна го право по устните.

Тя се промъкна между саксиите от другата страна на цветята, наведе глава и се спря.

— Наташа — каза той, — вие знаете, че ви обичам, но…

— Влюбен ли сте в мене? — прекъсна го Наташа.

— Да, влюбен съм, но, моля ви се, да не правим това, което направихме сега… Още четири години… Тогава ще поискам ръката ви.

Наташа размисли.

— Тринадесет, четиринадесет, петнадесет, шестнадесет… — каза тя, като броеше на тъничките си пръстчета. — Добре! Значи, решено?

И усмивка на радост и успокоение озари оживеното й лице.

— Решено — рече Борис.

— Завинаги, нали? — каза девойчето. — Чак до смъртта ли?

И като го хвана под ръка, бавно, с щастливо лице тръгна с него към диванната стая.

XI

Графинята беше толкова уморена от посещенията, че поръча да не приемат повече никого и на вратаря бе заповядано само да кани непременно на обед всички, крито дойдат да честитят. На графинята й се искаше да поговори насаме с приятелката си от детинство, княгиня Ана Михайловна, с която не бе успяла да се види както трябва след пристигането й от Петербург. Ана Михайловна със своето измъчено от плач и все пак приятно лице се премести по-близо до креслото на графинята.

— С тебе ще бъда съвсем откровена — рече Ана Михайловна. — Малко останахме ние, старите приятелки. Тъкмо затуй толкова скъпя твоето приятелство.

Ана Михайловна погледна Вера и спря. Графинята стисна ръката на приятелката си.

— Вера — каза графинята на голямата си дъщеря, която тя очевидно не обичаше. — Как не разбирате нищо? Нима не чувствуваш, че си излишна тук? Иди при сестра си и братовчедка си или…

Красивата Вера се усмихна презрително, очевидно без да чувствува някакво оскърбление.

— Ако по-рано ми бяхте казали, мамичко, веднага бих излязла — рече тя и тръгна за стаята си.

Но когато минаваше край диванната, видя, че до двете й прозорчета бяха седнали симетрично две двойки. Тя се спря и се усмихна презрително. Соня бе седнала близо до Николай, който й преписваше стиховете, съчинени за първи път от него. Борис и Наташа седяха до другия прозорец и когато влезе Вера, млъкнаха. Соня и Наташа погледнаха Вера с виновни и щастливи лица.

Весело и трогателно бе да гледа човек тия влюбени девойчета, но явно беше, че видът им не възбуждаше приятни чувства във Вера.

— Колко пъти съм ви молила — каза тя — да не пипате моите неща, имате си своя стая. — Тя взе от Николай мастилницата.

— Ей сега, ей сега — рече той като топеше перото.

— Бива ви да вършите всичко не навреме — каза Вера. — Втурнахте се в салона тъй, че всички се засрамиха за вас.

Макар — или тъкмо защото казаното от нея беше съвсем право, никой не й отговори и четворицата само се спогледаха един друг. Тя се бавеше в стаята с мастилницата в ръка.

— Пък и какви ли тайни може да има на вашите години между Наташа и Борис и между вас — само глупости!

— Какво ти влиза в работата, Вера — рече застъпнически с тихичко гласче Наташа.

През тоя ден тя явно беше повече от друг път добра и ласкава с всички.

— Много глупаво — рече Вера, — срам ме е за вас. Какви са тия тайни?…

— Всеки си има тайни. Ние не закачаме тебе и Берг — рече Наташа, като почваше вече да пламва.

— Струва ми се, не ме закачате — каза Вера, — защото в моите постъпки никога не може да има нищо лошо. А пък аз ще кажа на мамичка как се държиш ти с Борис.

— Наталия Илинишна се държи много добре с мене — рече Борис. — Не мога да се оплача — каза той.

— Недейте, Борис, вие сте такъв дипломат (думата дипломат беше много на мода сред децата с онова специално значение, което те й придаваха), това дори е отегчително — рече Наташа с оскърбен треперещ глас. — За какво се заяжда тя с мене? Ти никога няма да разбереш това — каза тя на Вера, — защото никога никого не си обичала; ти нямаш сърце, ти си само madame de Genlis[1] (тоя прякор, който се смяташе много оскърбителен, бе измислен за Вера от Николай) и най-голямото ти удоволствие е да правиш неприятности на другите. Кокетничи, колкото щеш, с Берг — рече тя бързо.

— Но сигурно няма пред гостите да тичам след някой младеж…

— Ето на, успя — намеси се Николай, — наговори неприятности на всички, развали настроението на всички. Я да отидем в детската стая.

И четиримата, като подплашено ято птици, се дигнаха и излязоха от стаята.

— На мене наговориха неприятности, а аз не казах никому нищо — рече Вера.

— Madame de Genlis! Madame de Genlis! — чуха се смеещи се гласове зад вратата.

Красивата Вера, която действуваше на всички толкова раздразнително и неприятно, се усмихна и очевидно незасегната от онова, което й бяха казали, отиде до огледалото и оправи шарфа и косата си; гледайки красивото си лице, тя сякаш стана още по-студена и по-спокойна.

В салона разговорът продължаваше.

— Ah, chère — каза графинята, — и в моя живот tout n’est pas rose. Нима не виждам, че du train, que nous allons[2], нашето състояние няма да ни стигне за дълго! И за всичко причината е клубът и неговата добрина. Живеем на село, но нима си почиваме? Театри, лов и бог знае още какво. Но защо ще приказваме за мене! Я кажи, как нареди всичко това? Често ти се чудя, Anette, как можеш ти, на твоите години, да препускаш сама в кола до Москва, до Петербург при всички министри, при всички големци, с всички знаещ как да се отнесеш, учудвам ти се! Е, как се нареди всичко? На̀, мене съвсем не ме бива за такива работи.

— Ах, мила! — отговори княгиня Ана Михайловна. — Да не ти дава Господ да изпиташ колко тежко е да останеш вдовица без подкрепа и със син, когото обичаш до обожаване. На всичко ще се научиш — продължи тя с известна гордост. — Моят процес ме научи. Ако ми трябва да видя някого от тия тузове, написвам бележка: „Princesse une telle[3] желае да се срещне с еди-кого си“ — и отивам. Сама, с файтон, и два, и три, и четири пъти — докато успея да постигна, каквото ми трябва. Все ми е едно какво мислят за мене.

— Е как, кого моли за Боренка? — попита графинята. — Че ето на̀, твоят вече е гвардейски офицер, а Николушка отива като юнкер. Няма кой да ходатайствува. Ти кого моли?

— Княз Василий. Беше много мил. Веднага се съгласи да стори всичко, доложи на царя — каза с възторг Ана Михайловна, забравила напълно всичкото унижение, през което бе минала, за да постигне целта си.

— Е, остарял ли е княз Василий? — попита графинята. — Не съм го виждала от нашите театрални представления у Румянцеви. И мисля, че ме е забравил. Il me faisait la cour[4] — спомни си с усмивка графинята.

— Все си е същият — отговори Ана Михайловна, — любезен до немай-къде. Les grandeurs ne lui ont pas tourné tête la du tout.[5] „Съжалявам, че мога да сторя съвсем малко за вас, мила княгиньо — каза ми той, — заповядайте.“ Не, той е чудесен човек и прекрасен роднина. Но нали знаеш, Nathalie, моята обич към сина ми. Не знам какво не бих сторила за неговото щастие. А работите ми са тъй зле — продължи Ана Михайловна с тъга, като сниши гласа си, — тъй зле, че сега съм в най-ужасно положение. Моят нещастен процес изяжда всичко, каквото имам, и е в застой. Можеш ли да си представиш, аз нямам à la lettre[6] и десет копейки и не знам как ще обмундировам Борис. — Тя извади кърпичка и заплака. Трябват ми петстотин рубли, а имам само една банкнота от двадесет и пет рубли. В такова положение съм… Едничката ми надежда сега е граф Кирил Владимирович Безухов. Ако той не поиска да подкрепи кръщелника си — нали той кръсти Боря — и да му определи нещичко за издръжка, всичкото ми тичане ще бъде нахалост: няма да имам с какво да го обмундировам.

Графинята се просълзи и почна мълчаливо да обмисля нещо.

— Често си мисля… може и да е грях — рече княгинята, — но често си мисля: ето граф Кирил Владимирович Безухов живее самичък… това грамадно състояние… и за какво живее? За него животът е тежест, а Боря едва сега почна да живее.

— Той навярно ще остави нещо на Борис — каза графинята.

— Бог знае, chère amie[7]! Тия богаташи и велможи са такива егоисти. Но аз все пак ще отида сега при него с Борис и ще му кажа направо каква е работата. Нека мислят за мене, каквото щат, наистина все ми е едно, когато от това зависи съдбата на сина ми. — Княгинята стана. — Сега е два часът, а вие обядвате в четири. Ще успея да отида дотам.

И с маниери на практична петербургска госпожа, която знае да използува времето, Ана Михайловна изпрати да повикат сина й и заедно с него излезе във вестибюла.

— Довиждане, миличка — рече тя на графинята, която я изпроводи до вратата, — пожелай ми успех — добави тя шепнешком, за да не чуе синът й.

— При граф Кирил Владимирович ли отивате, ma chère? — рече графът от трапезарията и също отиде във вестибюла. — Ако той е по-добре, повикайте Пиер да обядва у нас. Той е идвал у дома, танцувал е с децата. Повикайте го без друго, ma chère. Да видим как ще се отличи днес Тарас. Той разправя, че и граф Орлов не е имал такъв обяд, какъвто ще бъде нашият.

[1] Мадам дьо Жанлис. ↑

[2] Всичко не е розово… при нашия начин на живот. ↑

[3] Княгиня еди-коя си. ↑

[4] Той ме ухажваше. ↑

[5] Високото му положение съвсем не му е замаяло главата. ↑

[6] Буквално. ↑

[7] Мила приятелко. ↑

XII

— Mon cher Boris[1] — каза княгиня Ана Михайловна на сина си, когато каретата на графиня Ростова, в която бяха седнали, мина по постланата със слама улица и влезе в широкия двор на граф Кирил Владимирович Безухов. — Mon cher Boris — рече майката, като измъкна ръката си изпод стария салоп[2] и несмело и гальовно я сложи върху ръката на сина си, — бъди любезен, бъди внимателен. Граф Кирил Владимирович все пак ти е кръстник и твоята бъдеща съдба зависи от него. Не забравяй това mon cher[3], и бъди мил, както умееш да бъдеш…

— Да знаех поне, че от това ще излезе нещо освен унижение… — отговори студено синът. — Но аз ви обещах да го правя заради вас.

Макар че нечия карета бе спряла пред парадния вход, вратарят изгледа майката и сина (които, без да поръчат да се доложи за тях, влязоха направо в стъкленото преддверие между две редици статуи в ниши), огледа многозначително старичкия салоп, попита ги кого търсят — княжните или графа, и като разбра, че отиват при графа, отговори, че негово сиятелство днес е по-зле и че негово сиятелство не приема никого.

— Можем да си вървим — рече синът на френски.

— Mon ami[4] — рече умолително майката и отново пипна ръката на сина си, сякаш това досягане можеше да го успокои или възбуди.

Борис не отговори и без да си сваля шинела, погледна въпросително майка си.

— Гълъбче — рече Ана Михайловна с нежно гласче на вратаря, — зная, че граф Кирил Владимирович е тежко болен… нали тъкмо затова съм дошла… аз съм му роднина… Аз няма да го безпокоя, гълъбче… Трябва само да видя княз Василий Сергеевич: нали е отседнал тук. Доложи, моля ти се.

Вратарят дръпна мрачно шнура на звънеца за горе и се извърна.

— Княгиня Друбецкая при княз Василий Сергеевич — извика той на дотърчалия отгоре и надничащ от стълбището прислужник с дълги чорапи, пантофки и фрак.

Майката оправи гънките на боядисаната си копринена рокля, погледна се в голямото венецианско огледало, направено в стената само от един къс стъкло, и с изкривените си обувки тръгна бодро нагоре по килима на стълбите.

— Mon cher, vous m’avez promis[5] — каза тя отново на сина си, като го пипна за ръката, за да го насърчи.

С наведени очи синът спокойно вървеше след нея.

Влязоха в залата, една от вратите на която водеше за покоите, предоставени на княз Василий.

Тъкмо когато майката и синът стигнаха до средата на стаята и се канеха да попитат един стар прислужник, който скочи при тяхното влизане, накъде да вървят, бронзовата дръжка на една от вратите се завъртя и княз Василий, облечен домашно, с кадифено кожухче и само със звезда, излезе, за да изпроводи един хубав чернокос мъж. Тоя мъж беше знаменитият петербургски доктор Lorrain.

— C’est donc positif?[6] — попита князът.

— Mon prince, „errare humanum est“, mais…[7] — отговори докторът, като подчертаваше „р“-то и произнасяше латински думи като френски.

— C’est bien, c’est bien…[8]

Като съзря Ана Михайловна и сина й, княз Василий с поклон се сбогува с доктора и мълчаливо, но с въпросителен израз се приближи към тях. Синът забеляза, че очите на майка му изразиха изведнъж дълбока скръб, и се поусмихна.

— Да, при какви тъжни обстоятелства трябваше да се видим, княже… Е, как е нашият скъп болен? — каза тя, сякаш не забелязваше насочения към нея студен оскърбителен поглед.

Княз Василий погледна въпросително, дори като че не разбираше, първо нея, а след това Борис. Борис се поклони учтиво. Без да отговори на поклона, княз Василий се обърна към Ана Михайловна и на въпроса й отговори с движение на главата и на устните, което означаваше, че почти няма надежда за болния.

— Нима? — възкликна Ана Михайловна. — Ах, това е ужасно! Страшно е да помисли човек… Моят син — прибави тя, като посочи Борис. — Той искаше сам да ви благодари.

Борис още веднъж се поклони учтиво.

— Вярвайте, княже, че майчиното сърце никога не ще забрави какво направихте за нас.

— Драго ми е, че можах да сторя нещо приятно за вас, любезна моя Ана Михайловна — рече княз Василий, като оправи жабото си, проявявайки тук, в Москва, пред покровителствуваната от него Ана Михайловна както с жестовете, така и с гласа си, много по-голяма важност, отколкото в Петербург на приема у Anette Шерер.

— Старайте се да служите добре и да бъдете достоен — добави той строго, като се обърна към Борис. — Драго ми е… В отпуск ли сте тук? — изрече той с безстрастния си тон.

— Чакам заповед, ваше сиятелство, да замина за новото си назначение — отговори Борис, без да проявява нито раздразнение от резкия тон на княза, нито желание да завърже разговор, но тъй спокойно и почтително, че князът го погледна втренчено.

— Заедно с майка си ли живеете?

— Живея у графиня Ростова — каза Борис, като прибави отново, — ваше сиятелство.

— Оня Иля Ростов, който се ожени за Nathalie Шиншина — рече Ана Михайловна.

— Знам, знам — каза княз Василий със своя монотонен глас. — Je n’ai jamais pu concevoir, comment Nathalie s’est décidée à épouser cet ours’mal-léché! Un personnage complètement stupide et ridicule. Et joueur à ce qu’on dit.[9]

— Mais très brave homme, mon prince[10] — забеляза Ана Михайловна, усмихвайки се трогателно, сякаш и тя знаеше, че граф Ростов заслужава да мислят така за него, но молеше да съжалят клетия старец.

— Какво казват докторите? — попита след кратко мълчание княгинята, като изрази пак голяма скръб на лицето си, което носеше следи от плач.

— Няма голяма надежда — каза князът.

— А мене тъй ми се искаше да благодаря още веднъж на вуйчо за всичките му благодеяния към мене и към Боря. C’est son filleul[11] — добави тя с такъв тон, като че това съобщение трябваше извънредно много да зарадва княз Василий.

Княз Василий се замисли и смръщи. Ана Михайловна разбра, че той се страхува да не открие в нея съперница по завещанието на граф Безухов. Тя побърза да го успокои.

— Ако не беше моята истинска обич и преданост към вуйчо — рече тя, като изговори с особена увереност и небрежност тая, дума, — знам неговия характер, благороден и открит, но нали при него са само княжните… Те са още млади… — Тя наведе глава и добави шепнешком: — Изпълни ли той последния си дълг, княже? Колко скъпи са тия последни минути! По-лошо не може да бъде; той трябва да бъде приготвен, щом е толкова зле. Ние, жените, княже — тя се усмихна нежно, — винаги знаем как да кажем тия неща. Аз трябва да го видя. Колкото и тежко да ми бъде, аз съм свикнала вече да страдам.

Князът очевидно разбра, и то разбра, както на приема у Annette Шерер, че мъчно ще може да се отърве от Ана Михайловна.

— Да не бъде мъчителна за него тая среща, chère Ана Михайловна — каза той. — Нека почакаме до довечера, лекарите казаха, че ще има криза.

— Но в тия минути не бива да се чака, княже. Pensez, il y va du salut de son âme… Ah! c’est terrible, es devoirs d’un chrétien…[12]

Вратата за вътрешните стаи се отвори и излезе една от княжните — племенници на графа с намръщено и студено лице и поразително несъразмерно дълга в сравнение с краката талия.

Княз Василий се обърна към нея.

— Е как е той?

— Все така. Но какво искате при тоя шум… — рече княжната, изглеждайки Ана Михайловна като непозната.

— Ah, chère, je ne vous reconnaissais pas[13] — каза щастливо усмихната Ана Михайловна й с леки бързи стъпки приближи до племенницата на графа. — Je viens d’arriver et je suis à vous pour vous aider à soigner mon oncle. J’imagine, combien vous avez souffert[14] — добави тя, като обърна съчувствено очи.

Княжната не отговори нищо, дори не се усмихна, и тутакси излезе. Ана Михайловна свали ръкавиците си и се разположи сякаш на завоювана позиция в креслото, като покани княз Василий да седне до нея.

— Борис! — каза тя на сина си и се усмихна. — Аз ще отида при графа, при вуйчо, а ти през това време иди при Пиер, mon ami, и недей забравя да му предадеш поканата от Ростови. Те го канят на обед. Мисля, че той няма да отиде, нали? — обърна сетя към княза.

— Напротив — рече князът, чието настроение очевидно се бе развалило. — Je serai très content si vous me débarrassez de ce jeune homme.[15] Седи тука. Графът ни веднъж не е попитал за него.

Той сви рамене. Лакеят поведе младежа по други стълби надолу и нагоре при Пьотр Кирилович.

[1] Мили Борис. ↑

[2] Салоп — широка дамска горна дреха. — Б.пр. ↑

[3] Мили. ↑

[4] Приятелю. ↑

[5] Мили, ти ми обеща. ↑

[6] Вярно ли е това? ↑

[7] Княже, на човека е присъщо да греши, но… ↑

[8] Добре, добре… ↑

[9] Никога не съм могъл да разбера как Натали се реши да се омъжи за тая нечиста мечка. Съвсем глупава и смешна личност. А отгоре на всичко, казват, бил и картоиграч. ↑

[10] Но много добър човек, княже. ↑

[11] Той му е кръщелник. ↑

[12] Помислете, отнася се до спасението на душата му… Ах, ужасно нещо е дългът на християнина… ↑

[13] Ах, мила, не можах да ви позная. ↑

[14] Аз пристигнах, за да ви помагам в грижите за вуйчо. Представям си колко сте се измъчили. ↑

[15] Ще ми бъде много драго, ако ме избавите от тоя момък. ↑

XIII

В Петербург Пиер не успя да си избере кариера и наистина бе изселен в Москва за буйство. Историята, която разправяха в дома на граф Ростов, беше вярна, Пиер бе участвувал във връзването на пристава и мечката. Той беше пристигнал преди няколко дни и както винаги отседна в къщата на баща си. Макар и да предполагаше, че в Москва неговото приключение вече се знае и че дамите около баща му, винаги недоброжелателни към него, ще използуват тоя случай, за да ядосат графа, все пак щом пристигна, той отиде в стаите, дето живееше баща му. Когато влезе в салона, обикновеното местопребиваване на княжните, той поздрави дамите, две от които седяха над гергефи и слушаха третата, която четеше на глас някаква книга. Те бяха три. Най-голямата, чистоплътна строга мома, с дълга талия, същата, която бе посрещнала Ана Михайловна, четеше; по-младите, и двете румени и хубавички, различаващи се само по това, че едната имаше над устната си бенка, която много я разхубавяваше, шиеха на гергефи. Пиер бе посрещнат като мъртвец или като чумав. Най-голямата княжна прекъсна четенето и го погледна мълчаливо с уплашени очи; средната, без бенката, прие точно същото изражение; най-младата, с бенката, весела и смешлива по характер, се наведе над гергефа, за да скрие усмивката си, предизвикана навярно от предстоящата сцена, която смяташе, че ще бъде забавна. Тя издърпа надолу един вълнен конец, наведе се, уж за да разгледа рисунката на везбата, и едва сдържаше смеха си.

— Bonjour, ma cousine — рече Пиер. — Vous ne me reconnaissez pas?[1]

— Познавам ви добре, по-добре, отколкото трябва.

— Как е здравето на графа? Мога ли да го видя? — попита Пиер както винаги неумело, но без да се смущава.

— Графът страда и физически, и нравствено и изглежда, че вие сте се погрижили да му причините повече нравствени страдания.

— Мога ли да видя графа? — повтори Пиер.

— Хм!… Ако искате да го убиете, да го убиете напълно, можете да го видите. Олга, иди виж готов ли е бульонът за вуйчо, скоро ще трябва да го изпие — добави тя, като искаше да покаже на Пиер, че те са заети, и то са заети да успокояват баща му, докато той е зает очевидно само да го разстройва.

Олга излезе. Пиер постоя, погледа сестрите, поклони се и каза:

— Тогава ще отида в стаята си. Когато бъде възможно, кажете ми.

Той излезе и звънливият, но не висок смях на сестрата с бенката се разнесе подире му.

На следния ден пристигна княз Василий и се настани в дома на графа. Той повика Пиер при себе си и му каза:

— Mon cher, si vous vous conduisez ici, comme à Pétersbourg, vous finirez très mal; c’est tout ce que je vous dis.[2] Графът е тежко, много тежко болен; ти съвсем не бива да го виждаш.

Оттогава никой не безпокоеше Пиер и той прекарваше по цял ден сам горе, в стаята си.

Когато Борис влезе при него, Пиер се разхождаше из стаята си, спираше се от време на време в ъглите, правеше заканителни жестове към стената, сякаш пробождаше с шпага невидим враг, поглеждаше строго над очилата си и сетне почваше отново разходката си, мълвейки неясни думи, като свиваше рамене и разперваше ръце.

— L’Angleterre a vécu[3] — рече той намръщен и посочи с пръст някого. — Monsieur Pitt comme traître à la nation et au droit des gens est condamné à…[4] — Не успя да доизрече присъдата на Пит, представяйки си в тоя миг, че е Наполеон и заедно със своя герой е извършил вече опасното прехвърляне през Па дьо Кале и завоювал Лондон — тъй като видя, че някакъв млад, строен и хубав офицер влиза в стаята му. Той се спря. Пиер бе оставил Борис четиринадесетгодишно момче и съвсем не го помнеше; ала въпреки това с присъщите му бързи и сърдечни обноски хвана ръката му и се усмихна приятелски.

— Помните ли ме? — спокойно и с приятна усмивка каза Борис. — Дойдох с майка си при графа, но изглежда, че той не е напълно здрав.

— Да, изглежда, че е болен. Постоянно го безпокоят — отговори Пиер, като се мъчеше да си спомни кой е тоя момък.

Борис чувствуваше, че Пиер не може да го познае, но не смяташе за необходимо да каже кой е и без ни най-малко смущение го гледаше право в очите.

— Граф Ростов ви моли да отидете днес на обед у него — рече той след дълго и стеснително за Пиер мълчание.

— А! Граф Ростов! — радостно каза Пиер. — Значи, вие сте неговият син, Иля? Представете си, в първия миг не можах да ви позная. Помните ли, когато ходихме на Воробьови гори[5] с m-me Jacquot… то беше отдавна.

— Грешите — рече, без да бърза, Борис със смела и малко подигравателна усмивка. — Аз съм Борис, синът на княгиня Ана Михайловна Друбецкая. Ростов-бащата се казва Иля, а синът — Николай. И не познавам никаква m-me Jacquot[6].

Пиер замаха с ръце и глава, като че бе нападнат от комари или пчели.

— Ах, какво е това! Аз съвсем се обърках. В Москва имам толкова много роднини! Вие сте Борис… да. Ето на, с вас се разбрахме. Какво мислите за Булонската експедиция? Нали англичаните зле ще си изпатят, ако Наполеон премине канала? Аз мисля, че експедицията е твърде възможна. Само Вилньов да не сгреши!

Борис не знаеше нищо за Булонската експедиция, той не четеше вестници и първи път чуваше за Вилньов.

— Ние тук, в Москва, повече се занимаваме с обеди и клюки, отколкото с политика — каза той със своя спокоен, насмешлив тон. — Аз нищо не зная и не мисля по това. Москва най-вече се занимава с клюки — продължи той. — Сега приказват за вас и за графа.

Пиер се усмихна със своята добродушна усмивка, сякаш се страхуваше да не би събеседникът му да кажа нещо, за което после ще се разкайва. Но Борис говореше отчетливо, ясно и сухо и гледаше Пиер право в очите.

— Москва няма друга работа, освен да клюкарствува — продължи той. — Всички се питат на кого ще остави графът своето състояние, макар че той може би ще преживее всинца ни, което от сърце му желая…

— Да, всичко туй е много тежко — поде Пиер, — много тежко. — През цялото време Пиер се страхуваше, че тоя офицер неволно ще се увлече в някой неудобен за самия него разговор.

— А на вас сигурно ви се струва — каза Борис и се изчерви леко, но без да промени гласа или позата си, — на вас сигурно ви се струва, че всички мислят само как да получат нещо от богатия човек.

„Така си знаех“ — помисли Пиер.

— И аз именно исках да ви кажа, за да няма недоразумения, че много ще сгрешите, ако причислите мене и майка ми към тия хора. Ние сме твърде бедни, но поне за себе си ще кажа: тъкмо защото вашият баща е богат, аз не се смятам за негов роднина и нито аз, нито майка ми никога няма да молим, нито да приемем нещо от него.

Доста време Пиер не можа да разбере, но когато разбра, скочи от дивана, хвана Борис за ръката долу с присъщата му бързина и несръчност, изчерви се много повече от Борис и заговори със смесено чувство на срам и раздразнение:

— Чудно нещо! Че нима аз… пък и кой може да мисли… Аз много добре зная…

Но Борис пак го пресече:

— Доволен съм, че казах всичко. На вас може би ви е неприятно, извинете — рече той, успокоявайки Пиер, вместо сам да бъде успокояван от него, — но надявам се, че не съм ви оскърбил. Аз имам за правило да казвам всичко направо… Е, какво да съобщя? Ще дойдете ли на обед у Ростови?

И като излезе от неприятното положение и постави в него другия, Борис, видимо освободен от тежкото задължение, стана отново съвсем приятен.

— Слушайте — рече Пиер успокоен. — Вие сте чуден човек. Това, което казахте преди малко, е много хубаво, много хубаво. Разбира се, вие не ме познавате… Толкова отдавна не сме се виждали… бяхме още деца… Вие можете да смятате… Разбирам ви, много добре ви разбирам. Аз не бих сторил това, не бих имал смелост, но то е прекрасно. Много ми е драго, че се запознах с вас. Чудно нещо — добави той усмихнат след късо мълчание, — какво сте допускали за мене! — Той се засмя. — Но какво от туй? Ние ще се опознаем с вас по-добре. Моля ви се. — Той стисна ръката на Борис. — Знаете ли, че досега още не съм влизал при графа. Той не ме е викал… Мъчно ми е за него като за човек… Но какво да се прави?…

— Значи, вие смятате, че Наполеон ще може да прехвърли армията си? — попита Борис, като се усмихна.

Пиер разбра, че Борис иска да промени разговора, съгласи се мислено с него и почна да изтъква добрите и лошите страни на Булонското начинание.

Един лакей влезе да повика Борис при княгинята. Тя си отиваше. Пиер обеща да отиде на обеда, защото искаше да се сближи с Борис, и стиска силно ръката му, като го погледна ласкаво в очите през очилата… След неговото излизане Пиер дълго още се разхожда из стаята, но вече не промушваше с шпага невидимия враг, а се усмихваше, като си спомняше тоя мил, умен и твърд момък.

Както става в ранната младост и особено когато човек е самотен, той почувствува безпричинна нежност към тоя момък и си даде дума без друго да се сприятели с него.

Княз Василий изпровождаше княгинята. Княгинята държеше кърпичката до очите си и лицето й беше обляно от сълзи.

— Това е ужасно! Ужасно! — думаше тя. — Но каквото и да ми струва, аз ще изпълня дълга си. Ще дойда да нощувам тук. Той не бива да бъде оставен така. Всяка минута е скъпа. Не разбирам защо се бавят княжните. Бог може би ще ми помогне да намеря начин да го подготвя… Adieu, mon prince, que le bon dieu vous soutienne…[7]

— Adieu, ma bonne[8] — отговори княз Василий и се извърна.

— Ах, положението му е ужасно! — каза майката на сина си, когато седнаха пак в каретата. — Той почти никого не познава.

— Не разбирам, мамичко, какви са отношенията му с Пиер? — попита синът.

— Завещанието ще каже всичко, мили; и нашата участ зависи от него…

— Но защо мислите, че той ще остави нещо и на нас?

— Ах, мили! Той е толкова богат, а ние сме толкова бедни!

— Но това още не е достатъчна причина, мамичко.

— Ах, Боже мой, Боже мой! Колко е зле той! — възкликваше майката.

[1] Добър ден, братовчедке. Не ме ли познавате? ↑

[2] Мили мой, ако и тук се държите като в Петербург, ще свършите много зле; това е всичко, което имам да ви кажа. ↑

[3] Англия свърши. ↑

[4] Господин Пит, като изменник на нацията и на международното право, се осъжда на… ↑

[5] Възвишения край Москва. — Б.пр. ↑

[6] Мадам Жако… ↑

[7] Довиждане, княже, нека Бог ви помага. ↑

[8] Довиждане, мила. ↑

XIV

Когато Ана Михайловна отиде със сина си у граф Кирил Владимирович Безухов, графиня Ростова дълго седя сама, като натискаше кърпичката на очите си. Най-сетне тя позвъни.

— Какво правите, мила — рече тя ядосана на горничната, която се бе забавила няколко минути. — Не ви ли се слугува? Ще ви намеря тогава друга работа.

Графинята беше разстроена от скръбта и унизителната бедност на приятелката си и затуй бе в лошо настроение, което се проявяваше винаги с това, че казваше на горничната „мила“ и „вие“.

— Извинете — рече горничната.

— Помолете графа да дойде при мене.

Заклатушкан, графът се приближи до жена си както винаги с малко виновен вид.

— Ах, миличка графиньо! Какво sauté au madère[1] от яребици ще имаме, ma chère! Аз го опитах; ненапразно дадох за Тараска хиляда рубли. Струва си!

Той седна до жена си, облакъти се младежки на коленете си и разроши побелелите си коси.

— Какво ще заповядате, миличка графиньо?

— Виж какво, мили — какво си се изцапал тук? — рече тя, като посочи жилетката. — Това сигурно е сотето — добави тя с усмивка. — Виж какво, графе, трябват ми пари.

— Ах, миличка графиньо!… — И графът се раздвижи, за да извади портфейла си.

— Трябват ми много, графе, трябват ми петстотин рубли. — И като извади батистената си кърпичка, тя почна да търка жилетката на мъжа си.

— Ей сега, ей сега. Хей, кой е там! — викна той с такъв глас, с какъвто викат само хора, уверени, че ония, които те викат, ще хукнат презглава към тях. — Кажете на Митенка да дойде при мене!

Митенка, дворянският син, който беше възпитан в дома на графа и водеше сега всичките му работи, влезе в стаята с тихи стъпки.

— Виж какво, мили мой — рече графът на влезлия почтителен момък. — Донеси ми… — Той се замисли. — Да, седемстотин рубли, да. И внимавай да не ми носиш такива изпокъсани и мръсни, както миналия път, а хубави, за графинята.

— Да, Митенка, моля ви се, да бъдат чистички — каза графинята, като въздъхна тъжно.

— Кога ще заповядате да ги донеса, ваше сиятелство? — рече Митенка. — Благоволете да знаете. Но благоволете да не се безпокоите — добави той, като забеляза, че графът почна да диша тежко и често, което винаги биваше признак, че го обзема гняв. — Щях да забравя… Веднага ли ще заповядате да ги донеса?

— Да, да, ха така, донеси ги. Дай ги на графинята.

— Какво злато ми е тоя Митенка — добави усмихнат графът, когато момъкът излезе. Няма нещо, което той да не може. Аз такива неща не мога да търпя. Всичко може.

— Ах, парите, графе, парите, колко мъка причиняват те в света! — рече графинята. — А тия пари много ми трябват.

— Вие сте известна прахосница, миличка графиньо — каза графът и като целуна ръка на жена си, отиде отново в кабинета.

Когато Ана Михайловна се върна от Безухов, графинята бе сложила вече парите, все новички банкноти, под кърпата на масичката и Ана Михайловна забеляза, че графинята е разтревожена от нещо.

— Е, какво има, мила? — попита графинята.

— Ах, в колко ужасно положение е той! Човек не може да го познае, толкова е зле, толкова е зле; аз останах при него една минутка и две думи не му казах…

— Anette, за Бога, не ми отказвай — каза неочаквано графинята, като измъкна парите изпод кърпата и се изчерви, което бе съвсем странно за нейното не младо, слабо и важно лице.

Ана Михайловна мигновено разбра за какво става дума и вече се наведе, за да може, щом потрябва, да прегърне сръчно графинята.

— Ето от мене на Борис, за да си ушие мундир…

Ана Михайловна я прегръщаше вече и плачеше. И графинята плачеше. Те плачеха затова, че са приятелки; затова, че са добри; затова, че като приятелки от младини се занимават с такова долно нещо — парите; и затова, че младостта им бе вече минала… Но и на двете сълзите им бяха приятни…

[1] Соте с мадейра. ↑

XV

Графиня Ростова, дъщерите й и вече голям брой гости бяха в салона. Графът бе поканил гостите-мъже в кабинета си, дето им предложи своята любителска колекция от турски лули. От време на време той изливаше и питаше: „Няма ли я още?“ Чакаха Маря Дмитриевна Ахросимова, наричана във висшето общество le terrible dragon[1], дама, прочута не с богатство, не с почести, а с нелицемерен ум и с откровена естественост на обноските си. Маря Дмитриевна бе позната на царското семейство, познаваше я цяла Москва и цял Петербург и двата града й се чудеха, а скришом й се присмиваха за нейната грубост и разправяха за нея анекдоти, ала всички, без изключение, я уважаваха и се бояха от нея.

В задимения от тютюн кабинет разговаряха за обявената с манифест война и за събирането на войници. Никой не бе чел още манифеста, но всички знаеха, че е излязъл. Графът седеше на отоманката между двамина пушачи, които разговаряха. Графът не пушеше и не разговаряше, но навеждаше глава ту на едната, ту на другата страна, гледаше с явно удоволствие пушачите и слушаше разговора на двамата съседи, които бе насъскал един срещу друг.

Единият от разговарящите беше цивилен, с набръчкано, жлъчно, бръснато и слабо лице, човек, който наближаваше вече старостта, макар и облечен по последната мода като младеж; той седеше турски на отоманката като свой човек, налапал кехлибара много навътре, в единия край на устата си, поемаше силно дима и прижумяваше. Той беше старият ерген Шиншин, братовчед на графинята, хаплив език, както казваха за него в московските салони. Разговаряйки със събеседника си, той сякаш проявяваше снизхождение към него. Другият, свеж, розов гвардейски офицер, безукорно измит, пристегнат и вчесан, държеше кехлибареното цигаре в средата на устата си и поемаше лекичко дима с розовите си устни, за да го пусне на колелца от хубавата си уста. Той беше оня поручик Берг, офицер от Семьоновския полк, с когото Борис щеше да замине за полка и за когото Наташа дразнеше Вера, по-голямата от дъщерите на графа, като наричаше Берг неин годеник. Графът седеше между двамата и слушаше внимателно. Освен бостона, на който той много обичаше да играе, най-приятното занимание на графа бе да бъде слушател, особено когато успяваше да насъска един срещу друг двамина приказливи събеседници.

— Е, как смятате, драги mon très honorable[2] Алфонс Карлич — каза Шиншин, като се подсмиваше и съчетаваше (което бе и особеността на неговия говор) най-простонародните руски изрази с най-изтънчените френски фрази. — Vous comptez vous faire des rentes sur l’état[3], искате да получите доход от ротата си ли?

— Не-е, Пьотр Николаевич, аз искам само да ви покажа, че да си в кавалерията, е много по-неизгодно, отколкото в пехотата. Сега помислете, Пьотр Николаевич, какво е моето положение.

Берг говореше винаги много точно, спокойно и учтиво. Това, което приказваше, винаги се отнасяше само до него лично; той всякога спокойно мълчеше, докато се говореше за нещо, което нямаше пряка връзка с него. И можеше да мълчи така няколко часа, без да изпитва или да причинява на другите някакво смущение. Ала щом разговорът засегнеше лично него, той почваше да приказва надълго и с очевидно удоволствие.

— Помислете какво е моето положение, Пьотр Николаевич; ако бях в кавалерията, щях да получавам не повече от двеста рубли на четиримесечие, дори и като поручик; а сега получавам двеста и тридесет — каза той с радостна, приятна усмивка и погледна графа и Шиншин, сякаш му бе ясно, че неговият успех ще бъде винаги главна цел на желанията на всички останали хора.

— Освен това, Пьотр Николаевич, откак минах в гвардията, аз съм по-налице — продължи Берг, — а в гвардейската пехота по-често има вакантни места. После, помислете, как мога да прекарвам с двеста и тридесет рубли. А аз пестя и освен това пращам на баща си — продължи той и пусна едно колелце дим.

— La balance y est…[4] Немецът от нищо нещо прави, comme dit le proverbe[5] — рече Шиншин, като премести кехлибареното цигаре в другия ъгъл на устата си и смигна на графа.

Графът се разсмя гръмогласно. Като видяха, че тук разговорът се води от Шиншин, другите гости се приближиха да слушат. Без да забелязва нито подигравката, нито равнодушието, Берг продължи да разказва, че с прехвърлянето си в гвардията той вече е изпреварил с един чин другарите си от корпуса, че във време на война ротният командир може да бъде убит и като остане старши в ротата, той много лесно може да стане ротен, че в полка всички го обичат и че татко му е доволен от него. Берг изпитваше видима наслада, като разказваше всичко това, и сякаш не подозираше, че другите хора също могат да имат свои интереси. Но всичко, което разправяше, беше тъй мило солидно, наивността на тоя младежки егоизъм беше тъй очевидна — че той обезоръжаваше слушателите си.

— Е да, драги, вие и в пехотата, и в кавалерията — навред ще си пробиете път; аз ви предричам това — рече Шиншин, като го потупа по рамото и спусна нозе от отоманката.

Берг се усмихна радостно. Графът, а след него и гостите минаха в салона.

Беше онова време преди тържествения обяд, когато гостите са се събрали вече и в очакване да ги поканят на ракия и мезе не почват дълъг разговор, но в същото време смятат за необходимо да се движат и да не мълчат, за да покажат, че съвсем не чакат с нетърпение да седнат на трапезата. Домакините поглеждат към вратата и от време на време се споглеждат. По тия погледи гостите се опитват да разберат кого или какво още очакват: някой важен закъснял роднина или някое ястие, което още не е готово.

Пиер пристигна точно преди започването на обяда и седна неудобно насред салона в първото изпречило се кресло, което преграждаше пътя на всички. Графинята поиска да го разприказва, но той гледаше наивно през очилата наоколо си, като че търсеше някого, и отговаряше едносрично на всички въпроси на графинята. Пиер стесняваше другите и само той не забелязваше това. Повечето от гостите, които знаеха неговата история с мечката, гледаха любопитно тоя едър, дебел и кротък човек, без да разбират как тоя туткав и скромен момък е могъл да направи такова нещо с пристава.

— Скоро ли пристигнахте? — попита го графинята.

— Oui, madame[6] — отговори той, като се озърташе.

— Видяхте ли мъжа ми?

— Non, madame.[7] — Той съвсем неуместно се усмихна.

— Вие, чини ми се, скоро сте били в Париж? Мисля, че е много интересно.

— Много интересно.

Графинята се спогледа с Ана Михайловна. Ана Михайловна разбра, че я молят да занимае тоя момък и като приседна до него, заговори за баща му, но и на нея, както и на графинята, той отговаряше само с едносрични думи. Всички гости разговаряха помежду си.

— Les Razoumovsky… Ça a été charmant… Vous êtes bien bonne… La comtesse Apraksine…[8] — чуваше се от всички страни. Графинята стана и отиде в залата.

— Маря Дмитриевна? — чу се гласът й откъм залата.

— Тя същата — чу се в отговор груб женски глас и веднага след това в стаята влезе Маря Дмитриевна.

Всички госпожици и дори дамите, освен най-старите, станаха. Маря Дмитриевна се спря на вратата и от височината на едрото си тяло, дигнала високо петдесетгодишната си с побелели къдрици глава, изгледа гостите и без да бърза, оправи широките ръкави на роклята си, сякаш се запряташе. Маря Дмитриевна приказваше винаги руски.

— Честито на милата именница и на дечицата — каза тя със своя силен, плътен глас, заглушаващ всички други звуци. — Ами ти, стари грешнико — рече тя на графа, който й целуваше ръка, — ти май се отегчаваш в Москва, нали? Няма де да пускаш кучетата, а? Но няма какво да се прави, драги, виж, като пораснат тия пилета… — тя посочи момичетата — щеш не щеш, ще трябва да им дириш кандидати.

— Ами ти, казаче, как си? (Маря Дмитриевна наричаше Наташа казаче) — каза тя, като погали с ръка Наташа, която отиде да й целуне ръка весело и без страх. — Знам каква си стока, но те обичам.

Тя извади от грамадната си ръчна чанта сапфирени обици във форма на крушки, подаде ги на сияещата празнично, заруменяла Наташа, веднага я остави и се обърна към Пиер.

— О-о, любезни! Я ела насам — рече тя с престорено тих и тъничък глас. — Я ела, любезни…

И запретна застрашително ръкавите си още по-високо.

Пиер приближи, гледайки я наивно през очилата си.

— Ела по-близо, по-близо, любезни! Само аз съм казвала и на баща ти истината, когато е имало за какво, та на тебе ли да не я кажа.

Тя млъкна малко. Всички мълчаха и чакаха какво ще стане, чувствувайки, че това беше само предговор.

— Бива си те, няма какво да се каже! Бива си го момчето!… Баща му лежи на умиране, а той се забавлява, кара пристава да язди мечка. Срамота, драги, срамота! По-добре да беше отишъл на война.

Тя се обърна и подаде ръка на графа, който едва сдържаше смеха си…

— Е, да вървим на трапезата, май вече е време? — рече Маря Дмитриевна.

Първи тръгнаха графът с Маря Дмитриевна; след тях графинята, водена от един хусарски полковник, полезен човек, заедно с когото Николай щеше да настигне полка си. Ана Михайловна — с Шиншин. Берг подаде ръка на Вера. Усмихната, Жули Карагина тръгна към трапезата с Николай. След тях идеха други двойки, проточени из цялата зала, и накрая, поотделно, децата, гуверньорите и гувернантките. Лакеите се размърдаха, столовете затрополяха, в галерията засвири музика и гостите насядаха. Звуците на домашната графска музика се смениха със звуци от ножове и вилици, с глъчката на гостите и тихите стъпки на лакеите. В единия край на масата — начело бе графинята. Отдясно бе седнала Маря Дмитриевна, отляво Ана Михайловна и други гостенки. На другия край беше графът, вляво от него — хусарският полковник, вдясно Шиншин и други гости мъже. От едната страна на дългата маса бяха малко по-възрастните младежи: Вера до Берг, Пиер до Борис; от другата страна — децата, гуверньорите и гувернантките. Иззад кристалните шишета и фруктиери графът поглеждаше жена си и нейното високо боне със сини панделки и наливаше усърдно вино на съседите си, без да забравя и себе си. Също така графинята иззад ананасите, без да забравя задълженията си на домакиня, хвърляше многозначителни погледи към мъжа си, чието лице и плешиво теме сега й се струваха толкова червени, че се отделяха по-рязко от белите му коси. В оня край, дето бяха дамите, се носеше равномерен мълвеж; а при мъжете все по-високо и по-високо се чуваха гласове, особено гласът на хусарския полковник, който ядеше и пиеше толкова много и все повече и повече се зачервяваше, така че графът го сочеше вече за пример на другите гости. Берг с нежна усмивка разправяше на Вера, че любовта не е земно, а небесно чувство. Борис именуваше на новия си приятел Пиер насядалите на трапезата гости и се споглеждаше със седналата насреща му Наташа. Пиер приказваше малко, разглеждаше новите лица и ядеше много. Като се почне от двете супи, от които избра à la tortue[9], и баницата с риба, до яребиците, той не се отказа от никое ястие и от никое вино, което метрдотелът измъкваше тайнствено в обвита с кърпа бутилка иззад рамото на съседа му, като повтаряше: „Дай Мадейра!“ или „Унгарско!“, или „Райнвайн!“. Той подаваше първата, която му попаднеше от четирите кристални, с вензела на графа чашки, наредени пред всеки прибор, и пиеше с удоволствие, като поглеждаше с все по-приятно изражение гостите. Наташа, седнала насреща му, гледаше Борис тъй, както тринадесетгодишните момиченца гледат момчето, с което току-що за първи път са се целунали и в което са влюбени. Тоя същият неин поглед се извръщаше от време на време към Пиер и под погледа на това смешно, оживено девойче и на него, без да знае защо, му се поискваше да се смее.

Николай седеше далеч от Соня, до Жули Карагина, и пак със същата неволна усмивка й говореше нещо. Соня се усмихваше парадно, но личеше, че се измъчва от ревност: ту побледняваше, ту се изчервяваше и с всички сили се вслушваше в онова, което си приказваха Николай и Жули. Една от гувернантките гледаше неспокойно наоколо си, сякаш се приготвяше за отбрана, ако някому хрумне да стори зло на децата. Гуверньорът немец се мъчеше да запомни всички родове ястия, десерти и вина, за да може да ги опише подробно в писмото до домашните си в Германия, и много се докачаше, когато метрдотелът с обвитата в кърпа бутилка го прескачаше. Немецът се мръщеше и се мъчеше да покаже, че той дори и не е искал да му налеят от това вино, но се оскърбяваше, задето никой не искаше да разбере, че виното му е потребно не за да утоли жаждата си, не от жадност, а от добросъвестна любознателност.

[1] Страшният драгун. ↑

[2] Многоуважаеми. ↑

[3] Искате да получите доход от държавата. ↑

[4] Балансът е установен. ↑

[5] Както казва пословицата. ↑

[6] Да, госпожо. ↑

[7] Не, госпожо. ↑

[8] Разумовски… Беше много мило… Вие сте много добра… Графиня Апраксина. ↑

[9] От костенурка. ↑

XVI

В мъжкия край на трапезата разговорът се оживяваше все повече. Полковнкът разказа, че манифестът за обявяване на войната излязъл вече в Петербург и че екземплярът, който той сам видял, бил донесен днес на главнокомандуващия с куриер.

— И за кой дявол ни е потрябвало да воюваме с Бонапарт? — рече Шиншин. — Il a déjà rabattu le caquet à l’Autriche. Je crains que cette fois ce ne soit notre tour.[1]

Полковникът беше набит, висок и сангвиничен немец, очевидно ветеран и патриот. Думите на Шиншин го оскърбиха.

— Затуй, уважаеми господине — каза той, като изговаряше твърдо „е“ вместо меко и „ер“ голям вместо „ер“ малък. — Затуй, защото това знае императорът. Той казва в манифеста, че не може да гледа равнодушно опасностите, заплашващи Русия, и че безопасността на империята, нейното достойнство и светостта на съюзите… — каза той, като натърти, кой знае защо, думата „съюзи“, сякаш същината на работата беше в нея.

И с присъщата си непогрешима официална памет той повтори встъпителните думи на манифеста… „и желанието, което е единствената и неизменна цел на царя: да въдвори в Европа мир на здрави основи — го накараха да изпрати сега част от войските отвъд границата и да направи нови усилия за постигане на това намерение“.

— Ето затова, уважаеми господине — завърши той поучително, като изпи чаша вино и потърси с очи насърчение от графа.

— Connaissez vous le proverbe[2]: „Да би мирно седяло, не би чудо видяло“ — рече Шиншин, като се мръщеше и усмихваше. — Cela nous convient à merveille.[3] И Суворов дори — и него накълцаха à plate couture[4], а де днес суворовци у нас? Je vous demande un peu[5] — каза той, като скачаше непрекъснато от руски на френски език.

— Ние трябва да се бием до последна капка кръв — каза полковникът, като удари по масата — и да умрем за нашия император и тогава всичко ще бъде хубаво. А колкото е възмо-о-жно (той особено проточи думата „възможно“), колкото е възмо-о-жно по-малко да се разсъждава — довърши той и пак се обърна към графа. — Тъй мислим ние, старите хусари, и това си е. А вие какво мислите, млади момко и млад хусар? — прибави той, обръщайки се към Николай, който, щом чу, че става дума за война, остави събеседницата си и цял стана само очи и уши, за да гледа и слуша полковника.

— Напълно съм съгласен с вас — отговори Николай, като се изчерви и почна да върти чинията си и да мести чашите с такъв решителен и отчаяно смел вид, сякаш в тоя миг се излагаше на голяма опасност, — убеден съм, че русите трябва да умират или да побеждават — рече той и веднага, след като тия думи бяха вече казани, почувствува заедно с другите, че за сегашния случай те бяха много възторжени и надути и затова неуместни.

— C’est bien beau ce que vous venez de dire[6] — каза Жули, която седеше до него, и въздъхна. Соня цяла затрепери и се зачерви до ушите, зад ушите, до шията и раменете, докато Николай говореше. Пиер се вслуша в думите на полковника и закима с глава одобрително.

— Виж, това е чудесно — каза той.

— Истински хусар сте, момко — викна полковникът и отново удари по масата.

— За какво шумите там? — чу се неочаквано през масата басовият глас на Маря Дмитриевна. — Какво удряш по масата — каза тя на хусаря, — срещу кого кипиш? Сигурно мислиш, че имаш французи насреща си?

— Истината казувам — рече хусарят усмихнат.

— Все за войната — извика графът през масата. — Нали син ми отива, Маря Дмитриевна, син ми отива.

— А пък аз имам четири сина в армията и пак не тъгувам. Всичко е в Божията воля: и като лежиш на печката — ще умреш, а и в сражение — Бог може да те запази — прозвуча без никакво усилие от другия край на масата плътният глас на Маря Дмитриевна.

— Така е.

И разговорът пак се съсредоточи — дамският в техния край на масата, а мъжкият — в другия.

— А пък аз казвам, че няма да попиташ — рече братчето на Наташа, — няма да попиташ!

— Ще попитам — отговори Наташа.

Лицето й неочаквано пламна, изразявайки дръзка и весела решителност. Тя се понадигна и като даде знак сочи на Пиер, който седеше насреща й, да се вслуша, обърна се към майка си.

— Мамо! — прозвуча над цялата маса нейният детски гръден глас.

— Какво искаш? — попита графинята уплашено, но щом видя от израза на дъщеря си, че е някаква лудория, замаха й строго с ръка и направи заплашително и отрицателно движение с глава.

Разговорът притихна.

— Мамо? Какво сладко ще има? — още по-решително и без да се запъне, прозвуча гласчето на Наташа.

Графинята рече да се намръщи, но не можа. Маря Дмитриевна се закани с дебелия си пръст.

— Казаче! — рече тя заканително.

Повечето от гостите гледаха възрастните, защото не знаеха как да приемат тая постъпка.

— Аз ще ти кажа тебе! — рече графинята.

— Мамо, какво ще бъде сладкото? — извика Наташа сега вече смело и капризно-весело, уверена предварително, че постъпката й ще се приеме добре.

Соня и дебелият Петя се криеха, за да не издадат смеха си.

— Ето на, че попитах — прошепна Наташа на братчето си и на Пиер, когото отново погледна.

— Сладолед, само че на теб няма да дадат — каза Маря Дмитриевна.

Наташа видя, че няма от какво да се бои и затова не се уплаши и от Маря Дмитриевна.

— Маря Дмитриевна! Какъв е сладоледът? Аз не обичам млечен?

— От моркови.

— Не, кажете какъв е? Маря Дмитриевна, какъв е? — почти извика тя. — Искам да зная.

Маря Дмитриевна и графинята се засмяха, а след тях и всички гости. Всички се смееха не на отговора на Маря Дмитриевна, но на невъобразимата смелост и хитрост на това девойче, което можеше и смееше да се държи така с Маря Дмитриевна.

Наташа се укроти само когато й казаха, че ще бъде от ананас. Преди сладоледа поднесоха шампанско. Пак засвири музиката, графът целуна своята мила графиня, а останалите гости поздравяваха графинята, чукаха се през масата с графа, с децата и един с друг. Пак се разтичаха лакеите, затрополяха столове и в същия ред, както по-рано, само че с по-зачервени лица, гостите се върнаха в салона и в кабинета на графа.

[1] Той чукна вече вирнатия нос на Австрия. Страхувам се да не е сега наш ред. ↑

[2] Нали знаете пословицата. ↑

[3] Това чудесно приляга и за нас. ↑

[4] На парченца. ↑

[5] Питам ви все пак. ↑

[6] Това, което току-що казахте, е прекрасно. ↑

XVII

Разтвориха масите за игра на бостон, съставиха групите и гостите на графа се настаниха в двата салона, в диванната и в библиотеката.

Графът бе наредил картите като ветрило и едва надвиваше навика да си поспи следобед и се смееше на всичко. Подканвани от графинята, младите се събраха около клавикорда[1] и арфата. Първа Жули по молба на всички изсвири на арфа една музикална пиеска с вариации и заедно с другите момичета почна да моли Наташа и Николай, познати с музикалността си, да изпеят нещо. Наташа, към която се обърнаха като към възрастна, беше очевидно много горда от това, но в същото време се и стесняваше.

— Какво ще пеем? — попита тя.

— „Изворът“ — отговори Николай.

— Хайде да почнем по-скоро. Борис, елате тук — рече Наташа. — Но де е Соня?

Тя огледа наоколо си и като видя, че приятелката й не е в стаята, изтича да я търси.

Като се втурна в стаята на Соня и не намери приятелката си там, Наташа отърча в детската стая, но Соня не беше и там. Наташа разбра, че Соня е на сандъка в коридора. Сандъкът в коридора беше място, дето младото женско поколение от къщата на Ростови изливаше скърбите си. Наистина, мачкайки ефирната си розова рокличка и затворила очи с пръстчетата си, Соня лежеше ничком на сандъка върху мръсния дюшек на райета на бавачката и хлипаше, а голите й раменца потреперваха. Лицето на Наташа, празнично оживено през целия ден, изведнъж се промени: очите й станаха неподвижни, сетне широката й шия трепна, ъглите на устата се отпуснаха.

— Соня, какво ти е?… Какво става с тебе? У-у-у…

И като разкриви голямата си уста и стана съвсем грозна, Наташа зарева като дете, без да знае причината, само защото Соня плачеше. Соня поиска да дигне глава, поиска да отговори, но не можа и още повече се сви. Приседнала върху синия пухен дюшек, Наташа плачеше и прегръщаше приятелката си. Соня се съвзе, дигна се, почна да бърше сълзите си и да разказва:

— След седмица Николенка тръгва, неговото… предписание… излязло… той сам ми каза… Аз все пак не бих плакала (тя показа едно листче, което държеше в ръка: това бяха стихове, написани от Николай)… аз не бих плакала, но ти не можеш… никой не може да разбере… каква душа има той.

И тя отново почна да плаче затова, че неговата душа била толкова хубава.

— На тебе ти е добре — аз не ти завиждам, аз те обичам, обичам и Борис — думаше тя, като събра малко сили, — той е мил… за вас няма пречки. А Николай ми е cousin… трябва… самият митрополит… и пак не може. И сетне, ако на мамичка (Соня смяташе графинята за майка и я наричаше така)… тя ще каже, че преча на кариерата на Николай, че нямам сърце, че съм неблагодарна, а наистина… ето, кълна се… (тя се прекръсти) аз толкова обичам и нея, и всички ви, единствено Вера… За какво? Какво съм й сторила? Аз съм ви толкова благодарна, че на драго сърце бих пожертвувала всичко, но нямам нищо…

Соня не можеше да говори повече и пак скри глава в ръцете си и в дюшека. Наташа почна да се успокоява, но по лицето й се виждаше, че разбира цялата значителност на скръбта на приятелката си.

— Соня! — каза неочаквано тя, сякаш изведнъж се бе сетила за истинската причина, която бе огорчила братовчедка й. — Сигурно Вера е говорила с тебе следобед? Нали?

— Да, тия стихове са писани от Николай, а аз преписах и други; тя ги намери на масата в стаята ми и каза, че ще ги покаже на мамичка, а освен туй каза, че съм неблагодарна, че мамичка никога няма да му позволи да се ожени за мене, а той ще се ожени за Жули. Нали виждаш, че той цял ден е с нея… Наташа! За какво?

И тя пак заплака още по-горчиво. Наташа я привдигна, прегърна я и усмихната през сълзи, почна да я успокоява.

— Соня, не й вярвай, душичко, не й вярвай. Помниш ли как приказвахме тримата с Николенка в диванната: помниш ли, след вечеря? Нали решихме как ще стане всичко. Аз вече не помня — как, но помниш ли колко хубаво беше всичко и всичко можеше. Ето на, братът на чичо Шиншин е женен за своя първа братовчедка, а ние сме — втори. И Борис казваше, че това може. Знаеш ли, аз му казах всичко. А той е толкова умен и толкова добър — каза Наташа. — Не плачи, Соня, гълъбче миличко, душичке Соня. — И тя я целуваше и се смееше. — Вера е лоша, остави я! Но всичко ще бъде хубаво и тя няма да каже на мамичка; Николенка сам ще й каже, а той не е и помислил за Жули.

И тя я целуваше по главата. Соня се приповдигна и котенцето се съживи, очичките му заблестяха, като че бе готово всеки миг да дигне опашка, да скочи на меките си лапички и отново да заиграе с кълбото, както му приличаше.

— Тъй ли мислиш? Наистина ли? Заклеваш ли се? — каза тя, като почна бързо да оправя роклята и косата си.

— Истина! Заклевам се! — отговори Наташа, като оправи под плитката на приятелката си един кичур остри косми, който се бе подал.

И двете се засмяха:

— Хайде, да идем да пеем „Изворът“.

— Да идем.

— Знаеш ли, тоя дебелият Пиер, който седеше срещу мене, е много смешен! — каза неочаквано Наташа, като се спря. — Много ми е весело.

И Наташа изтича по коридора.

Соня отърси пуха, скри стиховете в пазвата си, близо до шията, дето изпъкваха костите на гърдите, и с леки весели стъпки и със зачервено лице припна след Наташа по коридора към диванната. По молба на гостите младите изпяха квартета „Изворът“, който много се хареса на всички; след това Николай изпя току-що научената от него песен:

В приятна нощ, когато грей луната,

честит е оня, който знай,

че някой нейде на земята

за него мисли и мечтай!

И че ръката й прекрасна

по арфата като снове,

с хармония от звуци страстни

към себе си зове, зове!

Ден-два и раят ще настъпи…

Но той, уви, не ще го доживей!…

Той не бе изпял още последните думи, когато в залата младежта се приготви за танците, а на галерията музикантите затропаха с нозе и се покашлюваха.

Пиер седеше в салона, дето Шиншин започна с него, като с човек, пристигнал от чужбина, отегчителен за Пиер политически разговор, в който се намесиха и други. Когато музиката засвири, Наташа влезе в салона, отиде право при Пиер и като се смееше и червеше, рече:

— Мама ми каза да ви поканя за танц.

— Страхувам се, че ще объркам фигурите — каза Пиер, — но ако искате да ми бъдете учител…

И като спусна ниско дебелата си ръка, подаде я на тъничкото девойче.

Докато двойките се нареждаха, а музикантите настройваха инструментите си, Пиер седна с мъничката си дама. Наташа беше съвсем щастлива; тя танцуваше с възрастен човек, с човек, дошъл от чужбина, Всички я виждаха как разговаря с него като голяма. В ръката си държеше ветрило, което една госпожица й бе дала да подържи. И като взе поза на дама от висшето общество (бог знае отде и кога бе научила това), тя си вееше с ветрилото и усмихвайки се над ветрилото, разговаряше с кавалера си.

— Вижте, вижте я — рече старата графиня, която минаваше през залата, и посочи Наташа.

Наташа се изчерви и засмя:

— Е, вие пък, мамо! Как ви се ще! Какво толкова чудно има?

В средата на третия екосез в салона, дето графът и Маря Дмитриевна играеха на карти, се размърдаха столове и повечето от почетните гости и старчетата почнаха да влизат в залата, като се разкършваха след дългото седене и слагаха в джобовете си портфейли и кесии. Първа влезе Маря Дмитриевна с графа, и двамата с весели лица. Графът с шеговита учтивост, някак като в балет, предложи извитата си ръка на Маря Дмитриевна. Той се изправи и лицето му се озари от особена, наперено хитра усмивка, и щом свършиха последната фигура на екосеза, той изръкопляска на музикантите и викна към първата цигулка в галерията:

— Семьон! Знаеш ли „Данило Купор“?

Това беше любимият танц на графа, който той бе танцувал още на младини. (Всъщност „Данило Купор“ беше една фигура на англеза.)

— Гледайте папа — викна Наташа така, че я чу цялата зала (тя съвсем беше забравила, че танцува с възрастен), и като наведе към коленете къдравата си главичка, примря от звънлив смях, който изпълни цялата зала.

Наистина всички в залата с радостна усмивка гледаха веселото старче, което редом със снажната си, по-висока от него дама, Маря Дмитриевна, извиваше ръце, подрусваше ги в такт, кършеше рамене, въртеше крака, потропваше лекичко и с все повече и повече разцъфваща усмивка на кръглото си лице подготвяше зрителите за онова, което идеше. Щом се чуха веселите, предизвикателни звуци на „Данило Купор“, които приличаха на много весел народен танц, изведнъж всички врати на залата се изпълниха — от едната страна с мъжки, от другата — с женски усмихващи се лица на прислугата, излязла да погледа как се весели господарят.

— Гледайте, гледайте господаря! Орел! — рече високо от една врата бавачката.

Графът танцуваше добре и знаеше това, но дамата му никак не умееше и не искаше да танцува добре. Нейното грамадно тяло стоеше изправено, с отпуснати надолу могъщи ръце (тя бе дала чантата си на графинята); единствено строгото й, но красиво лице танцуваше. Всичко, което изразяваше цялата закръглена фигура на графа, у Маря Дмитриевна се изразяваше само от лицето, което се усмихваше все повече и повече, и от потрепващия й нос. Но докато графът, който все повече и повече се увличаше, очароваше зрителите с неочакваните изкусни извивки и леките скокове на меките си нозе, Маря Дмитриевна с най-малко старание раздвижваше раменете или извиваше ръцете при обръщанията и потропванията си и правеше не по-малко впечатление, и то с право, тъй като всеки оценяваше тия нейни движения при нейната пълнота и неизменна строгост. Танцът ставаше все по-жив и по-жив. Отсрещните двойки не можеха и за миг да привлекат вниманието и дори не се опитваха да го направят вниманието на всички бе заето от графа и Маря Дмитриевна. Наташа дърпаше за ръкавите и роклите всички присъствуващи, които и без това не откъсваха очи от танцуващите, и ги караше да гледат татко й. В паузите на танца графът тежко си поемаше дъх, махаше с ръка и викаше на музикантите да свирят по-бързо. Графът все по-бързо, по-бързо и по-бързо, все по-буйно, по-буйно, и по-буйно, ту на пръсти, ту на токове се въртеше около Маря Дмитриевна и най-после, като завъртя дамата си към мястото й, сред гръм от ръкопляскания и смях, особено от страна на Наташа, направи последната танцова стъпка, като вдигна отзад и нагоре мекия си крак, наведе изпотената си глава с усмихнато лице и замахна, извивайки дясната си ръка. Двамата танцуващи спряха запъхтени и почнаха да се бършат с батистени кърпички.

— Тъй се танцуваше в наше време, ma chère — рече графът.

— Ех, че „Данило Купор“! — каза Маря Дмитриевна и с тежка и продължителна въздишка запретна ръкави.

[1] Клавикорд — старинен музикален инструмент, предшественик на днешното пиано. — Б.пр. ↑

XVIII

Докато у Ростови танцуваха в залата шестия англез под звуците на фалшивещите от умора музиканти и уморените лакеи и готвачи приготвяха вечерята, граф Безухов получи вече шести удар. Докторите заявиха, че няма надежда за оздравяване; на болния дадоха глуха изповед[1] и причастие; правеха приготовления за последно миропомазване и в къщата имаше залисия и тревога на очакване, обикновени в такова време. Вън от къщата, зад портите, криейки се от пристигащите коли, се трупаха хора от погребалното бюро, които очакваха богата поръчка за погребението на графа. Главнокомандуващият на Москва, който непрекъснато пращаше адютантите си да питат как е графът, бе дошъл тая вечер лично да се прости с прочутия Екатерининов велможа граф Безухов.

Великолепната приемна стая беше пълна с хора. Всички почтително станаха, когато главнокомандуващият, след като престоя около половин час насаме с болника, излезе от стаята му, отговаряйки леко на поклоните и мъчейки се да мине колкото може по-скоро край устремените към него погледи на докторите, духовните лица и роднините. Княз Василий, отслабнал и побледнял през тия дни, изпроводи главнокомандуващия и няколко пъти тихо му повтори нещо.

След като изпрати главнокомандуващия, княз Василий седна на един стол сам в залата, преметна високо крак върху крак, опря лакът на едното си коляно и закри очи с ръка. Като поседя тъй известно време, той стана и с необикновени за него бързи стъпки, озъртайки се подплашено, отиде през дългия коридор във вътрешната част на къщата при най-голямата княжна.

Ония, които се намираха в полуосветената стая, приказваха помежду си с неравен шепот и всеки път млъкваха и поглеждаха с очи, пълни с въпрос и очакване, към вратата за покоите на умиращия, която издаваше слаб звук, когато някой излизаше или влизаше през нея.

— Предел човешки — каза някакво старче, духовно лице, на дамата, която бе приседнала до него и го слушаше наивно, — пределът е поставен и него не можеш премина.

— Мисля си, дали не е късно да го миропомазват? — добавяйки духовната му титла, попита дамата така, сякаш самата тя нямаше никакво мнение по този въпрос.

— Велико тайнство е то, мила — отговори духовното лице и поглади с ръка плешивата си глава, по която се проточваха няколко кичура пригладени спъстрени коси.

— Кой беше тоя? Самият главнокомандуващ ли е? — питаха в другия край на стаята. — Колко е младолик!

— А е към седемдесет! Казват, че графът не познавал вече хората? Искали да го миропомазват?

— Познавах един човек — седем пъти го миропомазваха.

Средната княжна излезе от стаята на болния със следи от сълзи по очите и седна при доктор Лорен, който, облакътен на масата, седеше в грациозна поза под портрета на Екатерина.

— Très beau — каза докторът, отговаряйки на въпроса за времето, — très beau, princesse, et puis, à Moscou on se croit à la campagne.[2]

— N’est-ce-pas?[3] — каза книжната, като въздъхна. Значи, може ли да пие нещо?

Лорен се замисли.

— Взе ли лекарството?

— Да.

Докторът погледна часовника си.

— Вземете чаша преварена вода и пуснете в нея une pincée (с тънките си пръсти той показа какво значи une pincée) de cremortartari…[4]

— Не имало слушай — каза на адютанта докторът немец — слет трети утар да остане шив.

— А какъв бодър мъж беше! — рече адютантът. — И на кого ще остане това богатство? — добави той шепнешком.

— Шелаещ ще се намерят — отвърна усмихнат немецът.

Всички пак погледнаха вратата; тя скръцна и средната княжна, която бе приготвила казаното от Лорен питие, отиде да го занесе на болния. Докторът немец се приближи към Лорен.

— Ще може ли да изкара до утре заран? — попита немецът на лош френски език.

Лорен стисна устни и размаха пръст пред носа си строго и отрицателно.

— Тая нощ, не по-късно — каза тихо той с благоприлична усмивка на самодоволство, че може ясно да разбира и определя положението на болния, и се отдалечи.

През това време княз Василий отвори вратата към стаята на княжната.

В стаята беше полутъмно, само две кандилца светеха пред иконите и миришеше хубаво на аромати за кадене и на цветя. Цялата стая бе наредена с дребни мебели — скринчета, шкафчета и масички. Зад паравана се виждаха белите покривки на високо пухено легло. Едно кученце залая.

— Ах, вие ли сте, mon cousin?

Тя стана и оправи косите си, които винаги, дори и сега, бяха тъй необикновено гладки, сякаш бяха направени от един къс с главата и покрити с лак.

— Какво има, да не се е случило нещо? — попита тя. — Аз съм вече тъй наплашена.

— Нищо, все същото; дойдох при тебе, Катиш, само да поприказваме по работа — рече князът, сядайки уморено на креслото, отгдето бе станала тя. — Колко много си го затоплила — каза той, — хайде седни тук, causons.[5]

— Помислих да не би да се е случило нещо? — рече княжната и седна със своя неизменен каменно-строг израз на лицето, приготвена да слуша.

— Исках да заспя, mon cousin, но не мога.

— Е, как, мила моя? — каза княз Василий, хвана ръката на княжната и по навика си я дръпна надолу.

Личеше, че това „е, как“ се отнасяше за много неща, които и двамата, без да ги именуват, разбираха.

Княжната, с несъразмерно дългата си в сравнение с краката суха и права талия, гледаше княза направо и безстрастно с изпъкнали сиви очи. Тя поклати глава, въздъхна и погледна иконите. Тоя жест можеше да се вземе и като израз на тъга и преданост, и като израз на умора и на надежда за скорошна почивка. Княз Василий си го обясни като израз на умора.

— Да не мислиш — рече той, — че на мене ми е по-леко? Je suis éreinté comme un cheval de poste[6], но все пак трябва да поговоря с тебе, Катиш, и то много сериозно.

Княз Василий млъкна, бузите му почнаха да потрепват нервно ту на една, ту на друга страна, като придаваха на лицето му такова неприятно изражение, каквото лицето на княз Василий никога не вземаше в салоните. И очите му също не бяха като друг път: ту гледаха нахално-шеговито, ту се озъртаха уплашено.

Със сухите си мършави ръце княжната държеше кученцето върху коленете си и гледаше внимателно княз Василий в очите; но личеше, че тя няма да наруши мълчанието с въпрос дори ако трябваше да мълчи до сутринта.

— Вижте какво, мила моя княжна и братовчедко Катерина Семьоновна — продължи княз Василий, като пристъпи очевидно след вътрешна борба към продължение на онова, което бе казал вече, — в минути като сегашните трябва да се помисли за всичко. Трябва да се помисли за бъдещето, за вас… Нали знаеш, аз обичам всички ви като мои деца.

Княжната го гледаше все тъй мътно и неподвижно.

— Най-сетне трябва да се помисли и за моето семейство — продължи княз Василий, като отмести ядосано масичката, без да погледне княжната, — нали знаеш, Катиш, че вие — трите сестри Мамонтови и моята жена, — че ние сме единствените преки наследници на графа. Знам, знам колко ти е тежко да говориш и да мислиш за такива неща. И на мене не ми е по-леко; но, мила, аз съм вече към шестдесетте, трябва да бъдем готови за всичко. Знаеш ли, че изпратих да повикат Пиер и че като посочи ясно портрета му, графът поиска да го доведат при него?

Княз Василий погледна въпросително княжната, но не можа да разбере — проумява ли тя какво й казва, или просто го гледа…

— Само за едно нещо непрестанно моля Бога, mon cousin — отговори тя, — да бъде милостив към него и да позволи на неговата прекрасна душа да напусне спокойно тоя…

— Да, така е — продължи нетърпеливо княз Василий, като потърка плешивата си глава и със злоба пак придърпа към себе си отместената масичка, — но най-сетне… най-сетне работата е там, че миналата зима, ти сама знаеш, графът написа завещание, с което, като пренебрегва преките си наследници и нас, оставя цялото си имущество на Пиер.

— Малко ли завещания е писал — рече спокойно княжната, — но на Пиер той не е могъл да завещае! Пиер е незаконен.

— Ma chère — каза изведнъж княз Василий, като притисна към себе си масичката, оживи се и почна да говори по-бързо, — ами ако графът е писал писмо до царя и го моли за осиновяването на Пиер? Разбираш ли, заради заслугите на графа молбата му ще бъде уважена…

Княжната се усмихна така, както се усмихват хора, които мислят, че знаят работата по-хубаво от ония, с които разговарят.

— Ще ти кажа нещо повече — продължи княз Василий, като я хвана за ръката, — писмото е било написано, макар и неизпратено, и царят знаел за него. Въпросът сега е само — дали е унищожено, или не. Ако не е, щом всичко се свърши — княз Василий въздъхна, като показа с това какво разбира под думите всичко се свърши — и отворят книжата на графа, завещанието с писмото ще бъде предадено на царя и молбата му сигурно ще бъде уважена. Пиер като законен син ще получи всичко.

— А нашата част? — попита княжната, като се усмихна иронично, сякаш всичко друго, но само това не можеше да се случи.

— Mais, ma pauvre Catiche, c’est clair comme le jour.[7] Тогава той ще бъде единствен законен наследник на всичко, а вие няма да получите и ей толкова. Ти, мила моя, трябва да знаеш дали са написани завещанието и писмото и дали са унищожени. И ако поради някоя причина са забравени, ти трябва да знаеш де са и да ги намериш, защото…

— Само туй липсваше! — пресече го княжната с язвителна усмивка и без да променя израза на очите си. — Аз съм жена; според вас ние всички сме глупави; но аз зная поне толкова, че незаконният син не може да наследява… Un bâtard[8] — добави тя, като смяташе, че с тая чужда дума напълно ще покаже на княза неоснователността на твърдението му.

— Най-сетне как не можеш да разбереш, Катиш! Ти си толкова умна, как не разбираш, че ако графът е написал писмо до царя, с което го моли да признае сина му за законен, тогава Пиер вече няма да бъде Пиер, а граф Безухов, и тогава съгласно завещанието ще получи всичко. И ако завещанието и писмото не са унищожени, на тебе освен утешението, че си била добродетелна et tout ce qui s’en suit[9] — нищо друго няма да ти остане. Това е истината.

— Аз знам, че завещанието е написано; но знам също така, че то е недействително, а изглежда, че вие, mon cousin, ме смятате за пълна глупачка — рече княжната с такъв израз, с какъвто говорят жените, които са убедени, че са казали нещо остроумно и оскърбително.

— Мила моя княжна Катерина Семьоновна! — заговори нетърпеливо княз Василий. — Аз дойдох при тебе не да се заяждаме, а да поприказвам като с роднина, умна, добра, истинска роднина, за твоите интереси. За десети път ти казвам, че ако писмото до царя и завещанието в полза на Пиер са в книжата на графа, ти, гълъбчето ми, и сестрите ти не сте наследници. Ако не вярваш на мене, повярвай на хората, които разбират тия работи, току-що говорих с Дмитрий Онуфрич (той беше домашният адвокат), той каза същото.

Очевидно нещо в мислите на княжната изведнъж се промени: тънките й устни побледняха (очите останаха същите), а гласът й, щом заговори, избухваше в такива силни възклици, каквито самата тя очевидно не бе очаквала.

— Хубава работа! — рече тя. — Аз нищо не съм искала и не искам.

Тя хвърли кученцето от коленете си и оправи гънките на роклята.

— Ето благодарността, ето признателността към хората, които пожертвуваха всичко за него — каза тя. — Прекрасно! Много добре! На мене нищо не ми трябва, княже.

— Да, но ти не си сама, ти имаш сестри — отговори княз Василий.

Но княжната не го слушаше.

— Да, аз знаех това отдавна, но бях забравила, че освен низост, измама, завист и интриги, освен неблагодарност, най-черна неблагодарност, нищо не можех да очаквам в тоя дом…

— Знаеш ли, или не знаеш де е това завещание? — попита княз Василий с още по-силно потрепване на бузите.

— Да, аз бях глупава, аз още вярвах в хората и ги обичах, и жертвувах себе си. А успяват само ония, които са подли и мръсни. Аз знам чии са тия интриги.

Княжната искаше да стане, но князът я задържа за ръката. Княжната приличаше на човек, който изведнъж се е разочаровал в целия човешки род; тя гледаше злобно събеседника си.

— Още не е късно, мила. Не забравяй, Катиш, че всичко това е сторено неволно, в минута на гняв и болест и след това е забравено. Наше задължение е, мила моя, да поправим неговата грешка, да облекчим последните му минути, като не му позволим да стори тая несправедливост, да не го оставим да умре с мисълта, че е направил нещастни хората, които…

— Хората, които пожертвуваха всичко за него — поде княжната и пак се опита да стане, но князът не я пусна, — нещо, което той никога не можа да оцени. Не, mon cousin — прибави тя с въздишка, — аз няма да забравя, че на тоя свят не бива да чакаш награда, че в тоя свят няма ни чест, ни справедливост. На тоя свят трябва да бъдеш хитра и зла.

— Хайде, voyons[10], успокой се; аз познавам твоето прекрасно сърце.

— Не, аз имам зло сърце.

— Аз познавам твоето сърце — повтори князът, — ценя твоето приятелство и бих искал и ти да имаш същото мнение за мене. Успокой се и parlons raison[11], докато има време — може би едно денонощие, може би един час; разправи ми всичко, каквото знаеш за завещанието, и най-важното — де е то: ти трябва да знаеш. Ние още сега ще го вземем и ще го покажем на графа. Той сигурно е забравил вече за него и ще поиска да го унищожи. Нали разбираш, че единственото ми желание е да изпълня свято неговата воля; само затова пристигнах тук. Аз съм тук само за да помагам нему и вам.

— Сега разбрах всичко. Знам чии са тия интриги. Знам — рече княжната.

— Не е там работата, душо моя.

— Това е вашето protégée, вашата мила Ана Михайловна, която аз не бих приела дори за горнична, тая подла, мръсна жена.

— Ne perdons point de temps.[12]

— Ах, не ми говорете! Миналата зима тя се вмъкна тук, наприказвала на графа такива гадости, такива мръсотии за всички ни, особено за Sophie — аз не мога да ги повторя, — че графът се разболя и две седмици не искаше да ни види. И знам, че през това време е написал тоя гаден, отвратителен документ; но аз мислех, че няма никакво значение.

— Nous y voilà[13], защо по-рано не ми каза нищо?

— В мозаичната чанта, която той държи под възглавницата си. Сега зная — каза княжната, без да отговаря. — Да, ако имам някакъв грях, голям грях, това е омразата към тая мръсница — почти извика княжната, вече съвсем променена. — И защо се навира тя тук? Но аз ще й издумам всичко, всичко. Ще му дойде времето!

[1] Изповед, при която изповядващият се е в безсъзнание и не говори. — Б.пр. ↑

[2] Много хубаво, много хубаво, княжна, а освен това Москва толкова много прилича на село. ↑

[3] Нали? ↑

[4] Една щипка кремортартар. ↑

[5] Да поговорим. ↑

[6] Капнал съм като пощенски кон. ↑

[7] Но, мила Катиш, това е ясно като бял ден. ↑

[8] Незаконен. ↑

[9] И всичко, което следва от това. ↑

[10] Хайде, хайде. ↑

[11] Да приказваме разумно. ↑

[12] Да не губим време. ↑

[13] Там е цялата работа. ↑

XIX

Докато в приемната и в стаята на княжната се водеха такива разговори, каретата с Пиер (когото бяха повикали) и с Ана Михайловна (която сметна, че трябва да отиде с него) влезе в двора на граф Безухов. Когато колелата на каретата затрополяха меко по постланата под прозорците слама, Ана Михайловна, която се обърна към спътника си с утешителни думи, видя, че той спи в ъгъла на каретата и го събуди. Пиер се оборави, слезе от каретата след Ана Михайловна и едва тогава помисли за срещата с умиращия си баща, която му предстоеше. Той забеляза, че бяха спрели не на парадния, а на задния вход. Когато слизаше от стъпалото на колата, двама души, облечени като еснафи, бързо изтичаха от входа в сянката на стената. Пиер се спря, съзря в сянката от двете страни на къщата още няколко такива хора. Ала нито Ана Михайловна, нито лакеят, нито кочияшът, които не можеха да не видят тия хора не им обърнаха внимание. Значи, тъй трябва, каза си Пиер и тръгна след Ана Михайловна. С бързи крачки Ана Михайловна се изкачваше по слабо осветената тясна каменна стълба, като подканваше изоставащия Пиер, който, макар да не разбираше защо изобщо трябваше да отива при графа и още по-малко — защо трябваше да минава по задната стълба, но съдейки по увереността и бързината на Ана Михайловна, си каза, че така е необходимо. По средата на стълбата насмалко не ги събориха някакви хора с кофи, които, тропайки с ботуши, изтичаха насреща им. Тия хора се притиснаха до стената, за да сторят път на Пиер и Ана Михайловна, и съвсем не се учудиха, че ги виждат.

— Оттук ли се отива за стаите на княжните? — попита Ана Михайловна едного от тях.

— Оттук — отговори лакеят със смел и висок глас, като че сега вече всичко беше позволено, — лявата врата, майко.

— Графът може би не ме е викал — каза Пиер, когато се изкачи на площадката, — да бях отишъл в моята стая.

Ана Михайловна се спря, за да я настигне Пиер.

— Ah, mon ami! — каза тя и направи същия жест както сутринта със сина си, досягайки ръката му: — Croyez que je souffre autant que vous, mais soyez homme.[1]

— Наистина, да взема да си отида? — попита Пиер, като гледаше ласкаво Ана Михайловна през очилата си.

— Ah, mon ami, oubliez les torts qu’on a pu avoir envers vous, pensez que c’est votre père… peut-être à l’agonie. — Тя въздъхна. — Je vous ai tout de suite aimé comme mcn fils. Fiez vous à moi, Pierre. Je n’oublierai pas vos intérêts.[2]

Пиер не разбираше нищо: сега още по-силно му се стори, че всичко това трябва да бъде така и той тръгна покорно след Ана Михайловна, която отваряше вече вратата.

Вратата водеше във вестибюла до задния вход. В ъгъла бе седнал един стар слуга на княжните и плетеше чорап. Пиер никога не бе дохождал в тия стаи и дори не предполагаше, че има такива покои. Изпревари ги една прислужница с шише на табла. Ана Михайловна я попита (като я нарече миличка и гълъбче) как са със здравето си княжните, а сетне повлече Пиер по-нататък из каменния коридор. В коридора първата врата вляво водеше в стаите на княжните. Горничната с шишето в бързината (както сега всичко се вършеше набързо в тая къща) не затвори вратата и когато минаваха край нея, Пиер и Ана Михайловна погледнаха неволно в онази стая, дето бяха седнали и разговаряха близо един до друг най-голямата княжна и княз Василий. Като ги видя, че минават, княз Василий направи нетърпеливо движение и се облегна назад; княжната скочи и с отчаян жест тръшна с все сила вратата, за да я затвори.

Тоя жест толкова се различаваше от постоянното спокойствие на княжната, страхът, който се изписа по лицето на княз Василий, беше тъй несвойствен на неговата важност, че Пиер се спря и погледна въпросително през очилата своята ръководителка. Ана Михайловна не прояви учудване, тя само леко се усмихна и въздъхна, сякаш искаше да каже, че е очаквала всичко това.

— Soyez homme, mon ami, c’est moi qui veillerai à vos intérêts[3] — рече тя в отговор на неговия поглед и тръгна още по-бързо по коридора.

Пиер не разбираше в какво се състои работата и още по-малко какво значеше veiller à vos intérêts[4], но разбираше, че всичко трябва да бъде точно тъй. През коридора влязоха в една полуосветена зала, съседна с приемната на графа. Тя беше една от ония студени и разкошни стаи, в които Пиер бе влизал откъм парадния вход. Но и в тази стая имаше на средата празна вана, а по килима — проляна вода. Насреща им излязоха на пръсти, без да им обръщат внимание, един слуга и псалт с кадилница. Влязоха в познатата на Пиер приемна с два италиански прозореца, с врата към зимната градина, с голям бюст и портрет на Екатерина в цял ръст. Все същите хора, почти в същите положения седяха в приемната и си шепнеха. Всички се смълчаха и изгледаха влязлата Ана Михайловна, бледна и с лице на много плакала жена, и дебелия, едър Пиер, който покорно, с наведена глава вървеше подире й.

По лицето на Ана Михайловна се изписа съзнанието, че решителната минута е настъпила; с похвати на практична петербургска дама тя влезе в стаята още по-смело, отколкото заранта, без да изпуска Пиер. Чувствуваше, че тъй като води със себе си оногова, когото умиращият иска да види, сигурно ще я приемат. Тя изгледа набързо всички в стаята, съзря духовника на графа и не че се наведе, а изведнъж сякаш се смали, понесе се със ситни стъпки към духовника и прие почтително неговата благословия, а след това и на второто духовно лице.

— Слава Богу, че успяхме — каза тя на духовното лице. — Всички ние, роднините, толкова се страхувахме. Тоя момък е синът на графа — добави по-тихо тя. — Ужасна минута!

След тия думи тя се приближи до доктора.

— Cher docteur — каза му тя, — ce jeune homme est le fils du comte… y a-t-il de l’espoir?[5]

Докторът мълком и с бързо движение вдигна нагоре очи и рамене. Ана Михайловна със също такова движение дигна рамене и очи, като почти замижа, въздъхна и се дръпна от доктора към Пиер. Тя особено почтително и с тъжна нежност се обърна към Пиер.

— Ayez confiance en sa miséricorde![6] — каза му тя и като му посочи един малък диван да седне и да я почака, безшумно тръгна към вратата, която всички гледаха, и след едва чутия звук на тая врата изчезна зад нея.

Решен да се подчинява във всичко на своята ръководителка, Пиер се запъти към дивана, който тя му бе посочила. Щом Ана Михайловна излезе, той забеляза, че погледите на всички в стаята се насочиха към него и в тях имаше нещо повече от любопитство и съчувствие. Той забеляза, че всички си шепнеха един на друг и го сочеха с поглед сякаш със страх и дори угоднически. Проявяваха уважение, каквото никога дотогава не бяха проявявали към него: една непозната нему дама, която приказваше с духовните лица, стана от мястото си и го покани да седне, адютантът дигна изтърваната от Пиер ръкавица и му я подаде; докторите млъкнаха почтително, когато той минаваше покрай тях, й се отдръпнаха, за да му сторят път. Отначало Пиер искаше да седне на друго място, за да не притеснява дамата, искаше сам да дигне ръкавицата и да мине встрани от докторите, които съвсем не му препречваха пътя; но изведнъж почувствува, че това щеше да бъде неприлично, почувствува, че тая нощ той е лице, което е длъжно да извърши някакъв страшен и очакван от всички обред, и затова трябва да приема услуги от всички. Той пое мълчаливо ръкавицата от адютанта, седна на мястото на дамата, като сложи големите си ръце на симетрично издадените си колене в наивната поза на египетска статуя, и си каза, че всичко това трябва да бъде тъкмо тъй и че тая вечер, за да не се обърка и да не извърши глупости, не бива да действува според своите разсъждения, а трябва да се остави напълно на волята на ония, които го ръководеха.

Не бяха минали и две минути, когато княз Василий, облечен с кафтана си с три звезди и с величествено дигната глава, влезе в стаята. Той изглеждаше по-слаб от сутринта; очите му бяха по-големи от друг път, когато се озърна из стаята и видя Пиер. Той се приближи до него, хвана ръката му (нещо, което никога дотогава не бе правил) и я подръпна надолу, сякаш искаше да изпита дали тя се държи здраво.

— Courage, courage, mon ami. Il a demandé à vous voir. C’est bien[7] — и поиска да си отиде.

Но Пиер сметна за потребно да го попита:

— Как е здравето… — Той се обърка, тъй като не знаеше прилично ли е да нарече умиращия „граф“, а се срамуваше да го нарече баща.

— Il a eu encoreuncoup, il y a une demi-heure. Той има още един удар. Courage, mon ami…[8]

Мислите на Пиер бяха в такава неяснота, че при думата „удар“ си представи удар от някакво тяло, Той погледна княз Василий с недоумение и едва по-късно съобрази, че болестта се нарича удар. Минавайки край Лорен, княз Василий му каза няколко думи и мина на пръсти през вратата. Той не умееше да ходи на пръсти и подскачаше тромаво с цялото си тяло. След него мина най-голямата княжна, сетне — духовните лица и псалтовете; прислужниците също минаха през вратата. Зад тая врата се дочу някакво раздвижване и най-сетне с все така бледо, но твърдо в изпълнението на дълга си лице изтича Ана Михайловна, досегна ръката на Пиер и каза:

— La bonté divine est inépuisable. C’est la cérémonie de l’extrême onction qui va commencer. Venez.[9]

Пиер мина през вратата, като стъпваше по мекия килим, и забеляза, че и адютантът, и непознатата дама, и още някой от прислугата — всички минаха след него, сякаш сега вече не трябваше да искат разрешение, за да влязат в тази стая.

[1] Ах, приятелю, повярвайте, че аз страдам не по-малко от вас, но бъдете мъж. ↑

[2] Забравете, приятелю, всичкото зло, което са ви причинили, помислете, че той е ваш баща… може би умиращ. Аз веднага ви обикнах като син. Доверете се на мене, Пиер. Аз няма да забравя вашите интереси. ↑

[3] Бъдете мъж, приятелю, аз ще бдя над вашите интереси. ↑

[4] Да бдя над вашите интереси. ↑

[5] Драги докторе, тоя момък е синът на графа… Има ли надежда? ↑

[6] Имайте вяра в неговото милосърдие! ↑

[7] Дръж се, дръж се, приятелю. Той поиска да ви види. Това е хубаво. ↑

[8] Преди половин час има още един удар. Дръж се, приятелю… ↑

[9] Божието милосърдие е неизчерпаемо. Ей сега ще почне ми помазването. Елате. ↑

XX

Пиер знаеше добре тая голяма, разделена с колони и с арка стая, стените на която бяха покрити с персийски килими. Частта от стаята зад колоните, дето в едната страна имаше висок креват от махагон с копринени завеси, а в другата — голям иконостас, беше хубаво и ярко осветена, както са осветени църквите през вечерна служба. Под осветените ризи[1] на иконостаса бе поставено едно дълго волтеровско кресло и в креслото, подпълнено в горната част със снежнобели, неизмачкани, очевидно току-що сменени възглавници, лежеше покрита до кръста с яркозелена завивка познатата на Пиер величествена фигура на баща му, граф Безухов, със същата побеляла грива коси над широкото чело, която приличаше на лъвска, и със същите характерно благородни едри бръчки на красивото червено-жълто лице. Той лежеше точно под иконите: двете му дебели, големи ръце бяха измъкнати над завивката и сложени върху нея. В дясната му ръка, обърната надолу с дланта, беше пъхната между палеца и показалеца вощеница, придържана от един стар слуга, наведен иззад креслото. Над креслото се бяха изправили духовните лица в своите величествени бляскави одежди, с разстлани над тях дълги коси, със запалени свещи в ръце, и служеха тържествено-бавно. Малко зад тях бяха застанали двете по-млади княжни с кърпички в ръце и до очите си, а пред тях, със злобен и решителен вид, най-голямата, Катиш, която ни за миг не откъсваше поглед от иконите, сякаш искаше да каже на всички, че ако извърне очи, не отговаря за себе си. Ана Михайловна, с кротка тъга и всеопрощение по лицето, и непознатата дама се бяха изправили до вратата. Княз Василий бе застанал от другата страна на вратата, близо до креслото, зад един плюшен стол с резба, който бе обърнал с облегалото към себе си, за да облакъти на него лявата си ръка, която държеше свещ, а с дясната се кръстеше и всеки път, когато пръстите му досягаха челото, дигаше очи нагоре. Лицето му изразяваше спокойна набожност и упование на Волята Божия. „Толкова по-зле за вас, ако не разбирате тия чувства“ — като че казваше лицето му.

Зад него стояха адютантът, докторите и мъжката прислуга; мъжете и жените се бяха разделили, като че бяха в църква. Всички мълчаха, кръстеха се, чуваше се само църковното четене, сдържаното, плътно басово пеене и през минутите на мълчание — местене на нозе и въздишки. С важен израз, който показваше, че тя знае какво върши, Ана Михайловна прекоси цялата стая, за да отиде при Пиер и му даде свещ. Той я запали и улисан в наблюдаване на околните, почна да се кръсти с ръката, която държеше свещта.

Най-малката, румена и смешлива, княжна Софи с бенката го гледаше. Тя се усмихна, скри лице в кърпичката си и дълго не то откриваше; но когато погледна Пиер, пак се засмя. Явно не можеше да го гледа, без да се смее, и знаеше това, ала не можеше да се сдържи да не го гледа, и за да избегне изкушенията, мина тихо зад колоната. В средата на службата гласовете на духовенството изведнъж млъкнаха; духовните лица си казаха нещо шепнешком; старият слуга, който придържаше ръката на графа, стана и се обърна към дамите. Ана Михайловна излезе напред, приведе се над болния и повика с пръст иззад гърба си Лорен. Французинът доктор, застанал без запалена свещ и облегнат до колоната в оная почтителна поза на чужденец, която показва, че въпреки разликата във вярата той разбира цялата важност на извършвания обред и дори го одобрява — отиде при болния с беззвучни стъпки на човек в разцвета на възрастта си, дигна от зелената завивка със своите бели тънки пръсти неговата свободна ръка, извърна се, почна да измерва пулса и се замисли. Дадоха на болния да пие нещо, раздвижиха се наоколо му, после отново отидоха по местата си и богослужението продължи. През това прекъсване Пиер забеляза, че княз Василий се измъкна иззад облегалото на стола и със същия вид, който показваше, че знае какво върши, а ако другите не го разбират, толкова по-зле за тях, не се приближи до болния, а мина покрай него, отиде при най-голямата княжна и заедно с нея тръгна към дъното на спалнята, към високия креват под копринени завеси. Оттам князът и княжната се скриха през задната врата, но преди да свърши службата, се върнаха един след друг на местата си. Пиер не обърна на това по-голямо внимание, отколкото на всичко останало, тъй като веднъж завинаги бе решил, че всичко, което ставаше тая вечер пред него, беше крайно необходимо.

Звуците на църковното пение спряха и се чу гласът на едно духовно лице, което поздравяваше почтително болния с приемането на тайнството. Болният лежеше все тъй безжизнено и неподвижно. Около него всичко се размърда, чуха се стъпки и шепот, сред който най-рязко изпъкваше шепотът на Ана Михайловна.

Пиер чу как тя каза:

— Без друго трябва да се пренесе на кревата, тук съвсем няма да може…

Болният бе тъй обграден от докторите, княжните и слугите, че Пиер не съзираше вече оная червено-жълта глава с бялата грива, която ни за миг не изчезваше от погледа му, макар че през всичкото време на църковната служба той виждаше и други лица. По предпазливите движения на хората, които бяха обградили креслото, Пиер разбра, че дигаха и пренасяха умиращия.

— Дръж се за ръката ми, така ще го изтървеш — чу той уплашения шепот на един слуга, — отдолу… още един — казваха други гласове и тежкото дишане и местенето на нозете се ускори, сякаш тежестта, която носеха, беше свръх силите им.

Носещите, между които беше и Ана Михайловна, дойдоха наспоред с момъка и за миг, иззад гърбовете и тиловете на хората, той съзря високите охранени, открити гърди, дебелите рамене на болния, дигнати нагоре от ония, които го държаха под мишниците, и бялата му къдрава лъвска глава. Тая глава, с извънредно широко чело и скули, с хубава чувствена уста и величествен студен поглед не бе обезобразена от близостта на смъртта. Тя беше същата, каквато я знаеше Пиер преди три месеца, когато графът го изпращаше за Петербург. Но тая глава се клатеше безпомощно от неравните стъпки на носещите и студеният безучастен поглед не знаеше на какво да се спре.

Минаха няколко минути суетене около високия креват; хората, които пренасяха болния, се разотидоха. Ана Михайловна досегна ръката на Пиер и му каза: „venez“[2]. Заедно с нея Пиер се приближи до кревата, дето болният бе положен в тържествена поза, която очевидно имаше връзка с току-що извършеното тайнство. Той лежеше с глава, облегната високо на възглавниците. Ръцете му бяха сложени симетрично с дланите надолу върху зелената копринена завивка. Когато Пиер се приближи, графът гледаше право в него, но гледаше с такъв поглед, смисъла и значението на който човек не може да разбере. Тоя поглед или нищо не казваше, освен че докато човек има очи, те все трябва да гледат нанякъде, или пък говореше премного. Пиер се спря, без да знае какво да прави, и погледна въпросително към своята ръководителка Ана Михайловна. Ана Михайловна му направи бърз знак с поглед, посочи му ръката на болния, а с устните си й изпрати въздушна целувка. Като проточи внимателно шия, за да не закачи завивката, Пиер изпълни съвета й и целуна ширококостната и месеста ръка. Ни ръката, ни един мускул по лицето на графа не трепнаха. Пиер отново погледна въпросително Ана Михайловна, питайки я какво да прави сега. Ана Михайловна му показа с очи креслото до кревата. Пиер покорно почна да сяда в креслото, като продължаваше да пита с очи дали е направил, каквото трябва. Ана Михайловна кимна с глава одобрително. Пиер отново зае симетрично-наивното положение на египетска статуя, при което явно съжаляваше, че тромавото му и дебело тяло заема толкова голямо пространство, и напрягаше всичките си душевни сили, за да изглежда колкото е възможно по-малък. Той погледна графа. Графът гледаше онова място, дето се намираше лицето на Пиер, когато той стоеше изправен. Ана Михайловна показваше с израза си съзнание за трогателното значение на тая последна минута от срещата на бащата със сина. Това продължи две минути, които се сториха на Пиер цял час. Изведнъж едрите мускули и бръчки по лицето на графа потрепериха. Треперенето се засили, хубавата уста се изкриви (едва сега Пиер разбра до каква степен баща му е близо до смъртта), от изкривената уста се чу неясен, хрипкав звук. Ана Михайловна внимателно гледаше болния в очите и като се мъчеше да долови какво иска той, сочеше ту Пиер, ту питието, ту шепнешком-въпросително споменаваше името на княз Василий, ту сочеше завивката. Очите и лицето на болния изразяваха нетърпение. Той направи усилие да погледне слугата, който неотлъчно стоеше до възглавниците.

— Иска да се обърне на другата страна — прошепна слугата и се изправи, за да обърне тежкото тяло на графа с очи към стената.

Пиер стана да помогне на слугата.

Докато обръщаха графа, едната му ръка се отпусна безпомощно назад и той направи напразно усилие да я преметне. Дали графът бе съзрял ужасения поглед на Пиер, който гледаше тая безжизнена ръка, или в тоя миг някаква друга мисъл се мярна в умиращата му глава, но той погледна непослушната ръка, лицето на Пиер, по което бе изписан ужас, отново — ръката и по лицето му се появи съвсем несвойствена на чертите му слаба, страдалческа усмивка, която изразяваше като че насмешка над собственото му безсилие. Неочаквано, когато съзря тая усмивка, Пиер усети, че гърдите му потреперват, а в носа го сърби и сълзи замрежиха погледа му. Обърнаха болния на едната му страна, към стената. Той въздъхна.

— Il est assoupi[3] — рече Ана Михайловна, като видя княжната, която идеше да я смени. — Allons[4].

Пиер излезе.

[1] Металически (златни или сребърни) украси, които покриват част от иконата. — Б.пр. ↑

[2] Елате. ↑

[3] Той се унесе. ↑

[4] Да вървим. ↑

XXI

В приемната нямаше вече никой освен княз Василий и най-голямата княжна, които бяха седнали под портрета на Екатерина и оживено разговаряха за нещо. Щом видяха Пиер й ръководителката му, те млъкнаха. На Пиер му се стори, че княжната скри нещо и прошепна:

— Не мога да гледам тая жена.

— Catiche a fait donner du thé dans le petit salon — каза княз Василий на Ана Михайловна — Allez, ma pauvre Ана Михайловна, prenez quelque chose, autrement vous ne suffirez pas.[1]

На Пиер той не каза нищо, само сърдечно му стисна ръката по-долу от рамото. Пиер и Ана Михайловна отидоха в petit salon[2].

— Il n’y a rien qui restaure comme une tasse de cet excellent thé russe après une nuit blanche[3] — каза с израз на сдържано оживление Лорен, който сърбаше от тънката китайска чашка без дръжка, застанал прав в малката кръгла зала пред масата, дето бяха сложени прибори за чай и студена вечеря. Около масата се бяха събрали, за да подкрепят силите си, всички, които се намираха тая нощ в дома на граф Безухов. Пиер помнеше добре тая малка кръгла зала с огледала и малки масички. През време на баловете в дома на графа Пиер, който не знаеше да танцува, обичаше да седи в тая малка зала с огледала и да наблюдава как дамите в бални тоалети, с брилянти и бисери по голите рамене, минавайки през тая стая, се оглеждаха в ярко осветените огледала, дето техните отражения се повтаряха неколкократно. Сега същата тази стая бе едва осветена от две свещи и сред нощта на една малка масичка бяха сложени в безредие прибор за чай и чинии и най-различни, не празнични по вид хора си приказваха шепнешком, седяха тук и с всяко движение, с всяка дума показваха, че никой не забравя онова, което става сега и което ще става още в спалнята. Пиер не яде, макар че много му се ядеше. Той се озърна въпросително към ръководителката си и видя, че тя отново отива на пръсти в приемната, дето бяха останали княз Василий и голямата княжна. Пиер си каза, че и това трябва да бъде тъй и след известно време тръгна подир нея. Ана Михайловна бе застанала до княжната и двете едновременно говореха с развълнуван шепот.

— Позволете ми, княгиньо, да знам кое е необходимо и кое не — казваше княжната очевидно в същото развълнувано състояние, в каквото бе, когато затръшна вратата на стаята си.

— Но, мила княжна — рече кротко и убедително Ана Михайловна, като препречи пътя към спалнята и не пускаше княжната да мине, — няма ли да бъде това премного тежко за клетия вуйчо в тия минути, когато му е потребна почивка? В такива минути разговор за мирски неща, когато душата му е вече приготвена…

Княз Василий седеше на креслото в безцеремонната си поза, метнал високо крак върху крак. Бузите му силно потрепваха и когато се отпускаха, изглеждаха по-дебели в долната си част; но той имаше вид на човек, който не се интересува от разговора на двете дами.

— Voyons, ma bonne Ана Михайловна, laissez faire Catiche.[4] Нали знаете колко я обича графът.

— Аз дори не зная какво има в тоя документ — рече княжната, обръщайки се към княз Василий, и посочи мозаичната чанта, която държеше в ръце. — Знам само, че истинското завещание е в бюрото му, а това е някакъв забравен документ…

Тя искаше да избиколи Ана Михайловна, но Ана Михайловна подскочи и пак й препречи пътя.

— Знам, мила, добра княжна — рече Ана Михайловна, като хвана с ръка чантата, и то тъй здраво, че личеше — няма да я пусне лесно. — Мила княжна, моля, умолявам ви, пожалете го. Je vous en conjure…[5]

Княжната мълчеше. Чуваха се само звуковете от усилията в борбата за чантата. Явно е, че ако тя каже нещо, ще каже съвсем не ласкателни неща за Ана Михайловна. Ана Михайловна държеше здраво, но въпреки това гласът й запазваше сладникавата си провлеченост и мекота.

— Пиер, елате насам, мили. Мисля, че той не е излишен в роднинския съвет, нали, княже?

— Но защо мълчите, mon cousin? — извика неочаквано княжната толкова високо, че в салона я чуха и се уплашиха от гласа й. — Защо мълчите, когато тук някакви бог знае какви хора си позволяват да се бъркат и да правят сцени пред прага на стаята на умиращия? Интригантка! — прошепна злобно тя и дръпна с все сила чантата, но Ана Михайловна пристъпи няколко крачки, за да не се отдели от чантата, и хвана ръката й.

— Oh! — каза княз Василий укорно и учудено. Той стана. — C’est ridicule. Voyons[6], пуснете. Казвам, ви.

Княжната пусна чантата.

— И вие!

Ана Михайловна не го послуша.

— Пуснете, казвам ви. Аз се нагърбвам с всичко. Аз ще отида и ще го попитам. Аз… задоволява ли ви това?

— Mais, mon prince[7] — каза Ана Михайловна, — след едно такова велико тайнство дайте му малко спокойствие. Ето вие, Пиер, кажете вашето мнение — обърна се тя към момъка, който бе дошъл съвсем близо до тях и гледаше смаян озлобеното, изгубило всякакво приличие лице на княжната и подскачащите бузи на княз Василий.

— Не забравяйте, че ще отговаряте за всички последици — рече строго княз Василий, — вие не знаете какво вършите.

— Мръсна жена! — извика княжната, хвърли се неочаквано срещу Ана Михайловна и грабна от ръцете й чантата.

Княз Василий наведе глава и разпери ръце.

В същия миг вратата, страшната врата, която Пиер толкова дълго гледа и която се отваряше толкова тихо, се разтвори бързо и шумно, блъсна се в стената и средната княжна изскочи отвътре, като плесна ръце.

— Какво правите! — каза тя отчаяно. — Il s’en va et vous me laissez seule.[8]

Най-голямата княжна изпусна чантата. Ана Михайловна бързо се наведе, грабна спорната вещ и отърча в спалнята. Най-голямата княжна и княз Василий се опомниха и тръгнаха подире й. След няколко минути първа излезе оттам най-голямата княжна, с бледо и сухо лице и прехапана долна устна. Щом съгледа Пиер, по лицето й се изписа неудържима злоба.

— Да, радвайте се сега — каза тя, — вие чакахте това.

И като зарида, тя закри лице с кърпичката си и изтича от стаята.

След княжната излезе княз Василий. Залитайки, той стигна до дивана, дето седеше Пиер, и се тръшна на него, като закри очи с ръка. Пиер забеляза, че беше блед и че долната му челюст подскачаше и трепереше като в треска.

— Ах, мили мой! — каза той, като хвана Пиер за лакътя; и в гласа му имаше искреност и слабост, каквито дотогава Пиер никога не бе забелязвал у него. — Колко грехове вършим ние, колко лъжем и всичко за какво? Аз съм вече към шейсетте, мили… Ами че аз… Всичко ще се свърши със смъртта, всичко. Смъртта е ужасна. — Той заплака.

Ана Михайловна излезе последна. Тя отиде при Пиер с тихи, бавни стъпки.

— Пиер!… — рече тя.

Пиер я погледна въпросително. Тя целуна момъка по челото, като го измокри със сълзи. Тя помълча малко.

— Il n’est plus…[9]

Пиер я гледаше, през очилата си.

— Allons, je vous reconduirai. Tâchez de pleurer. Rien ne soulage, comme les larmes.[10]

Тя го заведе в тъмния салон и Пиер се зарадва, че там никой не виждаше лицето му. Ана Михайловна го остави и когато се върна, той, сложил длан под главата си, спеше дълбоко.

На заранта Ана Михайловна каза на Пиер:

— Oui, mon cher, c’est une grande perte pour nous tous. Je ne parle pas de vous. Mais Dieu vous soutiendra, vous êtes jeune et vous voilà à la tête d’une immense fortune, je l’espère. Le testament n’a pas été encore ouvert. Je vous connais assez pour savoir que cela ne vous tournera pas la tête, mais cela vous impose des devoirs et il faut être homme.[11]

Пиер мълчеше.

— Peut-être plus tard je vous dirai, mon cher, que si je n’avais pas été là, Dieu sait ce qui serait arrivé. Vous savez, mon oncle avant-hier encore me prometait de ne pas oublier Boris. Mais il n’a pas eu le temps. J’espère, mon cher ami, que vous remplirez le désir de votre père.[12]

Пиер не разбираше нищо, червеше се стеснително и мълчаливо гледаше княгиня Ана Михайловна. След като поговори с Пиер, Ана Михайловна отиде у Ростови и си легна да спи. На заранта, когато стана, почна да разправя на Ростови и на всичките си познати подробностите по смъртта на граф Безухов. Тя казваше, че графът умрял тъй, както и тя самата би желала да умре, че неговият край бил не само трогателен, но и поучителен; а последната среща на бащата и сина била толкова трогателна, че тя не можела да си я спомня без сълзи и че не знаела в тия страшни минути кой се е държал по-добре: бащата, който в последните си минути си спомнил за всичко и всички и казал такива трогателни думи на сина си, или Пиер, който бил така съкрушен, че било жално да го гледаш, и въпреки туй се мъчел да скрие скръбта си, за да не огорчи умиращия си баща. „C’est pénible, mais cela fait du bien: ça élève l’âme de voir des hommes, comme le vieux comte et son digne fils“[13] — казваше тя. Без да одобрява постъпките на, княжната и на княз Василий, тя разказваше и за тях, но под голяма тайна и шепнешком.

[1] Катиш нареди да донесат чай в малкия салон. Идете, клета Ана Михайловна, да се подкрепите, иначе не ще издържите. ↑

[2] Малкия салон. ↑

[3] След безсънна нощ нищо друго не възстановява силите така, както една чашка от тоя великолепен руски чай. ↑

[4] Не, мила Ана Михайловна, оставете Катиш да прави, каквото знае. ↑

[5] Заклевам ви… ↑

[6] Това е смешно. Хайде де… ↑

[7] Но, княже… ↑

[8] Той умира, а вие ме оставяте сама. ↑

[9] Него вече го няма… ↑

[10] Елате, аз ще ви изпроводя. Опитайте се да плачете. Нищо не облекчава така, както сълзите. ↑

[11] Да, драги, това е голяма загуба за всички ни, без да говоря за вас. Но Бог ще ви подкрепи, вие сте млад и, надявам се, вече сте притежател на грамадно богатство. Завещанието не е още отворено. Аз ви познавам достатъчно добре и съм уверена, че това няма да ви замае главата, но то налага задължения и трябва да бъдете мъж. ↑

[12] По-късно може би ще ви разкажа, че ако не бях аз тук, бог знае какво би се случило. Вие знаете, нали, че завчера вуйчо ми обеща да не забрави Борис, но не успя. Надявам се, драги приятелю, че вие ще изпълните желанието на баща си. ↑

[13] Това е тежко, но поучително; когато виждаш хора като стария граф и неговия достоен син, душата ти се възвишава. ↑

XXII

В Лѝсие Гори, имението на княз Николай Андреевич Болконски, всеки ден очакваха пристигането на младия княз Андрей и княгинята; но това очакване не беше нарушило стройния ред, по който вървеше животът в дома на стария княз. Откак през царуването на Павел бе заточен на село, генерал ан шеф княз Николай Андреевич, наричан във висшето общество „le roi de Prusse“[1], живееше постоянно в имението си Лѝсие Гори с дъщеря си княжна Маря и компаньонката й m-lle Bourienne. И макар че след възцаряването на новия цар бе позволено да отива в столицата, той продължаваше да живее на село, без да излиза оттам, като казваше, че комуто потрябва, ще пропътува сто и петдесет версти от Москва до Лѝсие Гори, а лично нему никой и нищо не му трябвало. Той казваше, че има само два извора на хорските пороци: безделието и суеверието, и че има само две добродетели: деятелността и умът. Сам се занимаваше с възпитанието на дъщеря си и за да развие в нея главните добродетели, даваше й уроци по алгебра и геометрия и разпределяше целия й живот в непрекъснати занимания. Той самият биваше постоянно зает: ту пишеше спомените си, ту правеше изчисления из висшата математика, ту изработваше на струг табакери, ту работеше в градината, ту надзираваше строежите, които не спираха в имението му. Тъй като най-важното условие за деятелността е редът, в неговия начин на живот редът стигаше до последната степен на точността. Той се явяваше на трапезата при едни и същи неизменни условия и не само в един и същ час, но и в една и съща минута. С хората, които бяха около него, от дъщеря му до слугите, князът беше рязък и неизменно взискателен и затова, без да бъде жесток, той вдъхваше такъв страх и почит, каквито мъчно можеше да постигне и най-жестокият човек. Макар че беше в оставка и нямаше вече никакво влияние в държавните работи, всеки началник на губернията, дето беше имението на княза, смяташе за свое задължение да му се представи и също като архитекта, градинаря или княжна Маря чакаше определения час, когато князът щеше да влезе в чакалнята с високия потон. И всеки в тая чакалня изпитваше същото чувство на почит и дори страх, когато грамадно-високата врата на кабинета се отваряше и се показваше дребната фигура на стареца с напудрена перука, с малки сухи ръчички и надвиснали, побелели вежди, които понякога, когато той се намръщваше — закриваха блясъка на умните и младежки блестящи очи.

В деня, когато щяха да пристигнат младите, княжна Маря както обикновено влезе в определеното време в чакалнята за утринния поздрав и със страх се прекръсти и прочете на ум молитвата си. Всеки ден тя влизаше тук и всеки ден се молеше: да мине благополучно тая всекидневна среща.

Старият слуга с напудрена перука, който седеше в чакалнята, стана с леко движение и каза шепнешком: „Заповядайте.“

Зад вратата се чуваха равномерните звуци на струга. Княжната боязливо дръпна вратата, която се отваряше лесно и плавно, и спря на прага. Князът работеше на струга, извърна се да погледне и продължи работата си.

Грамадният кабинет беше изпълнен с неща, очевидно непрестанно употребявани. Голямата маса, по която бяха сложени книги и планове, високите стъклени библиотечни шкафове с ключове на вратичките, високата маса за писане стоешком, на която имаше разтворена тетрадка, стругът с наредени инструменти и разпилени наоколо стружки — всичко сочеше постоянна, разнообразна и доста голяма дейност. От движенията на малкия крак, обут в татарско, извезано със сребърна сърма ботушче, от твърдото натискане на жилестата суха ръка личеше, че князът все още има упоритата и много издръжлива сила на една бодра старост. Като завъртя колелото няколко пъти, махна крака си от педала на струга, избърса длетото, пусна го в кожения джоб, прикрепен към струга, приближи до масата и повика дъщеря си. Той никога не благославяше децата си, само приближи към нея бодливата си, още необръсната днес буза и каза, като я изгледа строго и в същото време внимателно нежно:

— Здрава ли си?… Седни тогава!

Взе тетрадката по геометрия, изписана от неговата ръка, и подръпна с крак креслото си.

— За утре! — каза той, като намери бързо страницата и отбеляза с твърдия си нокът от един параграф до друг.

Княжната се наведе над тетрадката върху масата.

— Чакай, имаш писмо — каза неочаквано старецът, извади от прикрепения над масата джоб един плик, надписан с женски почерк, и го хвърли на масата.

При вида на писмото лицето на княжната се покри с червени петна. Тя го взе бързо, и се приведе над него.

— От Елоиза ли е? — попита князът и при студената му усмивка се показаха още здрави и жълтеникави зъби.

— Да, от Жули — рече княжната, като го погледна боязливо и се усмихна боязливо.

— Ще ти дам още две писма, но третото ще прочета — каза строго князът, — страхувам се, че си пишете много празни работи. Третото ще го прочета.

— Можете да прочетете и това, mon père[2] — отговори княжната, като се изчерви още повече, и му подаде писмото.

— Третото, казах, третото — извика отсечено князът, като бутна писмото, облакъти се на масата и приближи тетрадката с чертежите по геометрия.

— Е, госпожице — почна старецът, навеждайки се над тетрадката по-близо до дъщеря си, и сложи едната си ръка върху гърба на креслото, дето седеше княжната, тъй че княжната се усети обкръжена от всички страни с толкова отдавна познатия тютюнев и старчески остър мирис на баща си. — Е, госпожице, тия триъгълници са подобни един на друг; както виждаш, ъгълът a b c…

Княжната се вглеждаше уплашено в очите на баща си, които блестяха близко до нея: червените петна се губеха и появяваха по лицето й и личеше, че тя не разбира нищо и толкова се бои, че страхът ще й попречи да разбере всички по-нататъшни обяснения на баща й, колкото и ясни да бяха те. Учителят ли бе виновен, или ученичката бе виновна, но всеки ден се повтаряше едно и също нещо: на княжната й притъмняваше пред очите, тя не виждаше и не чуваше нищо, усещаше само близо до себе си слабото лице на строгия си баща, усещаше дъха и мириса му и мислеше само как по-скоро да се измъкне от кабинета и в своята стая да проумее на свобода задачата. Старецът излизаше от кожата си: със силен тропот отместваше и придърпваше креслото, на което бе седнал, правеше усилия да не кипне и почти всеки път кипваше, хокаше, а по някой път и запращаше тетрадката.

Княжната сбърка отговора.

— Е, как да не си глупачка! — извика князът, блъсна тетрадката и бързо се извърна, но веднага стана, разходи се из стаята, досегна с ръце косите на княжната и отново седна.

Той се приближи и продължи обяснението.

— Не бива така, княжна, не бива — каза той, когато княжната взе и затвори тетрадката със зададения урок и се готвеше вече да излиза, — математиката е велико нещо, госпожице. А не ща да приличаш на нашите глупави дами. Като свикнеш — ще я обикнеш. — Той я потупа по бузата. — И глупостите ще изхвръкнат от главата ти.

Тя поиска да излезе, но той я спря с жест и взе от високата маса една нова, неразрязана книга.

— Ето, твоята Елоиза ти изпраща и някакъв Ключ на тайнството. Религиозна. А пък аз не се бъркам в ничия вяра… Прегледах я. Вземи. Хайде, върви, върви!

Той я потупа по рамото и сам затвори вратата след нея.

Княжна Маря се върна в стаята си с тъжен, изплашен израз, който рядко изчезваше и правеше нейното грозно, болезнено лице още по-грозно, и седна до писмената си маса, наредена с миниатюрни портрети и отрупана е тетрадки и книги. Колкото баща й бе човек на реда, толкова княжната живееше в безредие. Тя сложи тетрадката по геометрия и нетърпеливо разпечата писмото. Писмото беше от най-близката, още от детинство приятелка на княжната; тая приятелка бе същата Жули Карагина, която беше ходила на имен ден у Ростови. Жули пишеше:

„Chère et excellente amie, quelle chose terrible et effrayante que l’absence! J’ai beau me dire que la moitié de mon existence et de mon bonheur est en vous, que malgré la distance qui nous sépare, nos coeurs sont unis par des liens indissolubles; le mien se révolte contré la destinée, et je ne puis, malgré les plaisirs et les distractions qui m’entourent, vaincre une certaine tristesse cachée que je ressens au fond du coeur depuis notre séparation. Pourquoi ne scmmes-nous pas réunies, comme cet été dans votre grand cabinet sur le canapé bleu, le canapé à confidences? Pourquoi ne puis-je, comme il y a trois mois, puiser de nouvelles forces morales dans votre regard si doux, si calme et si pénétrant, regard que j’aimais tant et que je crois voir devant moi, quand je vous êcrisl“[3]

Като прочете дотук, княжна Маря въздъхна и се вгледа в голямото огледало, изправено вдясно от нея. Огледалото отрази едно грозно, слабо тяло и мършаво лице. Очите, винаги тъжни, се оглеждаха сега в огледалото особено безнадеждно. „Тя ме ласкае“ — помисли княжната, извърна се и продължи да чете. Ала Жули не ласкаеше приятелката си: наистина очите на княжната, големи, дълбоки и лъчисти (понякога сякаш лъчи от топла светлина излизаха на снопчета от тях), бяха толкова хубави, че много често, въпреки некрасивостта на цялото лице, тия очи ставаха по-привлекателни от красотата. Но княжната никога не виждаше хубавия израз на очите си, оня израз, който те добиваха, когато тя не мислеше за себе си. Щом се погледнеше в огледалото, лицето й, както на всички хора, добиваше пресилено-неестествен, грозен израз. Тя продължи да чете:

„Tout Moscou ne parle que de guerre. L’un de mes deux frères est déjà à l’étranger, l’autre est avec la garde, qui se met en marche vers la frontière. Notre cher empereur a quitté Pêtersbourg et, à ce qu’on prétend, compte lui-même exposer sa précieuse existence aux chances de la guerre. Dieu veuille que le monstre corsicain, qui détruit le repos de l’Europe soit terrassé par l’ange que le Tout-Puissant, dans sa miséricorde, nous a donné pour souverain. Sans parler de mes frères, cette guerre m’a privée d’une relation des plus chères à mon coeur. Je parle du jeune Nicolas Rostoff, qui avec son enthousiasme n’a pu supporter l’inaction et a quitté l’université pour aller s’enrôler dans l’armée. Eh bien, chère Marie, je vous Avouerai que, malgié son extrême jeunesse, son départ pour l’armée a été un grand chagrin pour moi. Le jeune homme, dont je vous parlais cet été, a tant de noblesse, de véritable jeunesse qu’on rencontre si rarement dans le siècle où nous vivons parmi, nos vieillards de vingt ans. Il a surtout tant de franchise et de coeur. Il est tellement pur et poétique, que mes relations avec lui, quelque passagères qu’elles fussent, ont été l’une, des plus douces jouissances de mon pauvre coeur, qui a déjà fant souffert. Je vous raconterai un jour nos adieux et tout te qui s’est dit en partant. Tout cela est encore trop frais. Àh, chère amie, vous êtes heureuse de ne pas connaître ces jouissances et ces peines si poignantes. Vous êtes heureuse, puisque les dernières — sont ordinairement les plus fortes! Je sais fort bien que le comte Nicolas est trop jeune pour pouvoir jamais devenir pour moi quelque chose de plus qu’un ami, mais cette douce amitié, ces relations si poétiques et si pures ont été un besoin pour mon coeur. Mais n’en parlons plus. La grande nouvelle du jour qui occupe tout Moscou est la mort du vieux comte Безухов et son héritage. Figurez-vous que les trois princesses n’ont reçu que très peu de chose, le prince Basile rien, et que c’est M. Pierre qui a tout hérité, et qui par-dessus le marché a été reconnu pour fils légitime, par conséquent Comte Безухов est possesseur de la plus belle fortune de la Russie. On prétend que le prince Basile a joué un très vilain rôle dans toute cette histoire et qu’il est reparti tout penaud pour Pêtersbourg.

Je vous avoue que je comprends très peu toutes ces affaires de legs et de testament; ce que je sais, c’est que depuis que le jeune homme que nous connaissions tous sous le nom de M. Pierre tout Court est devenu comte Безухов et possesseur de l’une des plus grandes fortunes de la Russie, je m’amuse fort a observer le changement de ton et des manières des mamans accablées de tilles à marier et des demoiselles elles-mêmes à l’égard de cet individu, qui, par parenthèse, m’a paru toujours être un pauvre sire. Comme on s’amuse depuis deux ans à me donner des promis que je ne connais pas le plus souvent, la chronique matrimoniale de Moscou me fait comtesse Безуховая. Mais vous sentez bien que je ne me soucie nullement de le devenir. A propos de mariage, savez-vous que tout dernièrement la tante en général Ана Михайловна m’a confié sous le sceau du plus grand secret un projet de mariage pour vous. Ge n’est ni plus ni moins, que le fils du prince Basile, Anatole, qu’on voudrait ranger en le mariant à une personne riche et distinguée, et c’est sur vous qu’est tombé le choix des parents. Je ne sais comment vous envisagerez la chose, mais j’ai cru de mon devoir de vous en avertir. On le dit très beau et très mauvais sujet; c’est tout ce que j’ai pu savoir sur son compte.

Mais assez de bavardage comme cela. Je finis mon second feuillet, et maman me fait chercher pour aller dîner chez les Apraksines. Lisez le livre mystique que je vous envoie et qui fait fureur chez nous. Quoiqu’il y ait des choses dans ce livre difficiles à atteindre avec la faible conception humaine, c’est un livre admirable dont la lecture calme et élève l’âme. Adieu. Mes respects à monsieur votre père et mes compliments à m-elle Bourienne. Je vous embrasse comme je vous aime.

Julie

P.S. Donnez-moi des nouvelles de votre frère et de sa charmante petite femme.“[4]

Княжната помисли, усмихна се замислено (от което лицето й, озарено от лъчистите очи, съвсем се преобрази), изведнъж стана и като стъпваше, тежко, седна до масата. Тя взе хартия и ръката й бързо се задвижи по нея. Написа в отговор следното:

„Chère et excellente amie. Votre lettre du 13 m’a causé une grande joie. Vous m’aimez donc toujours, ma poétique Julie. L’absence dont vous dites tant de mal, n’a donc pas eu son influence habituelle sur vous. Vous vous plaignez de l’absence — que devrai-je dire moi, si j’osaisme plaindre, privée de tous ceux qui me sont chers? Ah! si nous n’avions pas la religion pour nous consoler, la vie serait bien triste. Pourquoi me supposez-vous un regard sévère quand vous me parlez de votre affection pour le jeune homme? Sous ce rapport je ne suis rigide que pour moi. Je comprends ces sentiments chez les autres et si je ne puis approuver ne les ayant jamais ressentis, je ne les condamne pas. Il me paraît seulement que l’amour chrétien, l’amour du prochain, l’amour pour ses ennemis est plus méritoire, plus doux et plus beau, que ne le sont les sentiments que peuvent inspirer les beaux yeux d’un jeune homme à une jeune fille poétique et aimante comme vous.

La nouvelle de la mort du comte Безухов nous est parvenue avant votre lettre, et mon père en a été très affecté. Il dit que c’était Pavant-dernier représentant du grand siècle, et qu’à présent c’est son tour; mais qu’il fera son possible pour que son tour vienne le plus tard possible. Que Dieu nous garde de ce terrible malheur! Je ne puis partager votre opinion sur Pierre que j’ai connu enfant. Il me paraissait toujours avoir un coeur excellent, et c’est la qualité que j’estime le plus dans les gens. Quant à son héritage et au rôle qu’y a joué le prince Basile, c’est bien triste pour tout les deux. Ah! chère amie, la parole de notre divin Sauveur qu’il est plus aisé à un chameau de passer par le trou d’une aiguille, qu’il ne l’est à un riche d’entrer dans le royaume de Dieu, cette parole est terriblement vraie; je plains le prince Basile et je regrette encore davantage Pierre. Si jeune et accablé de cette richesse, que de tentations n’aura-t-il pas à subir! Si on me demandait ce que je désirerais le plus au monde, ce serait d’être plus pauvre que le plus pauvre des mendiants. Mille grâces, chère amie, pour l’ouvrage que vous m’envoyez, et qui fait si grande fureur chez vous. Cependant, puisque vous me dites qu’au milieu de plusieurs bonnes choses il y en a d’autres que la faible conception humaine ne peut atteindre, il me paraît assez inutile de s’occuper d’une lecture inintelligible, qui par là même ne pourrait être d’aucun fruit. Je n’ai jamais pu comprendre la passion qu’ont certaines personnes de s’embrouiller l’entendement, en s’attachant à des livres mystiques qui n’élèvent que des doutes dans leurs esprits, exajtent leur imagination et leur donnent un caractère d’exagération tout-â-fait contraire à la simplicité chrétienne. Lisons les apôtres et l’Evangile. Ne cherchons pas à pénétrer ce que ceux-là renferment de mystérieux, car, comment oserions nous, misérables pécheurs que nous sommes, prétendre à nous initier dans les secrets terribles et sacrés de la Providence, tant que nous portons cette dépouille charnelle, qui élève entre nous et l’Eternel un voile inpénétrable? Bornons-nous donc à étudier les principes sublimes que notre divin Sauveur nous a laissé pour notre conduite ici-bas; cherchons à nous y conformer et à les suivre, persuadons-nous que moins nous donnons d’essor à notre faible esprit humain et plus il est agréable à Dieu, Qui rejette toute science ne venant pas de Lui; que moins nous cherchons à approfondir ce qu’il Lui a plu de dérober à notre connaissance, et plutôt II nous en accordera la découverte par Son divin esprit.

Mon père ne m’a pas parlé du prétendant, mais il m’a dit seulement qu’il a reçu une lettre et attendait une visite de prince Basile. Pour ce qui est du projet de mariage qui me regarde, je vous dirai, chère et excellente amie, que le mariage, selon moi, est une instution divine à laquelle il faut se conformer. Quelque pénible que cela soit pour moi, si le Tout-Puissant m’impose jamais les devoirs d’épouse et de mère, je tâcherai de les remplir aussi fidèlement que je le pourrai, sans m’inquiéter de l’examen de mes sentiments à l’égard de celiu qu’il me donnera pour époux.

J’ai reçu une lettre de mon frère, qui m’annonce son arrivé à Лѝсие Гори avec sa femme. Ce sera une joie de courte durée, puisqu’il nous quitte pour prendre part à cette malheureuse guerre, à laquelle nous sommes entraînés Dieu sait comment et pourquoi. Non seulment chez vous au centre des affaires et du monde, on ne parle que de guerre, mais ici, au millien de ces travaux champêtres et de ce calme de la nature, que les citadins se représentent ordinairement à la campagne, les bruits de la guerre se font entendre et sentir péniblement. Mon père ne parle que marche et contremarche, choses auxquelles je ne comprends rien; et avant-hier en faisant ma promenade habituelle dans la rue du village, je fus témoin d’une scène déchirante… C’était un convoi des recrues enrôlées chez nous et expédiés pour l’armée… Il fallait voir l’état dans lequel se trouvaient les mères, les femmes, les enfants des hommes qui partaient et entendre les sanglots des uns et des autres! On dirait que l’humanité a oublié les lois de son divin Sauveur, Qui prêchait l’amour et le pardon des offenses, et qu’elle fait consister son plus grand mérite dans l’art de s’entretuer.

Adieu, chère et bonne amie, que notre divin Sauveur et Sa très Sainte Mère vous aient en Leur sainte et puissante garde.

Marie“[5]

— Ah, vous expédiez le courrier, princesse, moi j’ai déjà expédié le mien. J’a écris à ma pauvre mère[6] — заговори с бърз, приятен и сочен гласец усмихващата се m-elle Bourienne, която натъртваше „р“-то, и донесе със себе си в съсредоточената, тъжна и навъсена атмосфера на княжна Маря съвсем друг, лекомислено-весел и самодоволен свят.

— Princesse, il faut que je vous prévienne — добави тя, като заговори тихо, — le prince a eu une altercation — „altercation“ — каза тя, като особено засилваше „р“-то и с удоволствие се вслушваше сама, — une altercation avec Michel Ivanoff. Il est de très mauvaise humeur, très morose. Soyez prévenue, vous savez…[7]

— Ah! Chère amie — отговори княжна Маря, — je vous ai priée de ne jamais me prévenir de l’humeur dans laquelle se trouve mon père. Je ne me permets pas de le juger, et je ne voudrais pas que les autres le fassent.[8]

Княжната погледна часовника и като видя, че е пропуснала вече пет минути от времето, което трябваше да се употреби за свирене на клавикорд, отиде с уплашен вид в диванната стая. Съгласно установения за всеки ден ред между дванадесет и два часа князът си почиваше, а княжната свиреше на клавикорд.

[1] Пруски крал. ↑

[2] Татко. ↑

[3] „Мила и безценна приятелко, какво страшно и ужасно нещо е раздялата! Колкото и да си повтарям, че половината от моето съществуване и моето щастие е във вас и че въпреки разстоянието, което ни разделя, сърцата ни са свързани неразривно, моето сърце се възмущава от съдбата и въпреки удоволствията и развлеченията, с които съм заобиколена, не мога да надвия известна скрита тъга, която изпитвам в дъното на сърцето си от деня на раздялата ни. Защо не сме заедно, както миналото лято, във вашия голям кабинет, на синия диван, на дивана «на признанията»? Защо не мога както преди три месеца да почерпя нови нравствени сили от вашия поглед, кротък, спокоен и проницателен, който толкова обичах и който сега, когато ви пиша, виждам пред себе си?“ ↑

[4] „Цяла Москва говори само за война. Единият от двамата ми братя е вече в чужбина, другият — в гвардията, която потегля към границата. Нашият мил монарх напуска Петербург и както предполагат, възнамерява сам да изложи на случайностите на войната своето скъпоценно съществуване. Дай Боже корсиканското чудовище, което смущава спокойствието на Европа, да бъде низвергнато от ангела, когото всемогъщият в своята благост е поставил като повелител над нас. Без да споменавам за братята ми, тая война ме лиши от най-близка на сърцето ми връзка. Говоря за младия Николай Ростов, който поради ентусиазма си не можа да понесе бездействието и напусна университета, за да постъпи в армията. Признавам ви, мила Мари, че въпреки извънредната му младост, неговото заминаване за армията бе голяма скръб за мене. Тоя млад човек, за когото ви разправях миналото лято, има толкова благородство и истинска младост, които тъй рядко се срещат в наше време — сред нашите двадесетгодишни старци! Особено големи са неговата откровеност и неговото сърце. Той е толкова чист и пълен с поезия, че макар и съвсем бързолетни, моите отношения с него бяха една от най-сладостните, радости на клетото ми сърце, което толкова много вече е страдало. Някой ден ще ви разправя за нашето сбогуване и за всичко, което се казва при сбогуването. Сега всичко това е още много прясно… Ах, мила приятелко, вие сте щастлива, че не познавате тия остри наслади и тия остри скърби. Вие сте щастлива, защото последните обикновено са по-силни от първите. Аз зная много, добре, че граф Николай е твърде млад, за да стане за мене нещо по-друго от приятел. Ала това сладко приятелство, тия толкова поетични и толкова чисти отношения бяха потребност на сърцето ми. Но стига за това. Най-важната новина, с която се занимава сега цяла Москва, е смъртта на стария граф Безухов и наследството, което е оставил. Представете си, трите княжни получили нещо съвсем дребно, княз Василий нищо, а Пиер е наследник на всичко и освен туй признат за законен син и затова е граф Безухов и собственик на най-голямото състояние в Русия. Разправя се, че княз Василий играл много мръсна роля в цялата тая история и че си е заминал за Петербург много сконфузен.

Да ви призная, аз почти нищо не разбирам от всички тия работи по духовните завещания; зная само, че откак момъкът, когото всички познавахме просто под името Пиер, стана граф Безухов и собственик на едно от най-големите състояния в Русия, мене ме забавляват наблюденията върху промяната в тона на мамичките, които имат щерки за омъжване, и на самите госпожици към тоя господин, който, казано в скоби, винаги ми се е струвал твърде нищожен. Тъй като от две години насам всички се забавляват да ми търсят кандидати, повечето от които аз не познавам, брачната хроника на Москва ме прави графиня Безухова. Но вие разбирате, нали, че аз никак не желая това. А — щом става дума за бракове: знаете ли, че неотдавна всеобщата леля Ана Михайловна ми повери под най-строга тайна намерението си да уреди вашето омъжване. Кандидатът е ни повече, ни по-малко синът на княз Василий, когото искат да наредят добре, като го оженят за богата и знатна мома, и изборът на родителите паднал на вас. Не зная как ще погледнете на тая работа, но сметнах за свой дълг да ви я съобщя предварително. Разправят, че той бил много хубав и голям развейпрах. Това е всичко, което можах да науча за него.

Но стига съм бъбрила. Свършвам втория си лист, а мама праща да ме викат, за да отидем на обяд у Апраксини.

Прочетете мистичната книга, която ви изпращам; тук тя има грамаден успех. Макар и да съдържа неща, които мъчно могат да се разберат от слабия човешки ум, тя е отлична книга; четенето й успокоява и възвишава душата. Довиждане. Моите уважения на баща ви и поздрав на мамзел Буриен. Прегръщам ви от все сърце.

Жули

P.S. Съобщете ми как е брат ви и неговата прелестна женичка.“ ↑

[5] „Мила и безценна приятелко! Писмото ви от тринадесети ми донесе голяма радост. Вие все още ме обичате, моя поетична Жули. Раздялата, за която пишете толкова лоши неща, очевидно не е оказала на вас своето обикновено въздействие. Вие се оплаквате от раздялата, а какво да кажа аз, ако бих посмяла, аз, лишена от всички, които ми са скъпи? Ах, ако нямахме за утеха религията, животът би бил много тъжен. Защо ми приписвате строги възгледи, когато говорите за вашата склонност към младия човек? В това отношение съм строга само към себе си. Аз разбирам тия чувства у другите и ако не мога да ги одобря, тъй като никога не съм ги изпитвала — не ги и осъждам. Струва ми се само, че християнската обич към ближния, обичта към враговете, е по-достойна, по-радостна и по-ценна от чувствата, които могат да събудят прекрасните очи на един млад човек у някоя млада девойка, поетична и любеща, каквато сте вие.

Известието за смъртта на граф Безухов стигна до нас преди вашето писмо и баща ми бе много разстроен от него. Той казва, че графът бил предпоследният представител на един велик век и че сега е негов ред, но че той ще стори всичко, каквото зависи от него, за да дойде тоя ред колкото е възможно по-късно. Да ни пази Бог от това нещастие!

Не мога да се съглася с мнението ви за Пиер, когото познавам още като дете. Струваше ми се, че той винаги е имал прекрасно сърце, а това качество най-много ценя в хората. Колкото за наследството му и за ролята, която княз Василий е играл в тая работа, това е много тъжно и за двамата. Ах, мила приятелко, думите на нашия Божествен спасител, че по-скоро камила ще мине през иглени уши, отколкото богатият да влезе в Царството Божие — тия думи са страшно верни! Аз съжалявам княз Василий, но още повече Пиер. Толкова млад да бъде обременен с такова грамадно състояние — през колко изкушения ще трябва да мине той! Ако биха ме попитали какво най-много желая, бих казала: желая да бъда по-бедна от най-бедния просяк. Благодаря ви хиляди пъти, мила приятелко, за книгата, която ми изпращате и която предизвиква толкова шум у вас. Но тъй като ми казвате, че между многото хубави работи, които има в нея, има и такива, които слабият човешки ум не може да проумее, струва ми се излишно да се занимавам с неразбираемо четиво, което само поради това не би могло да принесе никаква полза. Никога не съм могла да разбера страстта, която имат някои хора: да объркват мислите си, да се пристрастяват към мистически книги, които възбуждат в умовете им само съмнение, раздразват въображението и създават у тях склонност към преувеличение, което напълно противоречи на християнската простота. По-добре да четем апостолите и евангелието. Нека не се опитваме да проникваме в тайнственото, което съдържат те, защото как ние, жалките грешници, ще можем да вникнем в страшните и свещени тайни на провидението, докато носим тая плътска обвивка, която възправя непроницаема завеса между нас и вечното? Нека по-добре да се ограничим с изучаване на великите правила, които нашият Божествен спасител ни е оставил за ръководство тук на земята; да се мъчим да го следваме и да се опитаме да се убедим, че колкото по-малък размах позволяваме на нашия ум, толкова по-угодни ще бъдем Богу, който отхвърля всяко знание, неизхождащо от него, и че колкото по-малко се задълбочаваме в онова, което е било угодно нему да скрие от нас, толкова по-скоро той ще ни даде това откритие чрез своя Божествен разум.

Баща ми не ми е споменавал нищо за кандидат, но ми каза само, че получил писмо и очаква посещение от княз Василий; що се отнася до брачен план за мене, ще ви кажа, мила и безценна приятелко, че според мене бракът е божествена наредба, на която трябва да се подчиняваме. Макар и да ми бъде много тежко, ако на всемогъщия бъде угодно да възложи върху ми задълженията на съпруга и майка, аз ще се старая да ги изпълнявам колкото ми е възможно по-предано, без да се занимавам с проверка на чувствата си към оня, когото той ще ми даде за съпруг.

Получих писмо от брат си, който ми съобщава, че ще пристигне в «Лисие Гори» с жена си. Радостта ни не ще бъде за дълго, тъй като той ще ни напусне, за да вземе участие в тая война, в която ние се вмъкнахме бог знае как и защо. Не само при вас, в центъра на нещата и на обществото, но и тук, сред тия земеделски работи и тая тишина, каквато гражданите обикновено си представят, че царува на село, отгласите на войната се чуват и чувствуват тежко. Баща ми непрестанно разправя за походи и преходи от които аз не разбирам нищо, а преди два дни, когато правех обикновената си разходка из улиците на селото, видях една разкъсваща сърцето сцена. Бяха група новобранци, събрани оттук и изпращани в армията. Трябваше човек да види в какво състояние бяха майките, жените и децата на ония, които заминаваха, и да чуе риданията на едните и на другите! Сякаш човечеството е забравило законите на своя Божествен спасител, който ни учи на обич и прощаване на неправдите, и смята, че най-голямото му достойнство е изкуството на взаимоубиването.

Сбогом, мила и добра приятелко. Нека Божественият ни спасител и пресветата му майка ви вземат под своята света и могъща закрила.

Мари“ ↑

[6] А, вие пращате писмо, аз вече изпратих моето. Писах на клетата си майка. ↑

[7] Княжна, трябва да ви предупредя, князът се скара на Михаил Иванич. Той е в много лошо настроение, много е мрачен. Предупреждавам ви, знаете… ↑

[8] Ах, мила! Аз ви бях помолила да не ми казвате никога какво е настроението на баща ми. Аз не си позволявам да го съдя и не бих искала и другите да правят това. ↑

XXIII

Побелелият камердинер седеше, дремейки, и се вслушваше в хъркането на княза в грамадния кабинет. От далечния край на къщата, иззад затворените врати, се чуваха, повтаряни по двадесет пъти, мъчни пасажи на една соната от Дюсек.

В това време пред входната площадка спряха една карета и бричка и от каретата слезе княз Андрей, помогна на мъничката си жена да слезе и я пусна да мине пред него. Белокосият Тихон с перука, който се подаде от вратата на чакалнята, съобщи шепнешком, че князът почива, и затвори бързо вратата. Тихон знаеше, че нито пристигането на сина, нито каквито и да било необикновени събития не биваше да нарушават определения ред на деня. И княз Андрей очевидно знаеше това толкова добре, колкото и Тихон; той погледна часовника, сякаш да провери дали през това време, откак не бе виждал баща си, навиците му не са се променили и като се убеди, че не са, каза на жена си:

— Той ще стане след двадесет минути. Да минем при княжна Маря.

Малката княгиня бе напълняла, но щом заговори, очите и късата й устничка с мустачките и с усмивката се дигнаха все тъй весело и мило.

— Mais c’est un palais — рече тя на мъжа си, като оглеждаше наоколо си със същия израз, с който се изказват похвали на домакина на някой бал. — Allons, vite, vitel…[1] — Като гледаше наоколо си, тя се усмихваше и на Тихон, и на мъжа си, и на лакея, който ги придружаваше.

— C’est Marie qui s’exerce? Allons doucement, il faut la surprendre.[2]

Княз Андрей вървеше след нея с учтив и тъжен израз.

— Остарял си, Тихон — минавайки, каза той на стареца, който му целуваше ръка.

Пред стаята, от която се чуваше клавикордът, от страничната врата изскочи една хубавичка руса французойка. M-lle Bourienne бе сякаш обезумяла от възторг.

— Ah! quel bonheur pour la princesse — каза тя. — Enfin! Il faut que je la prévienne.[3]

— Non, non, de grâce… Vous êtes mademoiselle Bourienne, je vous connais déjà par l’amitié que vous porte ma belle-soeur — рече княгинята, като се разцелува с нея. — Elle ne nous attend pas![4]

Те стигнаха до вратата на диванната, отдето непрекъснато се чуваше повтаряният пасаж. Княз Андрей се спря и намръщи, като че очакваше нещо неприятно.

Княгинята влезе. Пасажът бе прекъснат по средата; чу се вик, чуха се тежките стъпки на княжна Маря и звуци от целувки. Когато княз Андрей влезе, княжната и княгинята, които се бяха видели за малко само веднъж по сватбата на княз Андрей, се прегръщаха и притискаха силно устните си на ония места, дето бяха попаднали в първия миг. M-lle Bourienne се бе изправила до тях, притиснала ръце до сърцето си, усмихваше се набожно, очевидно еднакво готова да заплаче, както и да се засмее. Княз Андрей сви рамене и се смръщи, както се мръщят любителите на музика, когато чуят фалшива нота. Двете жени се пуснаха; след това, като че се страхуваха да не закъснеят, отново сграбчиха ръцете си, почнаха да ги целуват и пускат и после пак почнаха да се целуват по лицето, и съвсем неочаквано за княз Андрей заплакаха и двете и отново почнаха да се целуват. Заплака и m-lle Bourienne. На княз Андрей очевидно му беше неудобно; но на двете жени им се виждаше съвсем естествено, че плачат; те сякаш и не предполагаха, че тая среща можеше да стане по друг начин.

— Ah! chère!… Ah! Marie!…[5] — заговориха изведнъж и двете жени и се засмяха.

— J’ai rêvé cette nuit…[6]

— Et vous avez repris…[7]

— Vous ne nous attendiez donc pas? Ah! Marie, vous avez maigri…[8]

— J’ai tout de suite reconnu madame la princesse[9] — обади се m-lle Bourienne.

— Et moi qui ne me doutais pas!… — възкликна княжна Маря. — Ah! André, je ne vous voyais pas.[10]

Княз Андрей целуна ръка на сестра си, а тя неговата, и й каза, че си е все същата pleurnicheuse[11], каквато е била винаги. Княжна Маря се извърна към брат си и изпълненият с обич, топъл и кротък поглед на нейните прекрасни в тоя миг, големи, лъчисти очи се спря през сълзи върху лицето на княз Андрей.

Княгинята говореше, без да спре. Късата горна устничка с мустачките току се спускаше за миг надолу, досягаше, дето трябваше, румената долна устничка и отново се показваше блеснала от зъби и от очи усмивка. Княгинята разказваше какво им се случило, когато били на Спаската могила, и опасността, която я застрашавала поради положението й, и веднага след това разправи, че е оставила в Петербург всичките си рокли и тук ще ходи облечена бог знае с какво, че Андрей съвсем се е променил, че Кити Одинцова се омъжила за старец и че има кандидат за княжна Маря pour tout de bon[12], но че за това ще поговорим после. Княжна Маря все тъй мълком гледаше брат си и в прекрасните й очи имаше обич и тъга. Личеше, че сега мислите й течаха по свой път, независещ от думите на снаха й. Тъкмо по средата, когато княгинята разправяше за последния празник в Петербург, княжна Маря се обърна към брат си.

— Ти без друго ли отиваш на война, André? — каза тя и въздъхна.

Lise също въздъхна.

— Дори утре — отговори братът.

— Il m’abandonne ici, et Dieu sait pourquoi, quand il aurait pu avoir de l’avancement…[13]

Княжна Маря не я доизслуша, продължи нишката на мислите си и се обърна към снаха си, като посочи с ласкави очи корема й.

— Сигурно ли е? — рече тя.

Лицето на княгинята се промени. Тя въздъхна.

— Да, сигурно — каза тя. — Ах! То е много страшно…

Устничката на Лиза се спусна. Тя приближи лице до лицето на зълва си и пак неочаквано заплака.

— Тя трябва да си почине — рече княз Андрей, като се смръщи. — Нали, Лиза? Заведи я в твоята стая, аз ще отида при татко. Той как е, все същото ли?

— Все същото, все същото; не знам на тебе как ще се види — отговори радостно княжната.

— И все същите часове, и разходките по алеите? Стругът? — питаше княз Андрей с едва забележима усмивка, от която личеше, че въпреки всичката си обич и уважение към баща си, разбира неговите слабости.

— Същите часове и стругът, освен това математика и моите уроци по геометрия — отговори радостно княжна Маря, като че уроците й по геометрия бяха едно от най-радостните впечатления в нейния живот.

Когато минаха ония двадесет минути, които трябваше да изтекат до ставането на стария княз, Тихон дойде да повика младия княз при баща му. В чест на пристигането на сина си старецът бе направил изключение в реда на живота си: той заповяда да го повикат в неговите покои през време на предобедното му обличане. Князът ходеше облечен по едновремешному, в кафтан и с напудрена перука. И когато княз Андрей влизаше при баща си (не с намръщения израз и държането, които усвояваше, когато се намираше в салоните, а с онова оживено лице, което имаше винаги, когато разговаряше с Пиер), старецът беше седнал в стаята за обличане върху широко, тапицирано със сахтиян кресло, с пудромант[14] и предоставяше главата си на Тихоновите ръце.

— А! Ето го воина! Искаш да надвиеш Бонапарт? — рече старецът и тръсна напудрената си глава, доколкото позволяваше плитката коса, която беше в ръцете на Тихон. — Залови се поне ти здравата с него, че инак скоро ще пише й нас свой поданици. Здравей! — и той му подложи бузата си за целувка.

След предобедния сън старецът бе в добро настроение. (Той казваше, че следобедният сън е сребърен, а предобедният — златен.) Изпод гъстите си надвиснали вежди радостно поглеждаше сина си. Княз Андрей се приближи и целуна баща си по посоченото място. Той не отговори на любимата тема на баща си — подигравки над сегашните военни хора, а особено над Бонапарт.

— Да, пристигнах при вас, татко, и с бременна жена — каза княз Андрей, като следеше с оживени и почтителни очи движението на всяка черта от бащиното си лице. — Как сте със здравето?

— Не са здрави, драги, само глупците и развратниците, а ти ме познаваш: от сутрин до вечер съм зает, въздържан съм — и затова съм здрав.

— Слава Богу — рече усмихнат синът.

— Бог няма нищо общо с това. Е, разправяй — продължи той, като се върна към любимата си тема — как ви научиха немците да се биете с Бонапарт по вашата нова наука, наричана стратегия.

Княз Андрей се усмихна.

— Почакайте да дойда на себе си, татко — рече той с усмивка, която показваше, че слабостите на бащата не му пречат да го уважава и обича. — Та аз още не съм се настанил.

— Лъжеш, лъжеш! — викна старецът, като тръсна плитката си, за да опита дали е здраво сплетена, и хвана сина си за ръка. — Жилището за жена ти е готово. Княжна Маря ще я заведе да й покаже и ще й надрънка сума неща. То е тяхна женска работа. Радвам се, че е тук. Седни и разправяй. Армията на Михелсон — разбирам, на Толстой също… едновременно стоварване… Какво ще прави южната армия? Прусия, неутралитет… това знам. Ами Австрия? — приказваше той, като стана от креслото и почна да се разхожда из стаята, а Тихон подтичваше след него и му подаваше отделни неща от облеклото. — Ами Швеция? Как ще минат през Померания?

Като виждаше настояването на баща си, княз Андрей, отначало без желание, но сетне с все по-голямо оживление, минавайки по навик посред разказа от руски на френски език, почна да излага операционния план на предполагаемата кампания. Той разказа как една деветдесетхилядна армия ще трябва да заплашва Прусия, за да я накара да излезе от неутралитета и да се намеси във войната, как една част от тия войски ще трябва да се съедини в Щралзунд с шведските войски, как двеста и двадесет хиляди австрийци заедно със сто хиляди руси ще трябва да действуват в Италия и по Рейн, как петдесет хиляди руси и петдесет хиляди англичани ще бъдат стоварени с кораби в Неапол, така че, общо взето, една петстотинхилядна армия ще трябва да нападне французите от разни страни. Старият княз не прояви ни най-малък интерес към думите му, сякаш не го слушаше, а продължаваше да се разхожда и да се облича и на три пъти неочаквано го пресече. Веднъж го спря и извика:

— Бялата! Бялата!

Това значеше, че Тихон му подаде не тая жилетка, която той искаше. Друг път го спря и попита:

— Скоро ли ще роди? — Поклати укорно глава и рече: — Не е хубаво! Продължавай, продължавай!

Третия път, когато княз Андрей довършваше описанието, старецът запя с фалшив и старчески глас: „Malbroug s’en va-t-en guerre. Dieu sait quand reviendra.“[15]

Синът само се усмихна.

— Не казвам, че одобрявам тоя план — рече синът, — аз само ви разправих какво е положението. Наполеон вече е изработил свой план, не по-лош от тоя.

— Е, ти не ми каза нищо ново. — И старецът замислено промълви бързо-бързо на себе си: — „Dieu sait quand reviendra“. — Иди в трапезарията.

[1] Но това е цял дворец! Хайде, по-бързо, по-бързо!… ↑

[2] Мари ли се упражнява? Да вървим по-тихо, за да я изненадаме. ↑

[3] Ах, каква радост за княжната! Най-сетне! Трябва да я предупредя. ↑

[4] Не, не, моля ви се!… Вие сте госпожица Буриен, нали; аз вече ви познавам от приятелството на зълва ми към вас. Тя не ни очаква! ↑

[5] Ах, мила!… Ах, Мари!… ↑

[6] Аз сънувах тая нощ… ↑

[7] А вие сте напълнели… ↑

[8] Значи, вие не ни очаквахте? Ах, Мари, вие сте отслабнали… ↑

[9] Аз веднага познах княгинята. ↑

[10] А пък аз и не подозирах!… Ах, Андрей, не ви видях. ↑

[11] Ревла. ↑

[12] Сериозен. ↑

[13] Той ме оставя тук, бог знае защо, когато би могъл да бъде повишен… ↑

[14] Пудромант или пудромантел — наметка, слагана при пудренето. — Б.пр. ↑

[15] Малбруг на война отива. Бог знае кога ще се върне. ↑

XXIV

В определения час, с напудрена перука и избръснат, князът влезе в трапезарията, дето го очакваха снаха му, княжна Маря, m-lle Буриен и неговият архитект, когото по някаква странна прищявка князът допускаше на трапезата си, макар че по своето положение тоя незначителен човек съвсем не можеше да се надява на такава чест. Князът, който в живота твърдо държеше на разликата в положенията и рядко допускаше на трапезата си дори важни губернски чиновници, изведнъж поиска да докаже с примера на архитекта Михаил Иванович, който се секнеше в ъгъла с кърпа на квадрати, че всички хора са равни и неведнъж внушаваше на дъщеря си, че Михаил Иванович с нищо не е по-лош от нас с тебе. На трапезата князът най-често се обръщаше към безсловесния Михаил Иванович.

В трапезарията, грамадна, висока, както всички стаи в къщата, домашните и застаналите зад всеки стол лакеи очакваха влизането на княза; метрдотелът с метната на ръка кърпа оглеждаше как е сервирано, като смигаше на лакеите и постоянно местеше неспокоен поглед от стенния часовник към вратата, през която трябваше да влезе князът. Княз Андрей се загледа в новата за него грамадна златна рамка с изображение на генеалогичното дърво на князете Болконски, закачена срещу друга, също такава грамадна рамка с лошо нарисуван (очевидно от домашен живописец) образ на владетел княз с корона, който трябваше да личи, че произхожда от Рюрик и че е родоначалник на рода Болконски. Княз Андрей гледаше това генеалогично дърво, клатеше глава и се подсмихваше с такъв израз, с какъвто човек гледа някой портрет, в който приликата е толкова голяма, че е дори смешна.

— Как си личи целият тук! — каза той на княжна Маря, която се бе приближила до него.

Княжна Маря погледна учудено брат си. Тя не разбираше на какво се усмихва той. Всичко сторено от баща й възбуждаше в нея благоговение, което не подлежеше на обсъждане.

— Всеки си има своя ахилесова пета — продължи княз Андрей. — С неговия огромен ум donner dans ce ridicule[1]!

Княжна Маря не можеше да разбере смелостта на съжденията на брат си и се канеше да му възрази, но откъм кабинета се чуха очакваните стъпки: князът влезе бързо, весело, както ходеше всякога, и с бързите си обноски сякаш умишлено представяше противоположност на строгия къщен ред. В същия миг големият часовник удари два и от салона му отговори с тънко гласче друг. Князът се спря; изпод нависналите гъсти вежди оживените, блестящи и строги очи изгледаха всички и се спряха на младата княгиня. Младата княгиня изпитваше през това време същото чувство, което изпитват придворните при появата на царя, онова чувство на страх и почит, каквито тоя старец събуждаше у всички свои приближени. Той помилва княгинята по главата и след това несръчно я потупа по тила.

— Драго ми е, драго ми е — рече той и като я погледна втренчено в очите още веднъж, отмина бързо и седна на мястото си. — Седнете, седнете! Михаил Иванович, седнете.

Той посочи на снахата място до себе си. Лакеят приближи стол за нея.

— Хо, хо! — рече старецът, като погледна закръглената й талия. — Избързала си, не е хубаво!

Той се засмя сухо, студено, неприятно, както се смееше винаги — само с уста, а не с очи.

— Трябва да ходиш, да ходиш колкото може повече, колкото може повече — рече той.

Малката княгиня не чуваше или не искаше да чуе думите му. Тя мълчеше и изглеждаше смутена. Князът я попита за баща й и княгинята заприказва и се усмихна. Той я запита за общи познати: княгинята още повече се оживи и почна да разказва, като предаваше на княза поздрави и градски клюки.

— La comtesse Apraksine, la pauvre, a perdu son mari et elle a pleure les larmes de ses yeux[2] — каза тя, като се оживяваше все повече и повече.

Колкото повече тя се оживяваше, толкова по-строго я гледаше князът и изведнъж, сякаш достатъчно я бе изучил и си бе съставил определено мнение за нея, той се извърна и заговори на Михаил Иванович.

— Е, Михаил Иванович, лоша е работата на нашия Буонапарте. Както княз Андрей (той винаги така в трето лице наричаше сина си) ми разправи, какви сили се трупат срещу него! А ние с вас го смятахме досега за нищо човек.

Михаил Иванович, който съвсем не знаеше кога „ние с вас“ сме приказвали такива неща за Бонапарт, но разбираше, че е необходим за почване на любимия разговор, погледна учудено младия княз, без да знае какво ще излезе от това.

— Той ми е голям тактик! — каза князът на сина си, като посочи архитекта.

И разговорът отново се завъртя около войната, около Бонапарт и днешните генерали и държавници. Старият княз изглеждаше убеден не само че всички сегашни деятели бяха хлапетии, непознаващи дори азбуката на военното и държавното дело, и че Бонапарт беше нищожно французче, което имаше успех само защото липсваха вече Потьомкиновци и Суворовци, които можеха да се възправят насреща му; но той бе убеден дори, че в Европа нямаше никакви политически затруднения, нямаше и война, а имаше някаква куклена комедия, играна от днешните хора, които се преструваха, че вършат сериозна работа. Княз Андрей понасяше весело подигравките на баща си над новите хора и с явна радост го предизвикваше да говори и го слушаше.

— Всичко предишно изглежда хубаво — рече той, — а нима същият този Суворов не падна в капана, който му приготви Моро, и не можа да се измъкне от него?

— Кой ти каза това? Кой ти го каза? — викна князът. — Суворов! — И той хвърли чинията, която Тихон бързо улови. — Суворов!… Да беше помислил, княз Андрей. Двамина са само: Фридрих и Суворов… Моро! Моро щеше да бъде пленен, ако ръцете на Суворов бяха свободни, а неговите ръце бяха вързани от хофс-кригс-вурст-шнапс-ратове. Те са дяволски сватове. Като отидете, ще опознаете тия хофс-кригс-вурст-шнапс-ратове. Суворов не можа да им излезе наглава, та Михаил Кутузов ли ще може?! Не, миличък — продължи той, вие с вашите генерали не можете се оправи с Бонапарте; трябва да вземете французи, та свой своите да не познава и свой своите да натупа. Изпратили немеца Пален в Нови Йорк, в Америка, да доведе французина Моро — каза той, загатвайки за поканата, направена тая година на Моро да постъпи на руска служба. — Чудеса! Какво, та Потьомкиновци, Орловци, Суворовци немци ли бяха? Недраги, или всички вие там сте се побъркали, или аз съм изумял. Бог нека ви помага, а пък ние ще гледаме. Бонапарте станал за тях велик пълководец! Хм!…

— Аз съвсем не казвам, че всички негови нареждания са добри — рече княз Андрей, — но не мога да разбера как можете така да преценявате Бонапарте. Присмивайте му се, ако щете, но все пак Бонапарте е велик пълководец.

— Михаил Иванович! — извика старият княз на архитекта, който се занимаваше с печеното и се надяваше, че са го забравили. — Казах ли ви аз, че Бонапарте е велик тактик? Ето и той казва.

— Разбира се, ваше сиятелство — отговори архитектът.

Князът отново се засмя със своя студен смях.

— Бонапарте се е родил с риза. Войниците му са отлични. Пък и нападна първо немците. А немците — само мързеливият не ги е бил. Откак свят светува, всички са тупали немците. А те никого. Само помежду си. От тях спечели той славата си.

И князът започна да разглежда подробно грешките, които според него бе направил Бонапарт във всичките си войни и дори в държавните работи. Синът не възразяваше, но личеше, че каквито и доводи да му привеждаха, той толкова малко можеше да промени мнението си, колкото и старият княз. Княз Андрей слушаше, въздържаше се от възражения и неволно се учудваше как тоя стар човек, който толкова години седеше неотлъчно сам в село, можеше да знае и да обсъжда с такива подробности и с такава тънкост всички военни и политически събития в Европа от последните години.

— Ти смяташ, че аз, старецът, не разбирам сегашното положение на работите, нали? — завърши той. — А то ми седи ей тука! Аз по цели нощи не спя. Е, де е тоя твой велик пълководец, де се е проявил?

— Много дълго ще стане — отговори синът.

— Върви тогава при твоя Буонапарте. M-lle Bourienne, voilà encore un admirateur de votre goujat d’empereur![3] — извика той на най-хубав френски език.

— Vous savez que je ne suis pas bonapartiste, mon prince[4].

— „Dieu sait quand reviendra…“[5] — изпя фалшиво князът, още по-фалшиво се засмя и стана от трапезата.

През целия спор и през останалото време на обяда малката княгиня мълчеше и поглеждаше уплашено ту княжна Маря, ту свекъра си. Когато станаха от трапезата, тя хвана зълва си за ръката и я отведе в другата стая.

— Comme c’est un homme d’esprit votre père — рече тя. — C’est à cause de cela peut-être qu’il me fait peur.[6]

— Ах той е толкова добър! — каза княжната.

[1] Да се занимава с такива смешни работи! ↑

[2] Графиня Апраксина загуби мъжа си и си изплака очите, горката. ↑

[3] Мамзел Буриен, ето ви още един поклонник на вашия просташки император. ↑

[4] Вие знаете княже, че не съм бонапартистка. ↑

[5] Бог знае кога ще се върне. ↑

[6] Какъв умен човек е баща ви. Тъкмо поради това може би аз се страхувам от него. ↑

XXV

Княз Андрей заминаваше на следната вечер. Без да нарушава установения ред, старият княз се оттегли след обяда в своите покои. Малката княгиня беше при зълва си. Княз Андрей, облечен в пътен сюртук без еполети, в определените му стаи стягаше с камердинера багажа си. След като сам прегледа каляската и провери как са наредени куфарите, той заповяда да впрягат. В стаята оставаха само вещите, които княз Андрей винаги носеше със себе си: ковчежето, голямото сребърно сандъче за храна, двата турски пистолета и сабята — подарък от баща му, донесена от сражението при Очаков. Княз Андрей държеше всички тия пътни принадлежности в отличен ред: всичко беше ново, чисто, във вълнени калъфи и грижливо вързано с ширитчета. В минутите, когато тръгват на път или променят живота си, хората, способни да обмислят постъпките си, биват обзети обикновено от сериозни мисли. През тия минути обикновено се проверява миналото и се правят планове за бъдещето. Лицето на княз Андрей беше много замислено и нежно. С ръце на гърба си той се разхождаше бързо от единия ъгъл до другия, гледаше пред себе си и поклащаше замислено глава. Страшно ли му беше, че отива на война, или тъжно, че оставя жена си — може би и едното, и другото, само че той очевидно не искаше да го видят в такова състояние и щом чу стъпки в преддверието, бързо дръпна ръцете си, спря до масата, като че връзваше калъфчето на ковчежето, и прие обикновения си спокоен и непроницаем израз. Бяха тежките стъпки на княжна Маря.

— Казаха ми, че си заповядал да впрягат — рече тя запъхтяна (личеше, че беше тичала), — а толкова ми се искаше да поговоря с тебе и насаме. Бог знае за колко време се разделяме пак. Сърдиш ли се, че дойдох? Ти много си се променил, Андрюша — добави тя, сякаш да обясни своя въпрос.

Тя се усмихна, казвайки „Андрюша“. Личеше, че на самата нея бе странно да си представи, че тоя строг, красив мъж беше същият оня Андрюша — слабичкото, немирно момче, неин другар от детинство.

— Ами де е Lise? — попита той, като отговори само с усмивка на нейния въпрос.

— Тя е толкова уморена, че заспа на дивана в моята стая. Ах, André! Quel trésor de femme vous avez[1] — каза тя, като седна на дивана срещу брат си. — Тя е същинско дете, такова мило, весело дете. Аз толкова я обикнах.

Княз Андрей мълчеше, но княжната съзря ироничния и презрителен израз, който се изписа на лицето му.

— Но трябва да сме снизходителни към дребните слабости; кой ги няма, André! Не забравяй, че тя е възпитана и израсла във висшето общество. Освен това нейното положение сега не е розово. Трябва да влизаме в положението на всекиго. Tout comprendre, c’est tout pardonner.[2] Помисли какво й е на нея, горкичката, след оня живот, с който е свикнала, да се раздели с мъжа си и да остане сама на село, и то в нейното положение. Това е много тежко!

Княз Андрей гледаше сестра си и се усмихваше, както се усмихваме, когато слушаме хора, за които ни се струва, че им познаваме и зъбите.

— Ти живееш на село и не смяташ тоя живот за ужасен — каза той.

— Аз съм друго. Какво ще приказваме за мене! Аз не желая друг живот, а не мога и да желая, защото не познавам никакъв друг живот. Но помисли, André, за една млада и светска жена, да се погребе на село през най-хубавите си години сама, защото татко постоянно е зает, а аз… нали ме познаваш… колко съм бедна en ressources[3], за жена, свикнала с по-добро общество. Само mademoiselle Bourienne…

— Никак не ми харесва тая ваша Bourienne — рече княз Андрей.

— О, не! Тя е много мила и добра, а най-важното — нещастна девойка. Няма никакъв близък човек, никакъв. Право да си кажа, тя не само че не ми е потребна, но ме и стеснява. Нали знаеш, аз винаги съм била малко дива, а сега съм много повече. Обичам да съм сама. Mon père[4] много я обича. Тя и Михаил Иванович са двете лица, с които той винаги е ласкав и добър, защото и двамата са облагодетелствуваният него; както казва Стерн: „Ние обичаме хората не толкова за онова добро, което те са ни направили, колкото за доброто, което ние сме им направили.“ Mon père я взе сираче sur le pavé[5] и тя е много добра. И mon père обича нейния начин на четене. Вечер тя му чете на глас. Тя чете прекрасно.

— Но кажи си правото, Мари, струва ми се, че понякога ти е тежко от характера на баща ни? — попита неочаквано княз Андрей.

Княжна Маря отначало се учуди, а после се уплаши от тоя въпрос.

— На мене ли?… На мене?!… Да ми е тежко?! — рече тя.

— Той и по-рано винаги е бил рязък, а сега става, струва ми се, тежък — каза княз Андрей явно нарочно, за да смути или изпита сестра си, като се отзовава тъй повърхностно за баща си.

— Ти си добър във всяко отношение, André, но имаш някаква гордост на мисълта — рече княжната, която следеше повече хода на собствените си мисли, отколкото разговора — и това е голям грях. Нима можеш да преценяваш баща си? Но дори и да беше възможно, какво друго чувство освен vénération[6] може да предизвика човек като mon père? И аз толкова съм доволна и щастлива с него! Бих искала само всички да са тъй щастливи, както съм аз.

Братът поклати глава недоверчиво.

— Има едно нещо, което ми тежи — ще ти го кажа направо, André, това е начинът, по който баща ми разсъждава за религията. Не разбирам как човек с такъв огромен ум не може да вижда онова, което е ясно като ден, и как може толкова да се заблуждава? Ето, това е моето единствено нещастие. Но и тук напоследък съзирам сянка на подобрение. Напоследък неговите подигравки не са тъй люти и има един монах, когото той приемаше и дълго разговаряше с него.

— Е, мила, страхувам се, че вие с монаха май напразно си хабите барута — каза насмешливо, но ласкаво княз Андрей.

— Ah, mon ami.[7] Аз само се моля Богу и се надявам, че той ще ме чуе. André — каза тя плахо след минута мълчание, — имам една голяма молба към тебе.

— Каква, мила?

— Не, обещай, че няма да ми откажеш. Няма да ти струва никакъв труд и няма нищо недостойно за тебе. Само ще ме успокоиш: Обещай, Андрюша — рече тя, като пъхна ръка в торбичката си и взе нещо, без да го покаже, сякаш тъкмо онова, което държеше, беше предметът на молбата й и сякаш преди да й се обещае, че молбата й ще бъде изпълнена, тя не можеше да извади от торбичката си това нещо.

Тя погледна брат си с плах умолителен поглед.

— Дори и да ми струва много труд… — отговори княз Андрей, който сякаш се досещаше каква беше работата.

— Мисли, каквото искаш! Аз знам, че ти си като mon père. Каквото искаш, мисли, но направи го заради мене. Направи го, моля ти се! Още бащата на нашия баща, дядо ни, я е носил във всички войни… — Тя все още не изваждаше от торбичката онова, което държеше. — Та, обещаваш ли ми?

— Разбира се, но какво е то?

— André, ще те благословя с една икона, а ти ми обещай, че никога няма да я махаш… Обещаваш ли?

— Ако не тежи два пуда[8] и не ми откъсне шията… За да ти направя удоволствие… — рече княз Андрей, но в същия миг, като съзря израза на огорчение, който се изписа по лицето на сестра му от тая шега, той се разкая. — Много ми е драго наистина, много ми е драго, мила — добави той.

— Той ще те спаси въпреки волята ти, ще те пази и ще те накара да повярваш в него, защото единствено в него е истината и успокоението — каза тя с разтреперан от вълнение глас, като дигна тържествено с две ръце пред брат си една старинна овална иконка на Спасителя с черен образ, в сребърна риза, на сребърна, тънко изработена верижка.

Тя се прекръсти, целуна иконката и я подаде на Андрей.

— Моля ти се, André, заради мене…

Нейните големи очи излъчваха добра и плаха светлина. Тия очи осветяваха цялото й болезнено, слабо лице и го правеха прекрасно. Братът поиска да вземе иконката, но тя го спря. Андрей разбра, прекръсти се и целуна иконката. Лицето му бе нежно (той беше разчувствуван) и в същото време — насмешливо.

— Merci, mon ami.[9]

Тя го целуна по челото и пак седна на дивана. Те мълчаха.

— Та, аз ти казах, André, бъди добър и великодушен, какъвто винаги си бил. Не съди строго Lise — почна тя. — Тя е толкова мила, толкова добра и положението й сега е толкова тежко.

— Струва ми се, Маша, не съм ти казвал, че укорявам жена си за каквото и да е или че съм недоволен от нея. Защо ми казваш всичко това?

Княжна Маря се изчерви на петна и млъкна, като че се чувствуваше виновна.

— Аз нищо не съм ти казвал, а на тебе вече са ти казали. И от това ми е тъжно.

Червените петна още по-ярко избиха по челото, шията и страните на княжна Маря. Тя искаше да каже нещо, но не можеше да го изрече. Брат й бе отгатнал: след обяд малката княгиня плака, казваше, че предчувствува нещастно раждане, че се бои от раждането и се оплака от съдбата си, от свекъра и от мъжа си. След плача заспа. На княз Андрей му дожаля за сестра му.

— Трябва да знаеш едно нещо, Маша, аз в нищо не мога да укоря, не съм укорявал и никога няма да укоря моята жена, а и себе си не мога да укоря в нищо по отношение на нея; и така ще бъде винаги, при каквито и обстоятелства да се намирам. Но ако искаш да знаеш истината… Ако искаш да знаеш щастлив ли съм аз? Не. Щастлива ли е тя? Не. Защо е тъй? Не зная…

Казвайки това, той стана, приближи се до сестра си, наведе се и я целуна по челото. Прекрасните му очи светеха с умен, добър, рядък у него блясък, но той гледаше не сестра си, а през главата й към тъмното на разтворената врата.

— Да отидем при нея, трябва да се сбогувам. Или иди сама, събуди я, а аз ще дойда след малко. Петрушка! — извика той камердинера си. — Ела тук, прибирай. Това — под седалката, това от дясната страна.

Княжна Маря стана и тръгна към вратата. Тя се спря.

— André, si vous avez la foi, vous vous seriez adressé à dieu, pour quil vous donne l’amour que vous ne sentez pas, et votre prière aurait été exaucée[10].

— Може и така да е! — рече княз Андрей. — Върви Маша, аз ще дойда след малко.

Когато отиваше към стаята на сестра си, в галерията, съединяваща едната къща с другата, княз Андрей срещна мило усмихнатата m-lle Bourienne, която за трети път вече през тоя ден му се изпречваше в усамотените коридори, възторжено и наивно усмихната.

— Ah! Je vous croyais chez vous[11] — рече тя, кой знае защо, се изчерви и наведе очи.

Княз Андрей я погледна строго. По лицето на княза изведнъж се изписа озлобление. Той не й каза нищо, но без да я гледа в очите, погледна челото и косите й тъй презрително, че французойката се изчерви и си отиде, без да каже нищо. Когато той стигна до стаята на сестра си, княгинята вече бе събудена и нейното весело гласче, което гонеше една дума след друга, се чуваше през отворената врата. Тя приказваше така, сякаш след дълго сдържане искаше да навакса изгубеното време.

— Non, mais figurez-vous, la vieille comtesse Zouboff avez de fausses boucles et la bouche pleine de fausses dents, comme si elle voulait défier les années…[12] Ха, ха, xa, Marie!

Точно същата фраза за княгиня Зубова и същия смях княз Андрей бе слушал от жена си вече пет-шест пъти пред чужди хора. Той влезе тихо в стаята. Княгинята, дебеличка, румена, с ръкоделие в ръце седеше в едно кресло и говореше безспир, като повтаряше петербургски спомени и дори фрази. Княз Андрей отиде при нея, погали я по главата и я попита починала ли си е от пътя. Тя отговори и продължи същите приказки.

Каляската, запрегната с шест коня, стоеше пред входната площадка. Вън беше тъмна есенна нощ. Кочияшът не виждаше ока на каляската. На площадката сновяха хора с фенери. Грамадната къща грееше цяла в светлина от големите си прозорци. В преддверието се бяха струпали прислужниците, които искаха да се сбогуват с младия княз; в залата бяха всички домашни: Михаил Иванович, m-lle Bourienne, княжна Маря и княгинята. Княз Андрей бе извикан в кабинета при баща си, който искаше да се сбогува с него насаме. Всички ги чакаха да излязат.

Когато княз Андрей влезе в кабинета, старият княз, със старешки очила и в белия си халат, по който не приемаше никого освен сина си, седеше до масата и пишеше. Той изви глава към него.

— Заминаваш ли? — И пак почна да пише.

— Дойдох да се сбогувам.

— Целуни ме тук — той посочи бузата си, — благодаря, благодаря!

— За какво ми благодарите?

— За това, че не просрочваш, че не се държиш за женската фуста. Преди всичко — службата. Благодаря, благодаря! — И той продължи да пише тъй, че пръски хвърчаха от скърцащото перо. — Ако имаш да кажеш нещо, говори. Мога да върша и двете работи заедно — прибави той.

— За жена ми… И без това ми е съвестно, че я оставям на вашите грижи.

— Какво дрънкаш? Говори какво искаш.

— Когато наближи жена ми да ражда, пратете в Москва да доведат акушер… Нека да бъде тук.

Старият княз се спря и строго се втренчи в сина си, сякаш не можеше да разбере.

— Зная, че ако природата не помогне, никой не може помогна — каза княз Андрей очевидно смутен. — Съгласен съм, че от милиони случаи един излиза нещастен, но това е нейна и моя фантазия. Много работи са й наприказвали, сънувала нещо — и се страхува.

— Хм… хм… — промълви на себе си старият княз, като продължи да дописва. — Ще го сторя.

Той завъртя подписа си, изведнъж бързо се обърна към сина си и се засмя.

— Лоша работа, а?

— Кое е лошо, татко?

— Жената! — късо и многозначително рече старият княз.

— Не разбирам — каза княз Андрей.

— Но няма какво да се прави, миличък — рече князът, — те всички са такива, не можеш да се разжениш. Ти не се бой: няма да кажа никому; а ти сам знаеш.

Той хвана ръката му със своята малка кокалеста ръка, раздруса я, погледна сина си право в лицето с бързите си очи, които сякаш виждаха и зъбите на човека, и пак се засмя със своя студен смях.

Синът въздъхна и с тая въздишка призна, че баща му го е разбрал. Старецът продължи да сгъва и запечатва писмото с обикновената си бързина, грабваше и хвърляше восъка, печата и хартията.

— Какво да се прави. Хубава е! Аз ще направя всичко. Ти бъди спокоен — думаше той отсечено, докато запечатваше.

Андрей мълчеше: беше му и приятно, и неприятно, че баща му го е разбрал. Старецът стана и подаде на сина си писмото.

— Слушай — рече той, — не се безпокой за жена си: каквото може да се направи, ще бъде направено. Сега слушай: дай писмото на Михаил Иларионович. Пиша му да те праща на отговорни места и да не те държи дълго време адютант: противна длъжност! Кажи му, че го помня и обичам. И пиши ми как те е приел. Ако се държи добре, служи при него. Синът на Николай Андреевич Болконски няма да служи по милост при никого. А сега, ела тук!

Той говореше толкова бързо, че не довършваше половината думи, но синът бе свикнал да го разбира. Той заведе сина си до писалищната маса, дигна капака, издърпа едно чекмедже и извади една тетрадка, изписана с неговия едър, продълговат и стегнат почерк.

— Аз навярно ще умра преди тебе. Да знаеш, че тук са моите записки, след смъртта ми да се предадат на царя. А пък тук… една облигация и едно писмо: това е награда за оня, който напише история на суворовските войни. Да се изпрати в академията. Тук са моите бележки, след смъртта ми чети ги за себе си. Ще имаш полза.

Андрей не каза на баща си, че сигурно ще живее дълго още. Той разбираше, че не трябва да казва това.

— Ще изпълня всичко, татко — рече той.

— Е, сега, довиждане! — Той му подаде ръката си, която Андрей целуна, и го прегърна. — Недей забравя едно, княз Андрей: ако те убият, на мене, стареца, ще ми бъде мъчно… — Той млъкна неочаквано и изведнъж продължи с креслив глас: — А ако узная, че си се държал не като син на Николай Болконски, ще ме е… срам! — изписка той.

— Това можехте да не ми казвате, татко — рече синът с усмивка.

Старецът не отговори.

— Исках още да ви помоля — продължи княз Андрей, — ако ме убият и ако имам син, не го давайте никому, както вчера ви казах, нека порасне при вас… моля ви се.

— Да не го давам на жена ти? — каза старецът и се засмя.

Те се бяха изправили мълчаливи един срещу друг. Бързите очи на стареца бяха насочени право в очите на сина му. В долната част от лицето на стария княз нещо трепна.

— Сбогувахме се… върви! — рече той изведнъж. — Върви! — викна той със сърдит и висок глас, като отвори вратата на кабинета.

— Какво има, какво? — попитаха княгинята и княжната, когато видяха княз Андрей и подалата се за миг фигура на сърдито развикалия се старец в бял халат без перука и със старешки очила.

Княз Андрей въздъхна и не отговори нищо.

— Е — каза той, като се обърна към жена си, и това „е“ прозвуча като студена насмешка, сякаш казваше: „Сега вие почвайте вашите номера.“

— André, déjà?[13] — рече малката княгиня, побледня и погледна със страх мъжа си.

Той я прегърна. Тя извика и се отпусна на рамото му в несвяст.

Той предпазливо измъкна рамото, на което тя лежеше, погледна я в лицето и внимателно я сложи на едно кресло.

— Adieux, Marie[14] — рече той тихо на сестра си, те се целунаха ръка в ръка и той излезе с бързи крачки от стаята.

Княгинята лежеше в креслото и m-lle Bourienne търкаше слепите й очи. Княжна Маря, която подкрепяше снаха си, все още гледаше с прекрасните си насълзени очи вратата, през която бе излязъл княз Андрей, и го кръстеше. От кабинета се чуваха като изстрели честите, сърдити звуци на старешко секнене. Веднага след излизането на княз Андрей вратата на кабинета се отвори бързо и оттам се подаде строгата фигура на стареца в бял халат.

— Замина ли? Е, добре! — рече той, погледна ядосано припадналата малка княгиня, поклати укорно глава и затръшна вратата.

[1] Ах, Андрей! Какво съкровище е жена ти. ↑

[2] Който разбере всичко, всичко ще прости. ↑

[3] Откъм възможности. ↑

[4] Баща ми. ↑

[5] На улицата. ↑

[6] Дълбоко уважение. ↑

[7] Приятелю мили. ↑

[8] Пуд — мярка за тежина — 16,4 кг — Б.пр. ↑

[9] Благодаря, мили. ↑

[10] Андрей, ако имаше вяра, ти би се обърнал към Бога с молитва да ти дари любов, която не чувствуваш, и молитвата ти щеше да бъде чута. ↑

[11] Ах, аз мислех, че сте в стаята си. ↑

[12] Не, представете си, старата графиня Зубова с фалшиви къдрици и с фалшиви зъби, която сякаш се подиграваше с годините… ↑

[13] Андрей, вече? ↑

[14] Сбогом, Мари. ↑

ЧАСТ ВТОРА

I

През октомври 1805 година руските войски заемаха селата и градовете на Австрийското ерцхерцогство и все нови полкове прииждаха от Русия и се настаняваха около крепостта Браунау, като обременяваха жителите с квартируването си. В Браунау беше главната квартира на главнокомандуващия Кутузов.

На единадесети октомври 1805 година един от току-що пристигналите към Браунау пехотни полкове бе спрял на половин миля от града, като очакваше преглед от главнокомандуващия. Макар че местността и обстановката бяха не руски (овощни градини, каменни огради, керемидени покриви, в далечината планини, не руски хора, които гледаха с любопитство войниците), наглед полкът беше също такъв, какъвто е всеки руски полк, който някъде сред Русия се готви за преглед.

Вечерта на последния преход бе получена заповед, че главнокомандуващият ще направи преглед на полка в поход. Макар че думите на заповедта се сториха на полковия командир неясни и изникна въпросът как трябва да се разбират думите на заповедта: в походна униформа, или не? — съветът на батальонните командири реши полкът да бъде представен в парадна униформа, защото винаги е по-добре да прекалиш с поклоните, отколкото да не се поклониш достатъчно. И след един преход от тридесет версти войниците цяла нощ не мигнаха, кърпеха се и се чистеха; адютантите и ротните пресмятаха, отчисляваха; и призори полкът, вместо проточилата се безредна тълпа, каквато бе в навечерието при последния поход, представляваше стройна маса от две хиляди души, всеки от които знаеше мястото и работата си и на всеки от които всяко копче и ремъче бяха на местата си и блестяха от чистота. Не само външно всичко бе в ред, но ако главнокомандуващият поискаше да надникне и под мундирите, би видял всекиго с чиста риза и във всяка раница би намерил задължителния брой вещи, „шилцето и сапунчето“, както казват войниците. Имаше само едно нещо, за което никой не можеше да бъде спокоен. Това бяха ботушите. Ботушите на повечето от половината войници бяха изпокъсани. Ала това не беше по вина на полковия командир, тъй като въпреки многобройните му искания австрийската служба не му отпускаше материал, а полкът бе извървял хиляда версти.

Полковият командир беше възрастен, сангвиничен генерал, с прошарени вежди и бакенбарди, набит и по-широк между гърдите и гърба, отколкото между едното рамо и другото. Той беше с нов, още неносен мундир, с гънки, станали от сандъка, и еполети с гъсти златни ресни, които сякаш не притискаха, а подигаха нагоре неговите плътни рамене. Полковият командир приличаше на човек, който извършва щастливо едно от най-тържествените дела в живота си. Той се разхождаше пред фронта и като се разхождаше, подрусваше се на всяка стъпка и понавеждаше леко гърба си. Личеше, че полковият командир се любува на своя полк, щастлив е с него и че всичките му душевни сили са заети само с полка; но въпреки това неговият подрусващ се вървеж сякаш казваше, че освен военните интереси в душата му заемат доста място и интересите от обществения бит, и женският пол.

— Е, драги Михайло Митрич — обърна се той към един батальонен командир (батальонният командир, усмихнат, излезе напред; личеше, че те бяха щастливи), — видяхме зор тая нощ. Но струва ми се, че е добре, полкът не е от лошите… Нали?

Батальонният командир разбра веселата ирония и се засмя.

— И от плаца на Царицин Луг[1] не биха ни изгонили.

— Какво? — рече командирът.

В това време по пътя от града, из който бяха поставени сигналисти, се появиха двама конника. Това бяха адютантът и един казак, който яздеше след него.

Адютантът бе изпратен от главния щаб да потвърди на полковия командир онова, което беше казано неясно във вчерашната заповед, а именно, че главнокомандуващият иска да види полка точно в онова положение, в което той вървеше — с шинели, калъфи и без никакви приготовления.

Предната вечер при Кутузов бе пристигнал от Виена един член на хофкригсрата с предложения и искания да върви колкото е възможно по-бързо, за да се съедини с армията на ерцхерцог Фердинанд и Мак, но Кутузов, който смяташе, че това съединяване не ще бъде полезно, имаше намерение между другите доказателства в подкрепа на своето мнение да покаже на австрийския генерал нерадостното състояние, в което пристигаха войските от Русия. Тъкмо за тая цел той искаше да пресрещне полка, тъй че, колкото по-лошо би било състоянието на полка, толкова по-приятно щеше да бъде на главнокомандуващия. Макар че не знаеше тия подробности, адютантът предаде на полковия командир безусловното искане, на главнокомандуващия хората да са с шинели и калъфи и че в противен случай главнокомандуващият ще бъде недоволен.

Като чу тия думи, полковият командир наведе глава, сви мълком рамене и разпери ръце със сангвиничен жест.

— Оплескахме я! — рече той. — Казах ли ви аз, Михайло Митрич, че щом е в поход, ще бъде с шинели — обърна се той с укор към батальонния командир. — Ах, Боже мой! — прибави той и излезе решително напред. — Господа ротни командири! — викна той с глас, свикнал да командува. — Фелдфебелите!… Скоро ли ще благоволи да дойде? — попита той пристигналия адютант и изражението му на почтителна учтивост се отнасяше очевидно към лицето, за което говореше.

— Мисля, че след един час.

— Ще успеем ли да ги преоблечем?

— Не зная, генерале…

Полковият командир се приближи сам до редиците и разпореди да облекат отново шинелите. Ротните командири се разтичаха по ротите, фелдфебелите се разшетаха (шинелите не бяха в пълен ред) и в същия миг правилните, досега мълчаливи четириъгълници се разлюляха, разточиха и загълчаха. От всички страни изтичваха и дотичваха войници, подхвърляха изотзад с рамо и измъкваха презглава раниците, отвързваха шинелите, дигаха високо ръце и ги пъхаха в ръкавите.

След половин час всичко се върна в предишния си ред, само четириъгълниците станаха вместо черни — сиви. Полковият командир излезе отново с подрусващия си вървеж пред полка и го изгледа отдалеч.

— Това пък какво е? Какво е това? — извика той и се спря. — Командирът на трета рота!…

— Командирът на трета рота при генерала! Командирът при генерала, на трета рота при командира!… — чуха се гласове по редиците и адютантът изтича да търси закъсняващия офицер.

Когато звуците на усърдните гласове, които, обърквайки думите, викаха вече „Генералът при трета рота“, стигнаха до целта си, търсеният офицер се появи изотзад ротата и макар че беше вече възрастен човек и не бе свикнал да тича, хукна към генерала, като закачаше тромаво носовете на обувките си в земята. По лицето на капитана бе изписано безпокойството на ученик, когото карат да каже ненаучен урок. По червеното му (очевидно от невъздържане) лице излязоха петна и устата му не знаеше де да отиде. Докато той се приближаваше запъхтян и постепенно забавяше крачки, полковият командир разглеждаше капитана от глава до пети.

— Вие скоро ще премените хората си в сукмани. Какво е това? — извика полковият командир, като издаде напред долната си челюст и посочи в редиците на трета рота един войник, облечен в шинел с цвят на фабрично сукно, който се различаваше от другите шинели. — И де бяхте вие? — Ние очакваме главнокомандуващия, а вие се отлъчвате от мястото си? А?… Аз ще ви кажа на вас как се обличат за преглед хората в казакини[2]!… А?…

Без да откъсва очи от началника, ротният командир все повече и повече натискаше двата си пръста към козирката, като че виждаше сега единственото си спасение в това натискане.

— Е, защо мълчите? Кой от вашите хора там се е пременил като маджарин? — пошегува се строго полковият командир.

— Ваше превъзходителство…

— Е, какво „ваше превъзходителство“? Ваше превъзходителство! Ваше превъзходителство! А какво — ваше превъзходителство, никой не знае.

— Ваше превъзходителство, той е Долохов, разжалваният… — каза капитанът тихо.

— Че какво? Той във фелдмаршал ли е разжалван или във войник? Щом е войник, трябва да бъде облечен както всички, по устава.

— Ваше превъзходителство, вие сам му разрешихте през похода.

— Разрешил ли съм? Разрешил съм? Тъй сте вие винаги, младежите — рече полковият командир и гневът му понамаля. — Разрешил съм? Каже ви човек нещо, а вие… — Полковият командир млъкна за малко. — Каже ви човек нещо, а вие… Какво? — рече той, като кипна отново. — Благоволете да облечете хората прилично…

— И поглеждайки адютанта си, полковият командир тръгна с подрусващия си вървеж към полка. Личеше, че той самият хареса раздразнението си и че като минаваше пред полка, искаше да намери и друг предлог за гнева си. След като сряза един офицер за нелъснатия знак, друг — за лошата редица, той се приближи до трета рота.

— Ка-а-к си застанал? Де ти е кракът? Кракът ти де е? — викна полковият командир с нотка на страдание в гласа си още преди да стигне до Долохов, който бе със синкав шинел и се намираше през пет души от него.

Долохов бавно изправи сгънатия си крак и се взря право в лицето на генерала със своя светъл и нахален поглед.

— Защо си със син шинел? Сваляй го!… Фелдфебел! Да се преоблече… това нищоже… — Той не успя ща довърши.

— Генерале, аз съм длъжен да изпълнявам заповедните, но не съм длъжен да търпя… — рече бързо Долохов.

— В строя да не се говори!… Да не се говори, да не се говори!…

— Не съм длъжен да търпя оскърбления — високо и звучно, довърши Долохов.

Погледите на генерала и на войника се срещнаха. Генералът млъкна и ядосано опъна надолу стегнатия си шарф.[3]

— Благоволете да се преоблечете, моля ви се — каза той и отмина.

[1] При Петербург. — Б.пр. ↑

[2] Къса селска дреха с права яка и набрана отзад. ↑

[3] Шарф — параден офицерски колан. — Б.пр. ↑

II

— Иде! — викна в това време сигналистът.

Полковият командир се изчерви, изтича до коня си, хвана с треперещи ръце стремето, прехвърли снага, натъкми се, извади шпагата с щастливо, решително лице, изкриви уста на една страна и се приготви да извика. Полкът трепна като птица, която оправя перушината си, и замря.

— Мир-р-р-но! — извика полковият командир с разтърсващ душата глас, радостен — за него, строг — за полка и приветлив за пристигащия началник.

По широкия, от двете страни с дървета, но без чакълена настилка път вървеше в бърз тръс, потропвайки леко с ресорите си, висока синя виенска каляска със запрегнати един зад друг коне. Зад каляската препускаше свитата и конвоят от хървати. До Кутузов беше седнал един австрийски генерал в бял мундир, който странно изпъкваше сред черните руски униформи. Каляската спря до полка. Кутузов и австрийският генерал си говореха тихо за нещо и Кутузов се усмихна слабо, когато, стъпвайки тежко, свали крака си от стъпалото, сякаш тук съвсем нямаше тия две хиляди души, които със спрян дъх гледаха него и полковия командир.

Чу се вик на команда, полкът отново трепна, като издрънча, и взе за почест. В мъртвата тишина се чу слабият глас на главнокомандуващия. Полкът ревна: „Здраве желаем ваше хо-хо-хо-ство!“ И пак всичко замря. Отначало, докато полкът се движеше, Кутузов стоеше на едно място; след това Кутузов и белият генерал, придружени от свитата, тръгнаха пешком по редиците.

От това, как полковият командир поздрави главнокомандуващия с впити в него очи, изпънат и прибран, как, приведен напред, тръгна след генералите по редиците и едва сдържаше подрусването си, как подскачаше при всяка дума и движение на главнокомандуващия, личеше, че изпълнява своите задължения на подчинен с още по-голяма наслада, отколкото задълженията на началник. Благодарение на строгостта и старателността на полковия командир полкът беше в прекрасно състояние в сравнение с другите, които пристигаха през това време в Браунау. Изостанали и болни имаше само двеста и седемнадесет души. И всичко бе в ред освен ботушите.

Кутузов мина по редиците, като се спираше тук-там и казваше по няколко любезни думи на ония офицери, които познаваше от турската война, а от време на време и на някои войници. Поглеждайки ботушите, той на няколко пъти поклащаше тъжно глава и ги сочеше на австрийския генерал с такова изражение, сякаш не укоряваше за това никого, но не можеше да не види, че е много лошо. Всеки път, когато ставаше това, полковият командир изтичваше напред от страх да не изпусне ни една дума на главнокомандуващия, която се отнася за полка. Зад Кутузов, на такова разстояние, че всяка тихо изречена дума можеше да се чуе, вървяха двадесетина души от свитата. Господата от свитата разговаряха помежду си и от време на време се смееха. Най-близо зад главнокомандуващия вървеше един красив адютант. Той беше княз Болконски. Редом с него бе другарят му Несвицки, висок щабофицер, извънредно дебел, с добро, усмихващо се красиво лице и влажни очи. Несвицки едва сдържаше смеха си, възбуждан от един малко мургав хусарски офицер, който вървеше до него. Хусарският офицер, без да се усмихва, без да променя израза на неподвижните си очи, гледаше със сериозно лице гърба на полковия командир и имитираше всяко негово движение. Всеки път, когато полковият командир трепваше и се навеждаше напред, точно така, съвсем по същия начин, трепваше и се навеждаше напред хусарският офицер. Несвицки се смееше и буташе другите да гледат тоя шегаджия.

Кутузов вървеше бавно и отпуснато покрай хилядите очи, които изскачаха от орбитите си, като следяха началника. Когато стигна наспоред трета рота, той изведнъж се спря. Свитата, която не бе предвидила това спиране, неволно се струпа около него.

— А, Тимохин! — рече главнокомандуващият, като позна капитана с червения нос, който бе пострадал заради синия шинел.

Човек сякаш не можеше да се изпъва повече, отколкото се изпъваше Тимохин, когато полковият командир му правеше бележка. Но когато главнокомандуващият се обърна към него, капитанът се изпъна толкова, че ако главнокомандуващият би го гледал още известно време, капитанът като че не би издържал и затова Кутузов, който очевидно разбра положението му и тъй като, напротив — желаеше на капитана всичко добро, бързо се извърна. По подутото, обезобразено от рана лице на Кутузов мина едва забележима усмивка.

— Още един другар от Измаил — каза той. — Храбър офицер! Доволен ли си от него?… — попита Кутузов полковия командир.

И полковият командир, отразяван, без да вижда това, като в огледало от хусарския офицер, трепна, излезе напред и отговори:

— Много съм доволен, ваше високопревъзходителство.

— Ние всички си имаме слабости — рече Кутузов усмихнат й се отдалечи. — Той беше привърженик на Бакхус.

Полковият командир се уплаши — дали самият той не е виновен за това, и нищо не отговори. В тоя миг офицерът съзря лицето на капитана с червения нос и прибран корем и с такава прилика имитира лицето и позата му, че Несвицки не можа да сдържи смеха си. Кутузов се обърна. Личеше, че офицерът можеше да командува лицето си, както иска: в същия миг, когато Кутузов се обърна, офицерът вече бе успял да направи гримасата си и след това да приеме най-сериозно, почтително и невинно изражение.

Трета рота беше последна и Кутузов, който очевидно си припомняше нещо, се замисли. Княз Андрей излезе от свитата и му каза тихо на френски:

— Заповядахте ми да ви напомня за разжалвания Долохов в тоя полк.

— Де е тук Долохов? — попита Кутузов.

Долохов, който бе облякъл вече сив войнишки шинел, не чака да го извикат. Стройната фигура на русия, със светли, сини очи войник излезе пред строя. Той се приближи до главнокомандуващия и взе за почест.

— Жалба? — леко намръщен, попита Кутузов.

— Това е Долохов — каза княз Андрей.

— А! — рече Кутузов. — Надявам се, че тоя урок ще те поправи, служи добре. Царят е милостив. И аз няма да те забравя, ако заслужиш.

Сините светли очи гледаха главнокомандуващия също тъй дръзко, както и полковия командир, сякаш раздираха със своя израз завесата на условността, отделяща на толкова голямо разстояние главнокомандуващия от войника.

— За едно нещо моля, ваше високопревъзходителство — рече той със своя звучен, твърд, небързащ глас. — Моля да ми се даде възможност да залича вината си и да докажа моята преданост на царя-император и на Русия.

Кутузов се извърна. В очите му пробягна същата усмивка, която се мярна, когато се бе извърнал от капитан Тимохин. Той се извърна и смръщи, сякаш с това искаше да изрази, че всичко, което му казваше Долохов, и всичко, което би могъл да му каже, той отдавна, отдавна го знае, че всичко това вече му е дотегнало и че всичко това съвсем не е необходимо. Той се извърна и тръгна към каляската.

Полкът се раздели на роти и тръгна към определените му близо до Браунау квартири, дето войниците се надяваха да се обуят, да се облекат и починат след тежките походи.

— Нали ми се сърдите, Прохор Игнатич? — каза полковият командир, като изпревари тръгналата към мястото си трета рота, и се приближи до вървящия пред нея капитан Тимохин. След щастливо миналия преглед лицето на полковия командир изразяваше неудържима радост. — Царска служба… не бива… По някой път смъмря някого в строя… Но сам пръв ще се извиня, нали ме познавате… Той благодари много! — И подаде ръка на ротния.

— Моля ви се, генерале, как ще се осмеля! — отговори капитанът и носът му се изчерви; той се усмихна и усмивката му откри липсата на два предни зъба, избити с приклад при Измаил.

— А на господин Долохов предайте, че няма да го забравя, нека бъде спокоен. И кажете, моля ви се, аз все се канех да ви попитам, как е той, как се държи? И всичко…

— В службата е много редовен, ваше превъзходителство… но характерът му… — рече Тимохин.

— А какво, какъв му е характерът? — попита полковият командир.

— Прихваща го, ваше превъзходителство, на дни — каза капитанът, — ту е и умен, и учен, и добър. Ту пък — звяр. В Полша насмалко не уби един евреин, както знаете…

— Е да, е да — рече полковият командир, — все пак трябва да съжалим момъка в това нещастие. Нали има големи връзки… Та вие, такова…

— Слушам, ваше превъзходителство — каза Тимохин и с усмивката си му показа, че разбира желанието на началника.

— Е да, е да.

Полковият командир намери Долохов в редиците и спря коня си.

— След първото сражение — еполети — каза му той.

Долохов погледна наоколо си, не каза нищо и не промени израза на подигравателно-усмихнатата си уста.

— Е, отлично — продължи полковият командир. — На хората по канче водка от мене — добави той така, че да чуят войниците. — Благодаря на всички! Слава Богу! — Изпревари ротата и се приближи до друга.

— Всъщност той е добър човек, с него може да се служи — рече Тимохин на младшия офицер, който вървеше до него.

— С една дума — орел!… (Бяха нарекли полковия командир орел.) — рече със смях младшият офицер.

Радостното настроение на началството след прегледа се предаде и на войниците. Ротата вървеше весело. От всички страни се обаждаха войнишки гласове.

— Абе нали разправяха, че уж Кутузов бил сляп с едното око, едноок бил?

— Че не е ли! Едноок си е съвсем.

— Не, братко… той е по-окат от тебе. И ботушите, и партенките — всичко видя…

— Като ми погледна, братче, краката… ей! Рекох си.

— А пък другият, австриецът с него, като че беше цял натъркан с тебешир. Бял като брашно. Като кога се чисти амуницията!…

— Е, Федешоу!… Каза ли той кога ще почнат сраженията? Ти беше по-близо. Все разправяха, че в Брунов бил самият Бунапарт.

— Бунапарт бил там! Ама че лъже глупакът! Как пък това да не знае! Сега прусакът се бунтува. А австриецът, значи, го усмирява. Като го усмири, тогаз ще се отвори войната с Бунапарт. А той разправя, че Бунапарт бил в Брунов! Личи си, че е глупак. Ти повече слушай.

— Какви дяволи са тия квартириери! Виж, пета рота рече завива към село, ще си сварят кашата, а ние още няма да сме стигнали.

— Дай едно сухарче, дяволе.

— Ами ти даде ли ми вчера тютюн. Така е, драги. Хайде, на ти, от мене да мине.

— Барем да бяхме направили почивка, а пък то — блъскай още четири-пет версти на гладно сърце.

— Ама че хубаво беше, когато немците ни даваха каляски. Пътуващ си — чудесно!

— А тук, братко, срещаш съвсем повилнял народ. Оттатък все пак като че ли бяха поляци, все пак поданици на руската корона; а сега, драги, почнаха само немци.

— Песнопойците напред! — извика капитанът.

И от разните редици пред ротата изтичаха двайсетина души. Барабанчикът-запевач се обърна с лице към песнопойците, махна с ръка и поде провлечена войнишка песен, която започваше: „Не заря ли, солнышко занималося…“ и завършваше с думите: „То-то, братцы, будет слава нам с Каменскиим отцом…“[1] Тая песен беше съчинена в Турция, а се пееше сега в Австрия само с една промяна: вместо „Каменскиим отцом“ слагаха думите „Кутузовым отцом“.

Като отряза по войнишки тия последни думи и махна с ръце, сякаш хвърляше нещо на земята, барабанникът, слаб и красив, около четиридесетгодишен войник, изгледа строго войниците-песнопойци и зажумя. Сетне, като се увери, че всички очи са устремени към него, той сякаш дигна предпазливо с две ръце над главата си някаква невидима скъпоценна вещ, подържа я така няколко секунди и изведнъж смело я хвърли:

Ах вы, сени мои, сени!

„Сени новые мои…“[2] — подхванаха двадесет гласа и войникът с дървени лъжици[3], макар че бе натоварен с тежка амуниция, изскочи чевръсто напред и тръгна заднишком пред ротата, като мърдаше рамене и се заканваше на някого с лъжиците. Войниците размахваха ръце в такт на песента, вървяха с широка крачка и без да щат, попадаха в крак. Зад ротата се чу звук от колела, скърцане на ресори и конски тропот. Кутузов се връщаше със свитата си в града. Главнокомандуващият даде знак войниците да вървят свободно и неговото лице, както и лицата на всички от свитата му, изрази удоволствие от звуците на песента, от гледката на играещия войник и на весело и пъргаво вървящите войници от ротата. Във втората редица на десния фланг, отдето каляската изпреварваше ротите, неволно се хвърляше в очи един синеок войник, Долохов, който особено пъргаво и грациозно вървеше в такт на песента и гледаше лицата на минаващите с такъв израз, сякаш съжаляваше всички, които не вървяха сега с ротата. Хусарският корнет от свитата на Кутузов, който подигравателно имитираше полковия командир, остана малко назад от каляската и отиде с коня си към Долохов.

Едно време в Петербург хусарският корнет Жерков беше от оная буйна компания, която бе ръководена от Долохов. В чужбина Жерков срещна Долохов като войник, но не сметна за необходимо да го познае. Сега, след разговора на Кутузов с разжалвания, той се обърна към него с радостта на стар приятел.

— Приятелю драги, как си? — рече той под звуците на песента, като изравни стъпката на коня си със стъпката на ротата.

— Аз ли как съм? — отговори студено Долохов. — Както виждаш.

От бодрата песен тонът на разпуснато веселие, с който говореше Жерков, и умишлената студенина на Долоховите отговори придобиваха особено значение.

— Е, как караш с началството? — попита Жерков.

— Караме я. Добри хора са. Ти как се завря в щаба?

— Командирован съм, дежуря.

Те помълчаха.

„Выпускала сокола да из правова рукава“[4] — разправяше песента и неволно възбуждаше бодро, весело чувство. Разговорът им навярно щеше да бъде друг, ако бяха разговаряли не под звуците на песента.

— Истина ли е, че австрийците са бити? — попита Долохов.

— Дявол ги знае, тъй се разправя.

— Доволен съм — отговори Долохов кратко и ясно, както налагаше песента.

— Ела при нас някоя вечер, ще заложиш на фараон[5] — рече Жерков.

— Да не сте завъдили много пари?

— Ела.

— Не мога. Зарекъл съм се. Докато не ме произведат — няма да пия и да играя.

— Е, значи, до първото сражение…

— Тогава ще видим.

Те пак млъкнаха.

— Ти наминавай, ако имаш нужда от нещо, в щаба все ще ти помогнат… — каза Жерков.

Долохов се усмихна.

— Ти по-добре не се безпокой. Ако имам нужда от нещо, няма да моля, а сам ще си го взема.

— Че аз само така.

— И аз — само така.

— Довиждане.

— Със здраве…

… И високо, и далеко.

На родиму сторону…[6]

Жерков бутна с шпори коня си, който два-три пъти притропа, като се горещеше и не знаеше с кой крак да пристъпи, след това се оправи, препусна също в такт на песента, изпревари ротата и настигна каляската.

[1]

Не е ли зора, слънчицето трепка…

Тъй, тъй; братчета, ще се прославим

с нашия баща Каменски…

↑

[2] Ах ти, къща моя, къща — моя къща нова… ↑

[3] Войник, който акомпанира песента с дървени лъжици като с кастанети. — Б.пр. ↑

[4] Пускаше сокола от десния ръкав… ↑

[5] Хазартна игра на карти, подобна на бакарата. — Б.пр. ↑

[6] … И високо, и далеко — е до родната земя… ↑

III

Когато се върна след прегледа, Кутузов, придружен от австрийския генерал, отиде в кабинета си, извика адютанта, като му заповяда да донесе някои книжа за състоянието на пристигащите войски и писмата, получени от ерцхерцог Фердинанд, който командуваше челната армия. Княз Андрей Болконски влезе с исканите книжа в кабинета на главнокомандуващия. Пред разтворения на масата план бяха седнали Кутузов и австрийският член на хофкригсрата.

— А… — рече Кутузов, като погледна към Болконски, сякаш искаше да каже с това на адютанта да почака, и продължи на френски почнатия разговор.

— Аз казвам само едно, генерале — рече Кутузов с приятна елегантност на изразите и на интонацията, които караха човека да се вслушва във всяка бавно изречена дума. Личеше, че и Кутузов с удоволствие се слуша. — Само едно нещо казвам, генерале, че ако зависеше от личното мое желание, волята на негово величество император Франц отдавна би била изпълнена. Аз отдавна бих се присъединил към ерцхерцога. И вярвайте на честната ми дума, за мене лично да предам висшето командуване на армията на един по-вещ и по-изкусен генерал, с каквито Австрия разполага в изобилие, и да снема от себе си цялата тая тежка отговорност, лично за мене това би било радост. Но обстоятелствата са понякога по-силни от нас, генерале.

И Кутузов се усмихна с такъв израз, сякаш казваше: „Имате пълно право да не ми вярвате и на мене дори ми е съвсем все едно дали ми вярвате, или не, но нямате повод да ми го кажете. И тъкмо там е цялата работа.“

Австрийският генерал имаше недоволен вид, но не можеше да не отговори на Кутузов в същия тон.

— Напротив — рече той със свадлив и сърдит тон, който толкова противоречеше на ласкателния смисъл на казваните от него думи, — напротив, участието на ваше превъзходителство в общата борба се цени високо от негово величество; но ние смятаме, че сегашното забавяне лишава славната руска войска и нейните главнокомандуващи от ония лаври, които те са свикнали да жънат в битките — довърши той своята очевидно приготвена фраза.

Кутузов се поклони, като продължаваше да се усмихва.

— Аз пък съм убеден в това и като се основавам на последното писмо, с което ме удостои негово височество ерцхерцог Фердинанд, предполагам, че австрийската войска под командата на такъв изкусен помощник, какъвто е генерал Мак, вече е спечелила решителна победа и повече не се нуждае от нашата помощ — каза Кутузов.

Генералът се навъси. Макар да нямаше положителни известия за поражението на австрийците, имаше премного обстоятелства, които потвърждаваха общите неблагоприятни слухове; и затова предположението на Кутузов за победата на австрийците доста приличаше на подигравка. Но, Кутузов се усмихваше кротко все със същото изражение, което показваше, че той има право да предполага това. Наистина последното писмо, което бе получил от армията на Мак, му съобщаваше за победа и за най-изгодно стратегическо положение, на армията.

— Я ми дай писмото — рече Кутузов, като се обърна към княз Андрей. — Ето, вижте, моля ви се. — И с насмешлива усмивка в ъгъла на устните Кутузов прочете на немски на австрийския генерал следното място от писмото на ерцхерцог Фердинанд:

— „Wir haben vollkommen zusammengehaltene Kräfte, nahe an 70,000 Mann, um den Feind, wenn er den Lech passierte, angreifen und schlagen zu können. Wir können, da wir Meister von Ulm sind, den Vorteil, auch von beiden Ufern der Donau Meister zu bleiben, nicht verlieren; mithin auch jeden Augenblick, wenn der Feind den Lech nicht passierte, die Donau übersetzen, uns auf seine Kommunikations-Linie werfen, die Donau unterhalb repassieren um dem Feinde, wenn er sich gegen unsere treue Allierte mit ganzer Macht wenden wollte, seine Absicht alsbald vereiteln. Wir werden auf solche Weise dem Zeitpunkt, wo die Kaiserlich-Russische Armee ausgerüstet sein wird, mutig entgegenharren, und sodann leicht gemeinschaftlich die Möglichkeit finden, dem Feinde das Schicksal zuzubereiten, so er verdient.“[1]

Когато свърши тоя период, Кутузов въздъхна тежко и погледна внимателно и любезно члена на хофкригсрата.

— Но нали знаете, ваше превъзходителство, мъдрото правило, което казва да предполагаме най-лошото — отвърна австрийският генерал, който явно желаеше да свърши с шегите и да пристъпи към работата.

Той погледна недоволно към адютанта.

— Извинете, генерале — пресече го Кутузов и също се обърна към княз Андрей. — Виж какво, драги, вземи от Козловски всичките донесения на нашите разузнавачи. Ето двете писма от граф Ноетиц, ето писмото от негово височество ерцхерцог Фердинанд, ето и други — каза той, като му подаде няколко книжа. — И състави от всичко това чистичко на френски един memorandum[2], записчица, за да се видят ясно всички съобщения, които имахме за действията на австрийската армия. Та така и я представи на неговото превъзходителство.

Княз Андрей наведе глава, за да покаже, че още от първите думи бе разбрал не само това, което бе казано, но и онова, което Кутузов би искал да му каже. Той събра книжата, направи общ поклон и вървейки с тихи стъпки по килима, отиде в приемната.

Макар че не беше минало много време, откак княз Андрей напусна Русия, той се бе променил много през това време. В изражението на лицето му, в движенията, във вървежа му почти не се забелязваше предишната престореност, умора и леност; той приличаше на човек, който няма време да мисли какво впечатление прави на другите и е зает с приятна и интересна работа. Лицето му изразяваше по-голямо задоволство от себе си и от околните; усмивката и погледът му бяха по-весели и по-привлекателни.

Кутузов, когото той настигна още в Полша, го прие много сърдечно, обеща му, че няма да го забрави, проявяваше към него по-голямо внимание, отколкото към другите адютанти, взе го със себе си във Виена и му даваше по-сериозни поръчения. От Виена Кутузов писа на своя стар другар, бащата на княз Андрей.

„Вашият син — писа той — по своите знания, твърдост и изпълнителност обещава да стане един изключителен офицер. Аз се смятам щастлив, че имам на разположение такъв подчинен.“

В щаба на Кутузов, между другарите си, заедно с които служеше, и изобщо в армията княз Андрей също както в петербургското общество имаше две съвсем противоположни репутации. Едни, по-малко на брой, смятаха княз Андрей за по-особен от тях и от всички други хора, очакваха от него големи успехи, слушаха го, възхищаваха се от него и му подражаваха; и с тия хора княз Андрей се държеше просто и приятно. Другите, мнозинството, не обичаха княз Андрей, смятаха го за надут, студен и неприятен човек. Но пред тия хора княз Андрей умееше да се постави тъй, че те го уважаваха и дори се страхуваха от него.

Когато излезе от кабинета на Кутузов и отиде в приемната, княз Андрей се приближи с книжата до другаря си, дежурния адютант Козловски, който бе седнал до прозореца с книга в ръка.

— Какво има, княже? — попита Козловски.

— Заповядано ми е да съставя записка защо не вървиш напред.

— Е защо?

Княз Андрей сви рамене.

— Няма ли известия от Мак? — попита Козловски.

— Няма.

— Ако беше вярно, че е разбит, щеше да дойде съобщение.

— Навярно — рече княз Андрей и тръгна към изходната врата, но тъкмо в това време насреща му бързо влезе в приемната и затръшна вратата един висок, очевидно току-що пристигнал австрийски генерал в сюртук, с глава — превързана с черна кърпа, и с орден „Мария-Терезия“ на шия. Княз Андрей се спря.

— Генерал ан шеф Кутузов? — бързо изрече с рязък немски изговор новопристигналият генерал, озърна се на двете страни и без да се спира, тръгна към вратата на кабинета.

— Генерал ан шеф е зает — рече Козловски, като се приближи веднага до неизвестния генерал и му прегради пътя към вратата. — За кого ще заповядате да доложа?

Неизвестният генерал изгледа презрително от глава до нозе ниския на ръст Козловски, сякаш се чудеше, че е възможно да не го познават.

— Генерал ан шеф е зает — повтори спокойно Козловски.

Лицето на генерала се смръщи, устните му мръднаха и почнаха да треперят. Той извади бележник, надраска бързо нещо с молив, откъсна листчето, даде го, отиде с бързи крачки до прозореца, стовари тялото си на стола и изгледа намиращите се в стаята, като че ги питаше: защо го гледат? След това генералът дигна глава, източи шия, сякаш щеше да каже нещо, но тутакси, сякаш почвайки небрежно да си тананика нещо, издаде някакъв странен звук, който веднага се пресече. Вратата на кабинета се отвори и на прага се появи Кутузов. Генералът с вързаната глава се наведе, като че за да избегне някаква опасност, и с големи бързи крачки на тънките си крака се приближи до Кутузов.

— Vous voyez le malheureux Mack[3] — промълви той с отпаднал глас.

Лицето на Кутузов, който се бе изправил при вратата на кабинета, остана за няколко мига съвсем неподвижно. След това по лицето му мина като вълна една бръчка, челото му се опъна; той почтително склони глава, затвори очи, пусна мълчаливо Мак да мине край него и сам затвори след себе си вратата.

Пръснатият по-рано слух за разбиването на австрийците и предаването на цялата армия при Улм излезе верен. Само след половин час бяха изпратени в разни посоки адютанти със заповеди, показващи, че скоро и руската войска, която досега бездействуваше, ще трябва да се срещне с неприятеля.

Княз Андрей беше един от малцината щабни офицери, които бяха свързали най-важните си интереси с общия ход на военните действия. Когато видя Мак и чу подробностите на неговата гибел, той разбра, че половината от кампанията е загубена, разбра колко трудно е положението на руските войски и си представи живо какво очаква армията, както и ролята, която той трябваше да играе в нея. Неволно изпитваше вълнуващо-радостно чувство от мисълта за опозоряването на самонадеяната Австрия и от това, че може би след една седмица лично ще трябва да види и участвува в сблъскването — за пръв път след Суворов — на русите с французите. Но той се страхуваше от гения на Бонапарт, който можеше да излезе по-силен от всичката храброст на руските войски, и в същото време не можеше да допусне опозоряването на своя герой.

Развълнуван и раздразнен от тия мисли, княз Андрей отиде в стаята си, за да пише на баща си, комуто пишеше всеки ден. В коридора той се намери с другаря си по стая Несвицки и с шегаджията Жерков; както винаги те се смееха за нещо.

— Защо си тъй мрачен? — попита Несвицки, забелязвайки бледото, с блестящи очи лице на княз Андрей.

— Няма на какво да се радвам — отговори Болконски.

Когато княз Андрей се срещна с Несвицки и Жерков, от другия край на коридора се зададоха към тях австрийският генерал Щраух, аташиран към щаба на Кутузов, за да наблюдава продоволствуването на руската армия, и един член на хофкригсрата, които бяха пристигнали предния ден. Коридорът беше достатъчно широк, за да могат генералите да се разминат свободно с тримата офицери; но Жерков блъсна с ръка Несвицки и рече задъхано:

— Идат!… Идат!… Дръпнете се, сторете път! Моля ви се, дайте път!

Генералите вървяха с явното желание да се избавят от затрудняващите ги почести. По лицето на смешника Жерков изведнъж се изписа глупава радостна усмивка, която той сякаш не можеше да сдържи.

— Ваше превъзходителство — каза той на немски, като излезе напред и се обърна към австрийския генерал. — Имам чест да ви честитя.

Той приведе глава и неумело, както децата, които се учат да танцуват, почна с широки движения да прави реверанси, като провлачваше ту единия, ту другия си крак.

Генералът, член на хофкригсрата, го изгледа строго, но като видя сериозността на глупавата усмивка, не можа да го отмине без минутно внимание. Той примижа, като показа, че го слуша.

— Имам чест да ви честитя. Генерал Мак пристигна съвсем здрав, само мъничко се е чукнал тук — добави той и светнал от усмивка, посочи главата си.

Генералът се намръщи, извърна се и се отдалечи.

— Gott, wie naiv![4] — каза той ядосано, като отмина няколко крачки.

Несвицки се разсмя високо и прегърна княз Андрей, но Болконски побледня още повече и със злобен израз на лицето го отблъсна, като се обърна към Жерков. Нервното раздразнение, което го бе обзело от вида на Мак, от известието за неговото поражение и от мисълта какво очаква руската армия, се изля в озлобление от неуместната шега на Жерков.

— Ако вие, уважаеми господине — каза той пронизително, с леко потреперване на долната челюст, — искате да бъдете шут, аз не мога да ви попреча, но заявявам ви, че ако друг път посмеете да се правите на палячо в мое присъствие, ще ви науча как да се държите.

Несвицки и Жерков бяха толкова смаяни от тая неочаквана постъпка, че гледаха Болконски мълком, с широко отворени очи.

— Че какво, аз само им честитих — рече Жерков.

— Аз не се шегувам с вас, млъкнете, моля ви! — извика Болконски, хвана Несвицки за ръка и се отдалечи от Жерков, който не знаеше какво да отговори.

— Какво ти стана, братко — каза Несвицки, за да го успокои.

— Как тъй какво? — рече княз Андрей и се спря, от вълнение. — Но разбери, че ние сме или офицери, които служим на своя цар и отечество и се радваме на общия успех, а скърбим за общата несполука, или лакеи, които не се интересуват от господарските работи. Quarante mille hommes massacrés et l’armée de nos alliés détruite, et vous trouvez là le mot pour rire — рече той, сякаш с тая френска фраза затвърдяваше мисълта си. — C’est bien pour un garçon de rien comme eet individu dont vous avez fait un ami, mais pas pour yous, mais pas pour vous.[5] Само хлапаци могат да се забавляват така — добави княз Андрей на руски, като изговори тая дума с френски акцент, защото забеляза, че Жерков може още да го чуе.

Той почака да види дали корнетът ще отговори нещо. Но корнетът се обърна и излезе от коридора.

[1] Ние имаме напълно съсредоточени сили от около седемдесет хиляди души, тъй че ако неприятелят мине Лех, можем да го атакуваме и разбием. Тъй като вече владеем Улм, можем да запазваме за себе си изгодата от командуването на двата бряга на Дунава и следователно, ако неприятелят не се прехвърли през Лех, всеки момент да минем Дунав, да нападнем неговата съобщителна линия, да се прехвърлим по-долу през Дунава и ако неприятелят поиска да насочи всичките си сили срещу нашите верни съюзници, да не му позволим да изпълни намерението си. По тоя начин ние ще чакаме бодро, докато руската императорска армия се подготви напълно, и след това лесно ще намерим начин да приготвим на неприятеля такава участ, каквато той заслужава. ↑

[2] Паметна бележка. ↑

[3] Вие виждате злочестия Мак. ↑

[4] Боже, колко е наивен. ↑

[5] Четиридесет хиляди души загинаха и армията на нашите съюзници е унищожена, а вие можете да се шегувате. Това може да се прости на някой нищожен хлапак, като тоя господин, когото сте направили свой приятел, но не на вас, не на вас! ↑

IV

Хусарският Павлоградски полк се бе установил на две мили от Браунау. Ескадронът, в който Николай Ростов служеше като юнкер, бе настанен в немското село Залценек. На ескадронния командир ротмистър Денисов, познат в цялата кавалерийска дивизия под името Васка Денисов, беше дадена най-хубавата квартира в селото. Юнкерът Ростов, откак бе настигнал полка в Полша, живееше заедно с ескадронния командир.

На осми октомври, същия ден, когато в главната квартира всичко бе дигнато на крак от известието за поражението на Мак, в щаба на ескадрона походният живот си вървеше спокойно както дотогава. Денисов, Който цялата нощ беше играл на карти, не се бе прибрал още, когато Ростов рано сутринта се върна на кон от фуражировка. Ростов в юнкерски мундир спря до входната площадка, побутна коня, с гъвкав, младежки жест отметна крак, задържа се на стремето, сякаш не му се искаше да се раздели с коня си, най-сетне скочи и извика вестовоя.

— А, Бондаренко, приятелю — рече той на хусаря, който се втурна презглава към коня му. — Поразходи го, мили — каза той с оная братска весела нежност, с която симпатичните млади хора, когато са щастливи, се отнасят към всички.

— Слушам, ваше сиятелство — отговори украинецът, като тръсна весело глава.

— Внимавай, хубаво го разходи.

Още един хусар се затече към коня, но Бондаренко бе метнал вече поводите на юздата. Личеше, че юнкерът даваше хубави бакшиши и че имаше сметка да му се услужва. Ростов поглади коня по шията, сетне по задницата и се спря до входната площадка.

„Чудесно! Хубав кон ще стане!“ — каза си той усмихнат и придържайки сабята си, изкачи се тичешком по стълбата, като дрънчеше с шпорите. Стопанинът немец, по фланела и къщна шапчица, с вилата, с която чистеше тора, се показа от обора. Щом видя Ростов, лицето на немеца светна. Той се усмихна весело и смигна:

— Schön gut Morgen. Schön gut Morgen![1] — повтаряше той, като очевидно изпитваше удоволствие, че поздравява момъка.

— Schon fleissig![2] — каза Ростов със същата радостна братска усмивка, която не изчезваше от оживеното му лице. — Hoch Oestereicherl Hoch Russenl Kaiser Alexander hoch![3] — каза той на немеца, повтаряйки думите, които стопанинът немец казваше често.

Немецът се засмя, излезе съвсем от обора, смъкна шапчицата си, размаха я над главата си и извика:

— Und die ganze Welt hoch![4]

И Ростов като немеца размаха фуражка над главата си и викна засмян: „Und vivat die ganze Welt!“ Макар: че нямаше никаква причина за особена радост — нито за немеца, който чистеше обора си, нито за Ростов, който беше ходил с взвода си за сено, тия двама души се погледнаха с радостен възторг и с братска обич, разтърсиха глави в знак на взаимна обич и се разотидоха усмихнати: немецът — в обора, а Ростов — в селската къща, която заемаше с Денисов.

— Как е господарят? — попита той Лаврушка, познатия на целия полк мошеник лакей на Денисов.

— Не се е връщал от снощи. Сигур е загубил — отговори Лаврушка. — Аз си знам, щом спечели, връща се рано да се хвали, а няма ли го до сутринта, значи, изгорял е — ще си дойде сърдит. Кафе ще пиете ли?

— Давай, давай!

След десет минути Лаврушка донесе кафето.

— Иде! — рече той. — Сега има да си патя.

Ростов погледна през прозореца и видя Денисов, който се връщаше в къщи. Денисов беше дребно човече с червено лице, блестящи черни очи, рошави черни мустаци и черна коса. Облечен беше с разкопчан ментик[5], от ботушите извадени широки надиплени чикчирика[6], на тила — смачкана хусарска шапчица. С наведена глава той мрачно се приближаваше към входа.

— Лавг’ушка! — извика той високо и ядосано, като произнасяше „р“-то неправилно. — Хайде, изувай ги, дг’ъвнико!

— Че аз и без това ги изувам — отвърна гласът на Лаврушка.

— А! Ти вече си станал — рече Денисов, като влезе в стаята.

— Отдавна — каза Ростов, — ходих вече за сено и видях фройлайн Матилда.

— Тъй ли! А пък аз, дг’аги, изгог’ях снощи, като кучи син! — извика Денисов. — Такова нещастие! Такова нещастие!… Щом ти си замина, и тг’ъгна назад. Хей, чай!

Смръщен така, като че се усмихваше, и показвайки късите си здрави зъби, Денисов почна да разрошва с двете си късопръсти ръце своята щръкнала като гора черна гъста коса.

— Дяволът ме накаг’а да отида у тоя Плъх (прякорът на офицера) — рече той, като търкаше с две ръце челото и лицето си. — Пг’едстави си, ни една каг’та, ни една, ни една каг’та не ми даде.

Денисов взе подадената му запалена лула, стисна я в юмрука, удари я в пода, като пръсна огъня, и продължи да вика:

— Даде семпел, паг’олът го бие, даде семпел — паг’олът го бие.[7]

Той пръсна огъня, счупи лулата и я хвърли. След това мълча малко и изведнъж погледна весело Ростов с блестящите си черни очи.

— Поне жени да имаше. А пък то освен пиене дг’уго не ти остава тук да пг’авиш. Дано по-ског’о почнем да се бием…

— Хей, кой е там? — викна той към вратата, когато зад нея спряха нечии стъпки от дебели ботуши и се чу подрънкване на шпори и почтително покашляне.

— Вахмистърът! — каза Лаврушка.

Денисов се намръщи още повече.

— Лошо — рече той и хвърли кесията си с няколко жълтици. — Ростов, гълъбче, пег’бг’ой колко са останали и пъхни кесията под възглавницата — каза той и излезе при вахмистъра.

Ростов взе парите и като подреждаше на две купчини старите и новите жълтици, почна машинално да ги брои.

— А! Телянин! Здг’авей! Изгог’ях снощи — чу се от другата стая гласът на Денисов.

— Къде? У Биков, у Плъха ли?… Аз знаех — рече друг, тъничък глас и след това в стаята влезе поручик Телянин, един дребничък офицер от същия ескадрон.

Ростов пъхна под възглавницата кесията и стисна подадената му малка влажна ръка. Преди тръгването на войските Телянин по някаква причина бе преведен; от гвардията в армията. В полка той се държеше много добре, но не го обичаха и особено Ростов не можеше нито да надвие, нито да скрие безпричинното си отвращение към тоя офицер.

— Е, млади кавалеристе, как карате с моя Грачик? — попита той. (Грачик беше запасен яздитен кон, продаден от Телянин на Ростов.)

Поручикът никога не гледаше в очите човека, на когото приказваше; очите му непрекъснато играеха от един предмет на друг.

— Видях ви днес, като яздехте…

— Да, бива си го, конят е добър — отговори Ростов, макар че тоя кон, който бе купил за седемстотин рубли, не струваше и половината от тая цена. — Почна да накуцва с предния ляв крак… — добави той.

— Копитото му се е пукнало! Няма нищо. Аз ще ви науча, ще ви покажа каква подкова да сложите.

— Да, покажете ми, моля ви се.

— Ще ви покажа, ще ви покажа, то не е тайна. А за коня ще ми благодарите.

— Тогава ще кажа да доведат коня — рече Ростов, който искаше да се отърве от Телянин, и излезе да поръча да доведат коня.

В пруста Денисов бе седнал свит на прага, с лула, пред вахмистъра, който му докладваше нещо. Като видя Ростов, Денисов се намръщи, посочи през рамо с големия си пръст към стаята, дето бе Телянин, пак се смръщи и потръпна от отвращение.

— Ех, че не обичам тоя юнак — каза той, без да се стеснява от вахмистъра.

Ростов сви рамене, сякаш искаше да каже: „И аз не го обичам, но какво да се прави!“ И като се разпореди, върна се при Телянин.

Телянин седеше в същата ленива поза, в която го бе оставил Ростов, и търкаше малките си бели ръце.

„Как се случват такива противни лица“ — помисли си Ростов, влизайки в стаята.

— Е, поръчахте ли да доведат коня? — каза Телянин, като стана и погледна небрежно наоколо си.

— Поръчах.

— Я да отидем ние. Аз се отбих само да попитам Денисов за вчерашната заповед. Получихте ли я, Денисов?

— Още не. А вие къде отивате?

— Искам да науча младежа как да подковава коня си — рече Телянин.

Те излязоха на входната площадка и оттам в конюшнята. Поручикът показа как трябва да се подкове копитото и си отиде.

Когато Ростов се върна, на масата имаше бутилка с водка и салам. Денисов бе седнал пред масата и скърцаше с перо по хартията. Той погледна мрачно Ростов в лицето.

— Пиша на нея — каза той.

Облакъти се на масата с перото в ръка и очевидно зарадван, че му се удава случай по-бързо да каже онова, което искаше да напише — почна да разправя на Ростов писмото си.

— Виж какво, пг’иятелю — рече той, — докато не залюбим, ние спим. Ние сме деца на пг’аха… но залюбиш ли — ти си бог, ти си чист както в първия ден на сътворението… Сега пък кой е? Пг’ати го по дяволите. Нямам вг’еме! — извика той на Лаврушка, който без никаква боязън се приближи до него.

— Кой ще бъде? Че вие сам заповядахте. Вахмистърът дойде за пари.

Денисов се намръщи, щеше да викне нещо, но не проговори.

— Лоша г’абота — каза си гласно той. — Колко паг’и са останали там, в кесията? — попита той Ростов.

— Седем нови и три стари.

— Ах, лошо! Ами ти, плашило такова, какво се мъдг’иш, пг’ати вахмистъг’а! — викна Денисов на Лаврушка.

— Моля ти се, Денисов, вземи пари от мене, аз имам — каза Ростов и се изчерви.

— Не обичам да вземам назаем от свои, не обичам — измърмори Денисов.

— Ако не вземеш от мене другарски, ще ме оскърбиш. Наистина, аз имам — повтори Ростов.

— Не, казах ти.

И Денисов отиде до кревата, за да измъкне кесията изпод възглавницата.

— Де я сложи, Ростов?

— Под долната възглавница.

— Няма я.

Денисов хвърли на пода двете възглавници. Кесията я нямаше.

— Гледай ти чудо!

— Чакай, дали не си я изтървал? — рече Ростов, като дигна една след друга възглавниците и ги разтърси.

Той дръпна и изтърси завивката. Кесията я нямаше.

— Да не съм пък забравил? Не, аз дори си помислих, че ти я слагаш като съкровище под главата си — рече Ростов. — Тук турих кесията. Де е тя? — попита той Лаврушка.

— Аз не съм влизал. Дето сте я сложили, там трябва да бъде.

— Няма я.

— Вие все тъй правите, пъхнете нещо някъде и забравите. Я вижте в джобовете.

— Не, ако не бях помислил за съкровището — рече Ростов, — а пък аз помня, че я турих.

Лаврушка прерови цялото легло, надникна под него, под масата, прерови цялата стая и се спря сред стаята. Денисов следеше мълком движенията на Лаврушка и когато Лаврушка учудено разпери ръце и каза, че никъде я няма, той погледна към Ростов.

— Ростов, не се вдети…

Ростов усети върху си погледа на Денисов, дигна очи и в същия миг ги наведе. Всичката му кръв, спряна досега някъде по-долу от гърлото, нахлу в лицето и очите му. Той не можеше да си поеме дъх.

— И в стаята нямаше никого освен поручика и вас. Тук някъде ще е — рече Лаврушка.

— Ей ти, дяволско плашило, я се развъг’ти, тъг’си — викна изведнъж Денисов зачервен и се нахвърли към лакея със заплашителен жест. — Кесията или ще те пг’етг’епя. Всички ще пг’етг’епя!

Без да гледа Денисов, Ростов почна да закопчава куртката си, препаса сабята и наложи фуражката си.

— Казвам ти — кесията! — изкряска Денисов, раздруса за раменете вестовоя и почна да го блъска в стената.

— Остави го, Денисов, аз знам кой я е взел — рече Ростов, като отиде до вратата, без да дигне очи.

Денисов се спря, помисли малко, очевидно разбра за какво загатваше Ростов и улови ръката му.

— Глупости! — кресна той така, че жилите по шията и челото му се издуха като въжета. — Казвам ти, че си полудял, аз няма да позволя това. Кесията е тук; ще одег’а кожата на тоя мг’ъсник и кесията ще се намег’и.

— Аз знам кой я е взел — повтори Ростов с треперещ глас и тръгна към вратата.

— А пък аз ти казвам, да не си посмял да пг’авиш това! — извика Денисов и се втурна към юнкера, за да го спре.

Но Ростов изтръгна ръката си и с такава злоба, като че Денисов му бе най-върлият враг, впи направо и твърдо очи в него.

— Ти разбираш ли какво казваш? — рече той с треперещ глас. — Освен мене никой друг нямаше в стаята. Значи, ако не е така, тогава…

Той не можа да довърши и изхвръкна от стаята.

— Ах, дявол да те вземе — и тебе, и всички — бяха последните думи, които чу Ростов.

Ростов отиде в жилището на Телянин.

— Господаря го няма, замина за щаба — каза му вестовоят на Телянин. — Да не се е случило нещо? — прибави вестовоят, като видя разстроеното лице на юнкера.

— Не, нищо.

— Малко по-рано да беше, щяхте да го заварите — рече вестовоят.

Щабът беше на три версти от Залценек. Без да се отбива в къщи, Ростов взе коня си и отиде в щаба. В селото, заето от щаба, имаше странноприемница, която се посещаваше от офицерите. Ростов отиде в странноприемницата; при входа той видя коня на Телянин.

Във вътрешната стая на странноприемницата бе седнал поручикът с чиния кренвирши и бутилка вино.

— А, и вие ли се отбихте, момко — каза той усмихнат и с високо дигнати вежди.

— Да — отговори Ростов, но така, като че с голямо усилие можа да изрече тая дума, и седна на съседната маса.

И двамата мълчаха; в стаята имаше двама немци и един руски офицер. Всички мълчаха и се чуваше тракането на ножове по чиниите и мляскането на поручика. Когато Телянин свърши яденето, измъкна от джоба си една двойна кесия, отмахна с извити нагоре мънички бели пръсти халките, извади една жълтица, дигна вежди и даде парите на слугата.

— По-скоро, моля — каза той.

Жълтицата беше нова. Ростов стана и отиде при Телянин.

— Позволете ми да видя кесията ви — каза той с тих, едва чут глас.

Телянин подаде кесията; очите му мърдаха неспокойно, но веждите бяха все тъй дигнати.

— Да, хубава кесия… Да, да… — рече той и изведнъж пребледня. — Вижте я, момко — добави той.

Ростов взе кесията и погледна и нея, и парите в нея, и Телянин. Поручикът по навик се озърташе наоколо си й сякаш изведнъж много се развесели.

— Ако отидем във Виена, всичко ще оставя там, Но сега в тия нищожни градчета де да си дяваш парите — рече той. — Е, дайте, момко, отивам си.

Ростов мълчеше.

— Ами вие? И вие ли ще се храните? Добре готвят — продължи Телянин. — Дайте де.

Той протегна ръка и улови кесията. Ростов я пусна. Телянин взе кесията и почна да я пъха в джоба на панталона и веждите му се дигнаха небрежно, а устата се поотвори, сякаш думаше: „Да, да, слагам в джоба си моята кесия и това е много просто и никому не влиза в работа.“

— Е, какво, момко? — рече той, въздъхна и изпод дигнатите си вежди погледна Ростов в очите. Някаква светлина с бързина на електрическа искра пробягна от очите на Телянин в очите на Ростов и обратно, отново — от едните очи в другите, и отново — още веднъж, и всичко това само в един миг.

— Елате тук — промълви Ростов, като хвана Телянин за ръката. Той почти го замъкна до прозореца. — Тия пари са на Денисов, вие ги взехте… — прошепна той над ухото му.

— Какво?… Какво?… Как смеете? Какво?… — промълви Телянин.

Но тия думи прозвучаха като жаловен, отчаян вик и молба за прошка. И щом Ростов чу звука на тоя глас, от душата му падна огромният камък на съмнението. Той почувствува радост и в същото време му дожаля за нещастния, изправен пред него човек; но започнатата работа трябваше да се довърши.

— Бог знае какво могат да помислят хората тук — бърбореше Телянин, като грабна фуражката си и тръгна към една малка съседна празна стая. — Трябва да се обясним…

— Аз зная, че е така и ще докажа, че е така — рече Ростов.

— Аз…

Изплашеното бледо лице на Телянин почна да трепери с всичките си мускули; очите му все тъй шареха, но нейде долу, без да стигат до лицето на Ростов, чуха се и хълцания.

— Графе!… Не погубвайте… един млад човек… ето тия нещастни… пари, вземете ги… — Той ги хвърли на масата. — Аз имам стар баща, майка!

Избягвайки погледа на Телянин, Ростов взе парите и без да каже дума, тръгна да излезе от стаята. Но на вратата се спря и се върна.

— Боже мой — рече той със сълзи в очи, — как можахте да сторите това?

— Графе — каза Телянин, приближавайки се до юнкера.

— Не ме досягайте — рече Ростов, като се отдръпна. — Ако имате нужда, вземете тия пари. — Той му хвърли кесията и изтича от странноприемницата.

[1] Добро утро! Добро утро! ↑

[2] Вече на работа! ↑

[3] Да живеят австрийците Да живеят русите! Да живее император Александър! ↑

[4] И целият свят да живее! ↑

[5] Къса хусарска пелерина. — Б.пр. ↑

[6] Кавалерийски, панталони с дъно, от кожа. — Б.пр. ↑

[7] При семпел еднократното залагане губи, двойното печели. — Б.пр. ↑

V

Същия ден вечерта в квартирата на Денисов офицерите от ескадрона водеха оживен разговор.

— А аз ви казвам, Ростов, че трябва да се извините на полковия командир — рече на силно изчервения, развълнуван Ростов един висок щаб-ротмистър със спъстрена коса, грамадни мустаци и едри черти на сбърченото лице.

Щаб-ротмистър Кирстен беше дваж разжалван във войник заради дуели и два пъти наново произвеждай.

— Аз не позволявам никому да ми каже, че лъжа! — извика Ростов. — Той ми каза, че лъжа, а аз му казах, че той лъже. Така и ще си остане. Дежурен може да ме назначава, ако ще, и всеки ден, и да ме праща в ареста, но никой не ще ме принуди да се извинявам, защото, ако той като полкови командир смята, че е недостойно за него да се дуелира с мене, тогава…

— Но чакайте, драги: чуйте ме — пресече го щабротмистърът със своя басов глас, като оправяше спокойно дългите си мустаци. — Пред други офицери вие казвате на полковия командир, че един офицер откраднал…

— Аз не съм виновен, че разговорът стана пред други офицери. Може би не е трябвало да говоря пред тях, но аз не съм дипломат. Тъкмо затуй станах хусар, защото мислех, че тук няма нужда от тънкости, а той ми каза, че лъжа… тогава нека излезе на дуел с мене.

— Всичко това е добре, никой не мисли, че сте страхливец, а и не е там работата. Попитайте Денисов на какво прилича това — един юнкер да иска да се дуелира с полковия си командир?

Захапал мустак, Денисов слушаше мрачно разговора и очевидно не искаше да се намесва. На въпроса на щаб-ротмистъра той поклати глава отрицателно.

— Вие пред други офицери казвате на полковия командир за тая мръсотия — продължи щаб-ротмистърът. — Богданич (Богданич наричаха полковия командир) ви постави на мястото ви.

— Не ме е поставил на мястото, а каза, че не говоря истината.

— Е, да, и вие му наприказвахте глупости и трябва да се извините.

— За нищо на света! — извика Ростов.

— Не очаквах това от вас — каза сериозно и строго щаб-ротмистърът. — Вие не искате да се извините, но вие, драги, сте напълно виновен не само пред него, а пред целия полк, пред всички нас. И ето защо: да бяхте помислили и да бяхте се посъветвали какво да правите — а пък вие изтърсихте тая история направо, и то пред офицерите. Какво може да направи сега полковият командир? Да даде под съд офицера и да опетни целия полк? Тъй ли трябва според вас? А според нас — не. И Богданич е юначага — той ви каза, че говорите неистина. Неприятно е, но какво да се прави, драги, вие сам си го търсехте. И сега, когато искат да потушат работата, вие пък от надменност някаква си не искате да се извините, а искате да разправите всичко. Вижда ви се несправедливо, че ще дежурите, а какво ви струва да се извините пред един стар и честен офицер? Какъвто и да е Богданич, все пак той е честен и храбър стар полковник, а на вас ви е обидно; но да се опетни полкът е нищо за вас! — Гласът на щаб-ротмистъра почна да трепери. — Вие, драги, сте от вчера в полка; днес сте тук, утре ще отидете като адютантче някъде; не щете и да знаете, че ще почнат да приказват: „Между павлоградските офицери има крадци!“ А на нас не ни е все едно. Не е ли тъй, Денисов? Не ни е все едно, нали?

Денисов все така мълчеше и не помръдваше, като поглеждаше от време на време Ростов с блестящите си черни очи.

— На вас вашата надменност ви е скъпа, не ви се иска да се извините — продължи щаб-ротмистърът, — а на нас старите, които сме израснали и дано даде Бог, ще умрем в полка, на нас честта на полка ни е скъпа и Богданич знае това. О, как ни е скъпа, драги! А това не е хубаво, не е! Може и да се оскърбите, но аз винаги казвам самата истина. Не е хубаво!

И щаб-ротмистърът стана и обърна гръб на Ростов.

— Вяг’но, дявол го взел! — викна Денисов и скочи. — Е, Ростов, хайде!

Ростов се червеше и побледняваше и гледаше ту единия, ту другия офицер.

— Не, господа, не… недейте мисли… аз много добре разбирам, вие напразно мислите тъй за мене… аз… за мене… аз, за честта на полка… че какво? Аз ще го покажа на дело и за мене честта на знамето… е, все едно, вярно е, виновен съм!… — В очите му се показаха сълзи. — Виновен съм, напълно съм виновен!… Е, какво още искате?…

— Ха тъй, графе — извика щаб-ротмистърът, като се обърна и го тупна с голямата си ръка по рамото.

— Нали ти казвам — викна Денисов, — той е чудесен момък.

— Тъй е по-добре, графе — повтори щаб-ротмистърът, който сякаш заради признанието му бе почнал да го титулува. — Идете и се извинете, ваше сиятелство, да-да.

— Господа, ще сторя всичко, никой няма да чуе думица от мене — рече умолително Ростов, — но не мога да се извиня, кълна се, не мога, разберете! Как ще се извинявам и ще моля за прошка като дете?

Денисов се засмя.

— По-лошо за вас. Богданич е злопаметен, ще си изпатите за упоритостта си — рече Кирстен.

— Кълна се, че не е упоритост! Не мога да ви обясня, това чувство, не мога…

— Е, воля ваша… — каза щаб-ротмистърът. — А тоя мръсник де се е дянал? — попита той Денисов.

— Писа се болен, наг’едено е утг’е да бъде изключен със заповед — каза Денисов.

— Това е болест, иначе не може да се обясни — рече щаб-ротмистърът.

— Болест ли е, или не, не зная, но да не ми се мяг’ка пг’ед очите, че ще го убия! — извика кръвожадно Денисов.

В стаята влезе Жерков.

— Ти за какво си дошъл? — обърнаха се изведнъж офицерите към него.

— Поход, господа. Мак се предал в плен с цялата си армия.

— Лъжеш!

— Аз сам го видях.

— Как? Видял си живия Мак? С ръце и с нозе?

— Поход! Поход! Дайте му една бутилка за тая новина. Но какво търсиш тук?

— Изпратиха ме отново в полка, за тоя дявол Мак. Оплакал се австрийският генерал. Аз му честитих пристигането на Мак… Ти, Ростов, какво така, като че ли излизаш от баня?

— У нас, драги, вече втори ден такава каша се е забъркала.

Влезе полковият адютант и потвърди съобщението, което бе донесъл Жерков. Имаше заповед да потеглят утре.

— Поход, господа!

— Е, слава Богу, много се бяхме заседели.

VI

Кутузов отстъпи към Виена, като унищожаваше зад себе си мостовете на реките Ин (в Браунау) и Траун (в Линц). На 23 октомври руските войски минаха реката Енс. Руските обози, артилерията и войсковите колони се точеха по обяд през града Енс, отсам и отвъд моста.

Денят беше топъл, есенен и дъждовен. Просторната гледка, която се разкриваше от височината, дето бяха руските батареи, които бранеха моста, ту изведнъж се забулваше от полупрозрачната завеса на полегат дъжд, ту изведнъж се разширяваше и под слънчевата светлина предметите се виждаха надалеч и ясно, сякаш бяха покрити с лак. Виждаше се в подножието градчето с белите си къщи и червени покриви, с катедралата и моста, от двете страни на който, струпана, течеше масата на руската войска. Виждаха се в завоя на Дунав кораби, остров и замък с парк, обкръжен с водите от вливането на Енс в Дунав, виждаше се левият скалист и покрит с борова гора бряг на Дунав с тайнствената далечина на зелени върхове и синкави клисури. Виждаха се кулите на манастира, който се подаваше иззад боровата, като че непокътната дива гора, и далеко напреде, по височината отвъд Енс, се виждаха разездите на неприятеля.

На хълма, между оръдията, бяха застанали отпред началникът на ариергарда — генерал, с един офицер от свитата и разглеждаха местността с далекоглед. Малко по-отзад бе седнал върху един лафет Несвицки, изпратен от главнокомандуващия при ариергарда. Казакът, който придружаваше Несвицки, му подаде торбичката и манерката и Несвицки почерпи офицерите с пирожки и истински доппелкюмел[1]. Офицерите го обкръжиха радостно, някои на колене, а други седнали по турски на мократа трева.

— Да, не е бил глупак тоя австрийски княз, който е построил тук замък. Великолепно място. Но защо не ядете, господа? — рече Несвицки.

— Покорно благодаря, княже — отговори един от офицерите, който с удоволствие заприказва с тоя важен щабен чиновник. — Прекрасно място. Ние минахме край самия парк и видяхме два елена, а каква чудесна е къщата!

— Вижте, княже — каза друг, на когото много му се искаше да вземе още една пирожка, но се срамуваше и затова се преструваше, че оглежда местността, — я погледнете, там вече са се промъкнали нашите пехотинци. Ей там, на поляната зад селото трима влачат нещо. Хе ще претършуват тоя дворец — рече той с явно одобрение.

— Вярно, вярно — рече Несвицки. — Но знаете ли какво бих желал — добави той, като дъвчеше пирожката в хубавата си влажна уста, — да мога да се промъкна ей там.

И посочи манастира с кулите, който се виждаше на възвишението. Той се усмихна, очите му се свиха и блеснаха.

— Хубаво би било, господа, нали!

Офицерите се засмяха.

— Поне да посплашим тия монахинки. Казват, че са италианки, имало младички. Наистина бих дал пет години от живота си.

— Нали и на тях им е отегчително — каза със смях един офицер, който беше по-смел.

През това време офицерът от свитата, застанал отпред, сочеше нещо на генерала; генералът гледаше с далекогледа.

— Е, нали си знаех, нали си знаех — каза ядосано генералът, като сне от очи далекогледа и сви рамене, така си знаех, ще почнат да обстрелват моста. Какво се бавят там.

На отвъдната страна с просто око се виждаше неприятелят и неговата батарея, от която се показа млечнобяло пушече. След пушечето се чу далечен изстрел и се видя, че нашите войски забързаха към моста.

Несвицки стана с пухтене и тръгна усмихнат към генерала.

— Ваше превъзходителство, не обичате ли да хапнете? — каза той.

— Лоша работа — рече генералът, без да му отговори, — нашите се забавиха.

— Да отида ли там, ваше превъзходителство? — каза Несвицки.

— Да, идете; моля ви се — рече генералът, като повтори онова, което беше вече подробно заповядано, — и кажете на хусарите да минат последни и да запалят моста, както им бях заповядал, и да прегледат още веднъж запалителните материали на моста.

— Много добре — отговори Несвицки.

Той повика казака с коня, заповяда му да прибере торбичката и манерката и леко преметна тежкото си тяло на седлото.

— Наистина ще се отбия при монахинките — каза той на офицерите, които го гледаха усмихнати, и подкара коня надолу до извитата пътека.

— Я, капитане, да видим де ще падне, ударете! — рече генералът, като се обърна към артилериста. — Позабавлявайте се малко.

— Прислугата при оръдията! — изкомандува офицерът и след една минута откъм огньовете весело изтичаха артилеристите и заредиха.

— Първо! — чу се команда.

Първи номер пъргаво отскочи. Оръдието иззвънтя металически и оглушително и над главите на всички наши, които бяха до височината, прелетя със свистене една граната, падна далеч отсам неприятеля, показа с пушече мястото на падането си и се пръсна.

При тоя звук лицата на войниците и офицерите станаха весели; всички се изправиха и почнаха да наблюдават видимите като на длан движения на нашите войски долу и по-надалеч — движението на приближаващия неприятел. В тоя миг слънцето съвсем излезе от облаците и красивият звук на самотния изстрел и блясъкът на яркото слънце се сляха в едно бодро и весело впечатление.

[1] Немска ракия. — Б.пр. ↑

VII

Над моста бяха прелетели вече две неприятелски гюллета и по моста имаше блъсканица. Насред моста, слязъл от коня и притиснат с дебелото си тяло до перилата, бе застанал княз Несвицки. Засмян, той се обръщаше назад да види казака си, който с два коня на повод стоеше няколко крачки зад него. Щом княз Несвицки се опитваше да мръдне напред, войниците и колите отново напираха о него й отново го притискаха към перилата и не му оставаше нищо друго, освен да се усмихва.

— Ех, пък и ти, братле — казваше казакът на обозния войник, който напираше с колата в струпаната до колелата и конете пехота, — ех, пък и ти! Не можеш ли да почакаш: нали виждаш, генералът трябва да мине.

Но без да обръща внимание на генералската титла, обозният викаше на заприщилите пътя му войници:

— Хей, землячета! Дръжте вляво, почакайте!

Но землячетата се натискаха рамо до рамо, закачайки щиковете си един о друг, и без да се спират, се движеха по моста в плътна маса. Княз Несвицки погледна през перилата надолу и видя бързите, шумни, не високи вълни на Енс, които се сливаха, бърчеха се, завиваха около подпорите на моста и се изпреварваха една друга. Когато погледна моста, той видя също тъй еднообразните живи вълни от войници, пискюли, кивери в калъфи, раници, щикове, дълги пушки и под килерите лица с широки скули, хлътнали бузи и безгрижно уморени изражения и движещи се нозе из нанесената по дъските на моста лепкава кал. Понякога между еднообразните войнишки вълни се промъкваше като пръска от бяла пяна във вълните на Енс офицер с наметка, със своята различна от войниците физиономия; понякога като въртяна от реката треска вълните на пехотата отнасяха по моста спешен хусар, вестовой или местен жител; понякога като греда, плуваща по река, минаваше по моста, обкръжена от всички страни, някоя ротна или офицерска каруца, натоварена догоре и покрита с кожи.

— Гледай ги, като отприщен яз — каза казакът, който се спря безнадеждно. — Много ли има още?

— Мелион без един! — рече, като намигна, един минаващ наблизо весел войник в скъсан шинел и изчезна; след него мина друг, стар войник.

— Като захване сегинка той (той беше неприятелят) да пердаши по моста — думаше мрачно старият войник на другаря си, — ще забравиш и да се почешеш.

И тоя войник отмина. След него мина друг, седнал в каруца.

— Къде, дяволе, си пъхнал партенките? — думаше един вестовой, който тичаше след каруцата и бъркаше в задната й част.

И той отмина с каруцата.

След него вървяха весели и явно пийнали войници.

— Че като го цапна, драги мой, с приклада право в зъбите… — рече радостно един войник, запретнал високо шинела си и размахал широко ръка.

— Така си е, сладка е шунката — отвърна с гърлен смях друг.

Отминаха и те и Несвицки не разбра кого бяха ударили в зъбите и защо ставаше дума за шунка.

— Ама че бързат! Като хвърли той една студена, просто мислиш, че всички ще утрепе — рече един унтерофицер сърдито и укорно.

— Като прехвърча край мене гюллето, чичко — каза един млад войник с грамадна уста, който едва сдържаше смеха си, — аз се вцепених. Вярно, бога ми, изплаших се, страшна работа! — рече тоя войник, сякаш се хвалеше, че се е уплашил.

И тоя отмина. След него вървеше кола, неприличаща на ония, които бяха минали дотогава. Това беше немска каруца с два коня, натоварена сякаш с цяла къща; зад колата, карана от един немец, беше вързана красива пъстра крава с грамадно виме; На пухените постелки бе седнала жена с кърмаче, една баба и млада, силно червендалеста, здрава немска девойка. Личеше, че тия изселващи се жители бяха пуснати със специално разрешение. Очите на всички войници се насочиха към жените и докато минаваше колата, която се движеше ходом, всички приказки на войниците се отнасяха само за двете жени. По всички лица имаше почти една и съща усмивка от неприличните мисли за тая жена.

— Виж го ти, и саламът бяга!

— Продай булката — с ударение на последната сричка рече друг войник, като се обръщаше към немеца, който вървеше сърдито и уплашено с наведени очи и с широки крачки.

— Гледай как се е сконтила! Дяволи такива!

— Да си на квартира при тях а, Федотов!

— Виждали сме такива, драги!

— За къде? — попита ги един пехотен офицер, който ядеше ябълка, също тъй полуусмихнат и загледан в хубавата девойка.

Немецът затвори очи, за да покаже, че не разбира.

— Ако искаш, вземи — каза офицерът и подаде една ябълка на момичето.

Момичето се усмихна и я взе. Несвицки, както всички, които бяха на моста, не откъсваше очи от жените, докато отминаха. Когато отминаха, пак се заредиха също такива войници със също такива приказки и най-сетне всички се спряха. Както често става, при изхода на моста конете на една ротна кола бяха запрели и цялото множество трябваше да чака.

— Защо спират? Ред няма! — думаха войниците. — Къде напирате? Дяволи! Не можете ли да почакате! Когато той подпали моста, ще стане още по-лошо. Гледай, притиснаха и офицера — казваха от разни места на спрялото множество, като се вглеждаха един в друг, и всички се натискаха напред към изхода. Загледан във водите на Енс под моста, Несвицки неочаквано чу още един нов за него звук на нещо, което бързо се приближаваше… нещо голямо и нещо, което цопна във водата.

— Гледай го ти де удря! — каза строго един войник наблизо, като погледна по посока на звука.

— Подканва ни да минаваме по-бързо — рече друг неспокойно.

Множеството пак тръгна. Несвицки разбра, че това беше гюлле.

— Хей, казак, дай коня! — рече той. — Хайде, отстъпете, отстъпете, дайте път!

С големи усилия успя да стигне до коня. Продължавайки да вика, той тръгна напред. Войниците се побиха, за да му сторят път, но отново почнаха да напират така, че му притиснаха крака и тия, които бяха най-близо, не бяха виновни, тъй като тях ги натискаха още по-силно.

— Несвицки! Несвицки! Муцуно такава! — чу в това време той нечий пресипнал глас зад себе си.

Несвицки се обърна и на петнадесетина крачки видя зад живата маса на движещата се пехота Васка Денисов — зачервен, черен, рошав, с килната на тила фуражка и в юнашки метнат на раменете къс ментик.

— Заповядай им на тия дяволи нечестиви да стог’ят път — викаше очевидно в пристъп на буйност Денисов, който въртеше лъскавите си, черни като въглен и възпалени очи и размахваше неизвадената си от ножницата сабя, хваната със също като лицето му червена, гола малка ръка.

— О, Вася! — отвърна радостно Несвицки. — Какво искаш?

— Ескадг’онът не може да мине! — изкрещя Васка Денисов, показа злобно белите си зъби и пришпори красивия вран Бедуин, който трепкаше с уши от щиковете, на които се убождаше, пръхтеше, пръскаше наоколо си пяна от мундщука, дрънчеше, биеше с копита дъските на моста и сякаш бе готов да скочи през перилата на моста, ако ездачът му позволеше.

— Какво е това? Като овце! Също като овце! Махни се… дай път!… Стой там! Каг’уцата, дяволе! Ще те съсека със сабята! — кряскаше той и наистина извади сабята си и я размаха.

Войниците се притиснаха един о друг с изплашени лица и Денисов се присъедини към Несвицки.

— Че как тъй днес не си пиян? — каза му Несвицки, когато Денисов дойде при него.

— Не ти оставят вг’еме и да се напиеш! — отвърна Васка Денисов. — Цял ден мъкнат полка ту насам, ту нататък. Ако се бием — да се бием. А това дявол знае какво е!

— Как си се наконтил днес! — рече Несвицки, като оглеждаше новия му ментик и покривалото на седлото.

Денисов се усмихна, извади от чантичката си кърпичка, която лъхаше на парфюм, и я пъхна под носа: на Несвицки.

— Няма как, отивам на бой! Обг’ъснах се, измих си: зъбите и се напарфюмирах.

Внушителната фигура на Несвицки, придружена от казака, и решителността на Денисов, който размахваше сабя и крещеше отчаяно, подействуваха така, че те се промъкнаха на другата страна на моста и спряха пехотата. При изхода Несвицки намери полковника, комуто трябваше да предаде заповедта, и след като изпълни нареждането, тръгна обратно.

След като си разчисти пътя, Денисов се спря при входа на моста. Сдържащ нехайно своя жребец, който удряше с крак и се дърпаше към другарите си, той гледаше идещия срещу него ескадрон. По дъските на моста се разнесоха ясните звуци на копитата, сякаш препускаха няколко коня, и ескадронът, с офицерите начело, по четирима в редица, се проточи по моста и почна да излиза на отвъдната страна.

С онова особено недоброжелателно чувство на отчужденост и подигравка, с което обикновено се срещат разните родове войски, спрените пехотинци, струпани в разкашканата до моста кал, гледаха чистите, наперени хусари, които минаваха стройно покрай тях.

— Напети момчета! Просто за Подновинско[1]!

— Каква ли полза от тях! Водят ги само за показ! — думаше друг.

— Пехота, не дигай прах! — пошегува се един хусар, чийто кон се разскача и опръска с кал един пехотинец.

— Да те погна аз тебе един-два прехода с раница, ще ти се поизтъркат шнурчетата — рече пехотинецът, избърсвайки с ръкав калта от лицето си, — а сега тъй сякаш не човек, а птица седи!

— Виж, Зикин, тебе да те качат на кон, много ще ти прилича — пошегува се ефрейторът с едно слабичко, превито от тежката раница войниче.

— Вземи една тояга между краката си и на ти тебе кон — обади се хусарят.

[1] Тоест на парад. — Б.пр. ↑

VIII

Останалата пехота минаваше бързо по моста и се изливаше на фуния при изхода. Най-сетне всички коли минаха, блъсканицата намаля и последният батальон стъпи на моста. Само хусарите от ескадрона на Денисов останаха от другата страна на моста, срещу неприятеля. Неприятелят, който се виждаше далеч от противоположния хълм, сега долу, от моста, не се виждаше още, тъй като от падината, из която течеше реката, хоризонтът свършваше с насрещното възвишение, на разстояние около половин верста. Напреде беше пустиня, из която мърдаха тук-там купчинки наши казашки разезди. Изведнъж на срещуположното възвишение на пътя се появи войска в сини шинели и артилерия. Това бяха французи. Един казашки разезд се оттегли в тръс към подножието на хълма. Всички офицери и войници от ескадрона на Денисов, макар и да се мъчеха да говорят за друго и да гледат встрани, не преставаха да мислят само за онова, което ставаше там, на височината, и непрестанно се вглеждаха в появяващите се на кръгозора петна, в които познаваха неприятелски войски. След обяд времето пак се проясни, слънцето ярко залязваше над Дунав и тъмните планини около него. Беше тихо и от оная височина долитаха от време на време звуци от рогове и викове на неприятеля. Между ескадрона и неприятелите нямаше вече нищо освен малки разезди. Празно пространство от около триста сажена[1] ги отделяше от него. Неприятелят бе спрял да стреля и още по-ясно се чувствуваше оная строга, страшна, непристъпна и неуловима черта, която разделя две вражески войски.

„Само една крачка отвъд тая черта, която напомня чертата, отделяща живите от мъртвите, и — неизвестност, страдания и смърт. Какво има там? Кой е там? Там, отвъд това поле, отвъд дървото и покрива, осветен от слънцето? Никой не знае, а ти се иска да знаеш; и страшно е да преминеш тая черта, и ти се иска да я преминеш; и знаеш, че рано или късно ще трябва да я преминеш и да узнаеш какво има там, отвъд тая черта, както е неизбежно да узнаеш какво има там — отвъд смъртта. А ти си силен, здрав, весел и раздразнен и обкръжен със също такива здрави и раздразнено-оживени хора.“ Дори и да не мисли тъй, поне тъй чувствува всеки човек, който се намира срещу неприятеля, и това чувство придава особен блясък и радостна острота на впечатленията от всичко, което става през тия минути.

На хълма, зает от неприятеля, се появи пушече от изстрел и едно гюлле прелетя със свистене над главите на хусарите от ескадрона. Офицерите, които бяха застанали заедно, отидоха по местата си. Хусарите почнаха старателно да подравняват конете си. Всичко в ескадрона замлъкна. Всички поглеждаха напред към неприятеля и към ескадронния командир в очакване на команда. Прелетя второ, трето гюлле. Очевидно стреляха по хусарите; но гюллето прелетяваше равномерно бързо, със свистене над главите на хусарите и удряше нейде отзад. Хусарите не се обръщаха, но при всеки звук на прелитащото гюлле целият ескадрон със своите еднообразни-разнообразни лица като по команда сдържаше дъх, докато гюллето летеше, приповдигаше се на стремената и отново се отпускаше. Без да извиват глава, войниците се поглеждаха отстрана един друг и с любопитство се взираха да видят впечатлението на другаря си. На всяко лице, от Денисов до тръбача, се изписа около устните и брадичката една и съща бръчка на борба между раздразненост и вълнение. Вахмистърът се мръщеше и гледаше войниците, като че ги заплашваше с наказание. Юнкерът Миронов се навеждаше при всяко прелетяване на гюлле. Ростов, застанал на левия фланг на своя с повредени нозе, но личен Грачик, имаше щастлив вид на ученик, изправен на изпит пред голяма публика и уверен, че ще се отличи. Той открито и чисто изглеждаше всички, сякаш ги молеше да забележат, че стои спокойно под гюллетата. Но и по неговото лице въпреки волята му се изписваше около устата същата бръчка на нещо ново и строго.

— Кой се кланя там? Юнкег’ Миг’онов! Не е хубаво, гледайте мене! — викна Денисов, който не можеше да стои на едно място и се въртеше на коня си пред ескадрона.

Чипоносото и чернокосо лице на Васка Денисов и цялата му дребна, набита фигурка с жилестата (с къси пръсти, покрити с косми) китка на ръката, с която държеше дръжката на голата сабя, беше досущ такова, каквото биваше винаги, особено привечер, след две изпити бутилки. Той беше само по-червен от друг път и отметнал рунтавата си глава назад, както птиците, когато пият, впил безжалостно с малките си нозе шпори в корема на хубавия Бедуин, сякаш падаше назад, препусна към другия фланг на ескадрона и извика с прегракнал глас да прегледат пистолетите. Той отиде при Кирстен. Яхнал широка и тежка кобила, щаб-ротмистърът се приближи към Денисов, С дългите си мустаци щаб-ротмистърът беше сериозен както винаги, само очите му блестяха по-силно от друг път.

— Как е? — каза той на Денисов. — Няма да стигне до схватка. Ще видиш, че ще се върнем.

— Дявол ги знае какво пг’авят! — измърмори Денисов. — А! Ростов! — извика той на юнкера, когато съзря веселото му лице. — Е, дочака.

Той се усмихна одобрително, личеше, че се радва на юнкера. Ростов се почувствува съвсем щастлив. В това време на моста се появи началникът. Денисов препусна към него.

— Ваше превъзходителство! Позволете да атакувам! Аз ще ги пг’огоня.

— Какви ти атаки — рече началникът с отегчен глас, мръщейки се като от досадна муха. — И защо стоите тук? Нали виждате, фланкьорите[2] отстъпват. Водете ескадрона обратно.

Ескадронът мина моста и излезе извън обсега на изстрелите, без да загуби ни един човек. След него мина и вторият ескадрон, който беше ходил във верига, и последните казаци напуснаха отвъдната страна.

След като минаха моста, двата ескадрона павлоградци тръгнаха един след друг назад към хълма. Полковият командир Карл Богданович Шуберт се бе приближил до ескадрона на Денисов и караше ходом, близо до Ростов, без да му обръща някакво внимание, макар че след станалото спречкване за Телянин те се виждаха сега за първи път. Тъй като в строя се чувствуваше във властта на човека, пред когото сега се смяташе виновен, Ростов не откъсваше очи от атлетическия гръб, русия тил и червения врат на полковия командир. На Ростов ту му се струваше, че Богданич само се преструва на невнимателен и че едничката му цел сега е да изпита храбростта на юнкера и той се изправяше и поглеждаше весело наоколо си; ту му се струваше, че Богданич нарочно, язди наблизо, за да покаже на Ростов храбростта си. Ту мислеше, че врагът му сега нарочно ще изпрати ескадрона в безумна атака, за да накаже него, Ростов. Ту мислеше, че след атаката той ще отиде при него и великодушно ще протегне нему, на ранения, ръка за помирение.

Познатата на павлоградците фигура на Жерков с високо дигнати рамене (той наскоро бе напуснал полка) се приближи на кон до полковия командир. След изгонването си от главния щаб Жерков не остана в полка, казвайки, че не е глупак да тегли каиша в строя, когато в щаба, без да върши нищо, ще получи повече награди, и успя да се нагласи ординарец при княз Багратион. При бившия си началник той бе дошъл със заповед от началника на ариергарда.

— Полковник — каза той, обръщайки се към врага на Ростов със своята мрачна сериозност, като изгледа другарите си, — заповядано е да спрете и да подпалите моста.

— Кой заповядано? — попита навъсено полковникът.

— Аз не зная, полковник, кой заповядано — отговори сериозно корнетът, — само че князът ми каза: „Върви и кажи на полковника — хусарите да се върнат по-скоро и да запалят моста.“

След Жерков при хусарския полковник пристигна един офицер от свитата със същата заповед. След офицера от свитата пристигна в галоп и дебелият Несвицки, яхнал казашкия кон, който едва го носеше.

— Но как така, полковник — викна той още като караше, — нали ви казах да запалите моста, а някой е объркал всичко, там всички са си изгубили ума, нищо не може да се разбере.

Без да бърза, полковникът спря полка и каза на Несвицки:

— Вие ми казахте за запалителни вещества, но за запалване нищо не сте ми казали.

— Но как така, драги — рече Несвицки, който спря, като свали фуражката си и почна да оправя с пълната си ръка потната си коса, — как не съм ви казал да запалите моста, когато запалителните вещества са сложени?

— Аз не съм ви „драги“, господин щабофицер, и вие не сте ми казвали да подпалил моста! Аз службата знам и свикнал заповед строго да изпълни. Вие казахте моста ще го запалят, а кой запалят, аз от свети дух не мога знам…

— Ето винаги е така — рече Несвицки и махна с ръка. — Ти защо си тук? — попита той Жерков.

— За същото. Но ти си мокър, дай да те изстискам.

— Вие казахте, господин щабофицер… — продължи с оскърбен тон полковникът.

— Полковник — прекъсна го офицерът от свитата, — трябва да се бърза, иначе неприятелят ще приближи оръдията на картечен изстрел.

Полковникът погледна мълчаливо офицера от свитата, дебелия щабофицер и Жерков и се намръщи.

— Аз ще запали мост — каза той с тържествен тон, сякаш изразяваше с това, че въпреки всички неприятности, които му правят, все пак ще стори каквото трябва.

Той удари с дългите си мускулести крака коня, като че конят беше виновен за всичко, излезе напред и изкомандува на втория ескадрон, оня, в който служеше Ростов под командата на Денисов, да се върне назад към моста.

„Е, да, така е — помисли Ростов, — иска да ме изпита!“ Сърцето му се сви и кръвта нахлу в лицето му. „Нека види страхливец ли съм“ — помисли той.

Отново по всички весели лица на хората от ескадрона се появи оная сериозна бръчка, която имаха, когато бяха под гюлетата. Без да откъсва очи, Ростов гледаше своя враг, полковия командир, като искаше да съзре по лицето му потвърждение на своите догадки; но полковникът ни веднъж не погледна Ростов, а както винаги в строя гледаше строго и тържествено. Чу се команда.

— Живо! Живо! — казаха няколко гласа около него.

Хусарите слизаха от конете, като закачаха сабите си в поводите, звънтяха с шпори и бързаха, без сами да знаят какво ще вършат. Хусарите се кръстеха. Ростов вече не гледаше полковия командир — нямаше време за това. Той се страхуваше, с примряло сърце се страхуваше да не би да изостане от хусарите. Когато предаваше коня на коневода, ръката му трепереше и той чувствуваше как кръвта му шумно прилива към сърцето. Денисов, който се възлягаше назад и крещеше нещо, мина покрай него. Ростов не виждаше нищо освен тичащи наоколо му хусари, които се препъваха с шпорите и дрънчаха със саби.

— Носилка! — викна нечий глас отзад.

Ростов не помисли какво значи да се иска носилка; той тичаше и се мъчеше само да бъде пред другите; но тъй като не гледаше де стъпва, пред самия мост нагази в лепкава, размачкана кал, спъна се и падна по ръцете си. Другите го задминаха.

— По две страна, ротмистър — чу той гласа на полковия командир, който бе отишъл напред и стоеше на коня си близо до моста с тържествуващо и весело лице.

Ростов избърса в панталоните изкаляните си ръце, погледна врага си и искаше да се затича по-нататък, като смяташе, че колкото по-напред отиде, толкова по-добре ще бъде. Но макар че не го гледаше и не го позна, Богданич му извика:

— Кой тича по среда на моста? В дясната страна! Юнкер, назад! — викна ядосано той и се обърна към Денисов, който, перчейки се с храбростта си, стъпи с коня по дъските на моста.

— Защо вие рискува, ротмистър! Да бяхте слизали — рече полковникът.

— Е! Куг’шумът все ще намег’и обг’ечения — отговори Васка Денисов, като се извърна на седлото.

През това време Несвицки, Жерков и офицерът от свитата бяха застанали заедно извън изстрелите и гледаха ту малката купчинка хора с жълти кивери, в тъмнозелени куртки, обшити с ширити, и в сини панталони, струпани около моста, ту на отвъдната страна приближаващите от далечината сини шинели и групи с коне, които лесно се познаваха, че са оръдия.

„Ще запалят ли моста, или няма да го запалят? Кой ще изпревари? Ще стигнат ли и ще запалят ли моста, или французите ще приближат на картечен изстрел и ще ги избият?“ Тия въпроси неволно си задаваше със замряло сърце всеки човек от големия брой войски, които бяха над моста, и при силното привечерно осветление гледаха моста и хусарите и отвъд движещите се сини шинели с щикове и оръдия.

— Ох! Ще си изпатят хусарите! — каза Несвицки. — Сега са не по-далече от картечен изстрел.

— Той напразно поведе толкова много хора — рече офицерът от свитата.

— Наистина — каза Несвицки. — И двамина юнаци да беше изпратил, щеше да е същото.

— Ах, ваше сиятелство — намеси се Жерков, който не откъсваше очи от хусарите, но все със същия свой наивен тон. Та не можеше да се разбере сериозно ли говори, или не. — Ах, ваше сиятелство! Как разсъждавате! Да се изпратят двама души, ами ние тогава, как ще вземем „Владимир“ с лента? А тъй, макар и да ги поотупат, той може да представи ескадрона и сам да; получи лентичка. Нашият Богданич знае как стават, тия работи.

— Ето — рече офицерът от свитата, — това е картеч!

Той посочи френските оръдия, които се откачаха от, предниците и бързо отиваха настрана.

При французите, в групите, дето бяха оръдията, се появи пушече, второ, трето, почти в едно и също време, и в тоя миг, когато долетя звукът на първия изстрел, показа се четвърто. Два звука един след друг и трети.

— О, ох! — изохка като че от остра болка Несвицки и улови ръката на офицера от свитата. — Гледайте, падна един, падна, падна!

— Двамина май?

— Ако бях цар, никога не бих воювал — каза Несвицки и се извърна.

Французите отново бързо заредяваха оръдията си. Пехотата в сини шинели хукна бегом към моста. Отново, но в различни интервали, се показаха пушечета и картечът зачука и затрещя по моста. Но тоя път Несвицки не можеше да види какво става на моста. От моста се дигна гъст дим. Хусарите бяха успели да подпалят моста и френските батареи стреляха сега срещу тях вече не за да им попречат, а защото оръдията бяха насочени и имаше по кого да стрелят.

Преди хусарите да се върнат при коневодите, французите успяха да дадат три картечни изстрела. Два залпа бяха дадени неточно и картечът прелетя над целта, но затова пък последният изстрел улучи група хусари и повали трима.

Загрижен за своите отношения с Богданич, Ростов се спря на моста, без да знае какво да прави. Да сече (както винаги си представяше сражението) — нямаше кого, да помага в подпалването на моста — също не можеше, тъй като не бе взел, както другите войници, усукана слама. Той бе застанал и гледаше наоколо си, когато неочаквано по моста се затрополи, като че бяха пръснати орехи, а един хусар, който бе най-близо до него, изохка и падна върху перилата. Ростов затича към него заедно с другите. Някой пък извика: „Носилка!“ Четворица души подхванаха хусаря и почнах да го дигат.

— О-о-о-о!… Оставете ме, за Бога! — извика раненият, но въпреки това го дигнаха и сложиха на носилката.

Николай Ростов се извърна и сякаш търсеше нещо, почна да гледа далечината, водата на Дунав, небето, — слънцето! Колко хубаво му се видя небето, колко синьо, спокойно и дълбоко! Колко ярко и тържествено — слизащото на запад слънце! Как гальовно лъскаво блестеше водата на далечния Дунав! И още по-хубави бяха далечните, синеещи отвъд Дунав планини, манастирът, тайнствените клисури, потъналите до върховете в мъгла борови гори… там е тихо, щастливо… „Нищо, нищо не бих искал, нищо не бих искал, само да можех да съм там — мислеше Ростов. — Само в мене и в това слънце има толкова много щастие, а тук… охкания, страдания, страх и тая неяснота, и това бързане… Ето пак викат нещо и пак всички се затичаха нейде назад и аз тичам с тях, и ето я, ето я смъртта, над мене, около мене… Един миг — и никога вече няма да видя това слънце, тая вода, тая клисура…“

В това време слънцето почна да се скрива зад облаците; пред Ростов се появи друга носилка. И страхът от смъртта и от носилката, и обичта към слънцето и живота — всичко се сля в едно болезнено тревожно впечатление.

„Господи Боже! Ти, който си там, в това небе, спаси ме, прости и защити ме!“ — прошепна сам на себе си Ростов.

Хусарите отърчаха до коневодите, гласовете станаха по-високи и по-спокойни, носилките вече не се виждаха.

— Е, дг’аги, помиг’иса ли баг’ут?… — извика до ухото му гласът на Васка Денисов.

„Всичко се свърши; но аз съм страхливец, да, аз съм страхливец“ — помисли Ростов, въздъхна тежко, хвана от ръцете на коневода своя Грачик, който бе изопнал единия си крак встрани, и го яхна.

— Какво беше това, картеч ли? — попита той Денисов.

— И още какъв! — извика Денисов. — Юнашки пог’аботихме. А г’аботата беше калпава) Атаката е пг’иятно нещо, сечи пг’аво по муцуната, а това е дявол знае що, стг’елят като по мишенка.

И Денисов отиде при спрялата недалеч от Ростов група: полковия командир, Несвицки, Жерков и офицера от свитата.

„Но изглежда, че никой не е забелязал“ — помисли си Ростов. И наистина никой нищо не бе забелязал, защото всеки познаваше това чувство, което бе изпитал за пръв път новакът-юнкер.

— Хубава релация ще имате — каза Жерков, — току-виж, че и мене произведат подпоручик.

— Доложете на кнез, че аз запалил мост — рече полковникът тържествено и весело.

— А ако попитат за загубите?

— Дребно нещо — рече басово полковникът, — двама хусари ранени и един на място — каза той с очевидна радост, без да може да сдържи щастливата си усмивка и звучно отсичайки красивата дума на място.

[1] Сажен — мярка за дължина — 2,13 м. — Б.пр. ↑

[2] Страничните прикрития от конници. — Б.пр. ↑

IX

Преследвана от стохилядна френска армия под началството на Бонапарт, посрещана от враждебно настроени жители, без да разчита вече на своите съюзници, изпитваща недостиг от продоволствие и принудена да действува извън всички предвидени условия на войната, руската тридесет и пет хилядна армия под началството на Кутузов отстъпваше бързо надолу по течението на Дунав, спираше там, дето биваше настигната от неприятеля, и се бранеше с ариергардни боеве, и то само колкото бе потребно, за да отстъпва, без да губи обоза и артилерията си. Имаше боеве при Ламбах, Амщетен и Мелк; но въпреки храбростта и издръжливостта, с които се биеха русите и които се признаваха от самия неприятел, последица от тия боеве беше само още по-бързото отстъпление. Австрийските войски, които бяха избегнали пленяването при Улм и се бяха присъединили при Браунау към Кутузов, сега се отделиха от руската армия и Кутузов бе оставен само на своите слаби, изтощени сили. Не можеше и да се мисли да се защищава по-нататък Виена. Вместо дълбоко обмислена по законите на новата наука — стратегията, настъпателна война, планът на която бе предаден на Кутузов във Виена от австрийския хофкригсрат, единствената, почти недостижима цел, която Кутузов можеше да има сега, беше, без да погуби армията си, както Мак при Улм, да се съедини с войските, които идеха от Русия.

На двадесет и осми октомври Кутузов заедно с армията си мина на левия бряг на Дунав и за пръв път се спря, като остави Дунав между себе си и главните сили на французите. На тридесети той атакува намиращата се на левия бряг на Дунав дивизия на Мортие и я разби. В това сражение за пръв път бяха взети трофеи: едно знаме, оръдия и двама неприятелски генерали. За пръв път, след двуседмично отстъпление, руските войски се спряха и след боя не само задържаха полесражението, но и прогониха французите. Макар че войските бяха полуоблечени, изморени, намалени с една трета поради изостаналите, ранените, убитите и болните; макар че на отвъдния дунавски бряг бяха оставени болните и ранените с писмо от Кутузов, че се поверяват на човеколюбието на неприятеля; макар че големите болници и домове в Кремс, превърнати в лазарета, не можеха да побират вече всички болни и ранени — въпреки всичко това спирането при Кремс и победата над Мортие подигнаха значително духа на войската. Из цялата армия и в главната квартира се носеха най-радостни, макар и неверни слухове за мнимо приближаване на колоните от Русия, за някаква победа, спечелена от австрийците, и за отстъплението на уплашения Бонапарт.

През време на сражението княз Андрей се намираше при австрийския генерал Шмит, който бе убит в тоя бой. Конят, който яздеше, беше ранен, а самият той бе одраскан леко по ръката от куршум. В знак на особено благоволение на главнокомандуващия той бе изпратен със съобщение за тая победа в австрийския двор, който не беше вече във Виена, заплашена от французите, а в Брюн. През нощта на сражението, развълнуван, но не уморен (макар че не изглеждаше с яко телосложение, княз Андрей можеше да понася физическата умора много по-леко от най-яките хора), пристигнал на кон в Кремс с донесение от Дохтуров до Кутузов, княз Андрей през същата нощ бе изпратен като куриер в Брюн. Изпращането като куриер значеше освен награда й важна крачка към повишение.

Нощта беше тъмна, звездна; пътят се чернееше между белеещия се сняг, навалял в навечерието, в деня на сражението. Седнал в препускащата пощенска бричка, княз Андрей ту прехвърляше в паметта си впечатленията от току-що станалото сражение, ту радостно си представяше впечатлението, което ще направи със съобщението за победата, припомняше си как главнокомандуващият и другарите му го изпращаха и изпитваше чувството на човек, който дълго е чакал и най-сетне е достигнал началото на желаното щастие. Щом затвореше очи, в ушите му зазвучаваше трясъкът на пушки и оръдия, който се сливаше с тропота на колелата и с впечатлението от победата. Ту пък почваше да му се струва, че русите бягат и че самият той е убит; но бързо се пробуждаше, щастлив, сякаш наново разбираше, че нищо подобно не е имало и че, напротив, французите са избягали. Той отново си спомняше всички подробности на победата, спокойното си мъжество през сражението и след като се успокояваше, задрямваше… След тъмната звездна нощ настъпи светло, весело утро. Снегът се топеше на слънце, конете препускаха и ту вдясно, ту вляво минаваха нови разнообразни гори, поля и села.

На една станция той изпревари обоз с руски ранени. Руският офицер, който водеше транспорта, се бе изтегнал в първата каруца, викаше нещо и хокаше с груби думи един войник. В дълги немски големи каруци се тръскаха по каменистия път по шестима и повече бледи, превързани и измърсени ранени. Някои приказваха (той чуваше руски говор), други ядяха хляб, най-тежко ранените гледаха препускащия край тях куриер мълчаливо, с кротко и болезнено детско съчувствие.

Княз Андрей заповяда да спрат и попита един войник в кое сражение са ранени.

— Завчера на Дунав — отговори войникът, княз Андрей извади кесията си и даде три жълтици на войника.

— За всички — добави той, като се обърна към приближилия се офицер. — Оздравявайте, момчета — рече той на войниците, — има още много работа.

— Какви новини има, господин адютант? — попита го офицерът, който очевидно искаше да поприказва.

— Добри! Карай! — викна той на кочияша и препусна по-нататък.

Беше вече съвсем тъмно, когато княз Андрей влезе в Брюн и се видя заобиколен от високи къщя, светлини на дюкяни, прозорци на домове и фенери, от трополящи по настилката красиви каляски и от цялата атмосфера на, голям оживен град, която винаги е толкова привлекателна за всеки военен след лагера. Въпреки препускането на колата и безсънната нощ, когато приближи до двореца, княз Андрей се усети още по-оживен, отколкото предния ден. Само очите му блестяха с трескав блясък и мислите му се сменяха с извънредна бързина и яснота. Той отново си представи живо всички подробности на сражението, сега вече не смътно, но определено, в сбитото изложение, което си въобразяваше, че прави на император Франц. Представи си живо случайните въпроси, които можеха да му зададат, и отговорите, които щеше да даде на тях. Смяташе, че веднага ще го представят на императора. Но при главния вход на двореца при него дотърча един чиновник и като разбра, че е куриер — заведе го до другия вход.

— Надясно по коридора, там, Euer Hochgeboren[1], ще намерите дежурния флигеладютант — каза му чиновникът. — Той ще ви заведе при военния министър.

Дежурният флигеладютант, който посрещна княз Андрей, го помоли да почака и отиде при военния министър. След пет минути флигеладютантът се върна и като се наведе особено учтиво, пусна княз Андрей пред себе си и го заведе през коридора в кабинета, дето работеше военният министър. Със своята безукорна учтивост флигеладютантът сякаш искаше да се предпази от някакви опити на руския адютант да фамилиарничи. Когато приближаваше до вратата на кабинета на военния министър, радостното чувство на княз Андрей значително спадна. Той се почувствува оскърбен и чувството на оскърбление в същия миг се преобрази неусетно за него самия и без никакво основание в чувство на презрение. А неговият досетлив ум в същия миг му подсказа онова гледище, от което той имаше право да презира й адютанта, и военния министър. „Те не са помирисвали барут и затова ще им се стори навярно, че победите се печелят много лесно!“ — помисли той. Очите му се свиха презрително; влезе особено бавно в кабинета на военния министър. Това чувство се засили още повече, когато видя военния министър, който бе седнал до голямата маса и през първите две минути не обръщаше внимание на влезлия. Военният министър бе навел между две восъчни свещи плешивата си глава с побелели на слепите очи коси и четеше книжа, като бележеше нещо с молив. Когато вратата се отвори и се чуха стъпки, той довършваше четенето, без да дига глава.

— Вземете това и го предайте — каза военният министър на адютанта си, подавайки му книжата, все още без да обръща внимание на куриера.

Княз Андрей почувствува, че или измежду всички работи, които занимаваха военния министър, действията на Кутузовата армия най-малко го интересуваха, или пък — трябваше да се накара руският куриер да почувствува това. „Но мене ми е съвсем все едно“ — помисли той. Военният министър прибра останалите книжа, подравни краищата им и дигна глава. Той имаше умна глава с характерни черти. Но щом се обърна към княз Андрей, умният и твърд израз на лицето на военния министър очевидно по навик и съзнателно се промени: на лицето му се закрепи глупава, престорена, нескриваща, че е престорена усмивка на човек, който приема един след друг много посетители.

— От генерал-фелдмаршал Кутузов ли? — попита той. — Надявам се, че носите хубави новини? Имали сте сблъскване с Мортие? Победа? Е, време беше вече!

Той взе бързото писмо, отправено на негово име, и го зачете с тъжен израз.

— Ах, Боже мой! Боже мой! Шмит! — каза той на немски. — Какво нещастие, какво нещастие!

Той прегледа писмото набързо, сложи го на масата и погледна княз Андрей, като очевидно съобразяваше нещо.

— Ах, какво нещастие! Казвате, решителен бой? Но Мортие не е пленен. (Той помисли.) Много ми е драго, че донесохте добри новини, макар че смъртта на Шмит е скъпа цена за победата. Негово величество навярно ще пожелае да ви види, но не днес. Благодаря ви, отпочинете си. Утре бъдете на общия прием след парада. Впрочем аз ще ви съобщя.

Глупавата усмивка, която бе изчезнала през време на разговора, отново се появи по лицето на военния министър.

— Довиждане, много ви благодаря. Господарят-император навярно ще пожелае да ви види — повтори той и приведе глава.

Когато излезе от двореца, княз Андрей почувствува, че всичкият интерес и щастие, които му бе дала победата, сега са оставени и предадени от него в равнодушните ръце на военния министър и учтивия адютант. Целият му начин на мислене в миг се промени; сражението му се стори в миг отдавнашен, далечен спомен.

[1] Ваше високоблагородие. ↑

X

В Брюн княз Андрей отседна у един свой познат, руския дипломат Билибин.

— А, мили княже, няма нищо по-приятно от гост — каза Билибин, като излезе да посрещне княз Андрей. — Франц, нещата на княза — в моята спалня! — рече той на слугата, който водеше Болконски. — Какво, вестоносец на победа ли сте? Прекрасно. А аз, както виждаме, съм болен.

След като се изми и облече, княз Андрей влезе в разкошния кабинет на дипломата и седна пред приготвената вечеря. Билибин спокойно се настани при камината.

Не само след пътуването си, но и след целия поход, през който бе лишен от всички удобства на чистота и изящност на живота, княз Андрей изпитваше сега приятно чувство на отпочиване сред тия разкошни условия на живот, с които бе свикнал от детинство. Освен това приятно му бе след австрийския прием да поговори ако и не на руски (те говореха на френски), но с русин, който, както той предполагаше, споделя общото руско отвращение (изпитвано сега особено живо) към австрийците.

Билибин беше около тридесет и пет годишен човек, ерген, от същото общество, от което бе и княз Андрей. Те се познаваха още от Петербург, но се запознаха още по-близко, когато княз Андрей ходи последния път във Виена заедно с Кутузов. Както княз Андрей беше млад човек, който даваше надежда, че ще отиде далеч във военното поприще, така и дори още повече надежди даваше Билибин в дипломатическото. Той беше още млад човек, но вече не млад дипломат, тъй като бе на служба още от шестнадесетата си година, беше служил в Париж, в Копенхаген и сега във Виена заемаше доста голяма длъжност. И канцлерът, и нашият посланик във Виена го познаваха и ценяха. Той беше не от оня голям брой дипломати, които са длъжни да имат само отрицателни достойнства, да не правят известни неща и да говорят френски, за да бъдат много добри дипломати; той беше един от ония дипломати, които обичат и умеят да работят, и въпреки мързела си прекарваше понякога по цели нощи на писмената си маса. Каквато и да беше същината на работата, той работеше еднакво добре. Интересуваше се не от въпроса „защо?“, а от въпроса „как?“. Нему бе все едно каква беше дипломатическата работа, но намираше голямо удоволствие да състави изкусно, точно и изящно някое писмо, меморандум или донесение. Билибин бе ценен не само за писмените си работи, но и за изкуството да се държи и говори във висшите сфери.

Билибин обичаше да разговаря, както обичаше и да работи, но само когато разговорът можеше да бъде изящно остроумен. В обществото той постоянно изчакваше случая да каже нещо забележително и се намесваше в разговора изключително при такива условия. Онова, което казваше Билибин, винаги изобилствуваше с оригинално-остроумни завършени изрази, които бяха от общ интерес. Тия изрази се приготвяха във вътрешната лаборатория на Билибин и сякаш нарочно бяха портативни, за да могат незначителните светски хора удобно да ги запомнят и пренасят от един салон в друг. И наистина les mots de Bilibine se colportaient dans les salons de Vienne[1], както се разправяше, и често влияеха на тъй наречените важни работи.

Слабото му, изтощено, жълтеникаво лице беше цялото покрито с едри бръчки, които изглеждаха винаги тъй чистоплътно и внимателно измити, както крайчетата на пръстите след баня. Движенията на тия бръчки повече от всичко друго оживяваха неговото лице. Ту челото му се събираше в широки бръчки и веждите му се дигаха нагоре, ту веждите слизаха надолу и по страните му се издълбаваха едри бръчки. Очите му, дълбоко навътре и не големи, гледаха винаги открито и весело.

— Е, разкажете ни сега вашите подвизи — рече той.

По най-скромен начин, без да спомене ни веднъж за себе си, Болконски разправи за сражението и за приема на военния министър.

— Ils m’ont reçu avec ma nouvelle, comme un chien dans un jeu de quilles[2] — завърши той.

Билибин се усмихна и бръчките на кожата му изчезнаха.

— Cependant, mon cher — каза той, като разглеждаше отдалеч нокътя си и изопна кожата над лявото си око, — malgré la haute estime que je professe pour le „православно руско войнство“, j’avoue que votre victoire n’est pas des plus victorieuses.[3]

Той продължи все така на френски, като произнасяше на руски само ония думи, които искаше да подчертае презрително.

— Че как да не е тъй? Вие връхлетявате с цялата си маса върху нещастния Мортие, който има една дивизия, и тоя Мортие се изплъзва между пръстите ви! Че каква победа е това?

— Ала ако говорим сериозно — отвърна княз Андрей, — ние все пак можем без самохвалство да кажем, че това е малко по-добро от Улм…

— Защо не ни пленихте един, поне един маршал?

— Защото не всичко става, както се предполага, и не тъй правилно, както е на парад. Ние предполагахме, както ви казах, да минем в тил към седем часа сутринта, а не стигнахме там и в пет вечерта.

— А защо не сте стигнали в седем часа сутринта?

— Трябваше да стигнете в седем часа сутринта — рече Билибин, като се усмихваше, — трябваше да стигнете в седем часа сутринта.

— Защо вие не внушихте по дипломатически път на Бонапарт, че е по-добре за него да напусне Генуа? — каза със същия тон княз Андрей.

— Знам — прекъсна го Билибин, — вие мислите, че е много лесно да пленяваш маршалите, като седиш на дивана пред камината. Вярно е, но все пак, защо не го пленихте? Затова не се чудете, че не само военният министър, но и августейшият император и крал Франц не ще бъдат много ощастливени от вашата победа; че дори и аз, нещастен секретар на руското посолство, не чувствувам някаква особена радост…

Той погледна княз Андрей направо и изведнъж отпусна събраната на челото си кожа.

— Сега, мили мой — каза Болконски, — мой ред е да ви попитам „защо“. Нека ви призная, че не разбирам, може би тук има дипломатически тънкости, по-високи от моя слаб ум, но не разбирам: Мак загубва цяла армия, ерцхерцог Фердинанд и ерцхерцог Карл не проявяват никакви признаци на живот и правят грешки след грешки; най-сетне единствен Кутузов спечелва истинска победа, унищожава le charme[4] на французите и военният министър не се интересува дори да научи подробностите!

— Тъкмо поради това, мили. Voyez-vous, mon cher.[5] Ура! За царя, за Русия, за вярата! Tous ça est bel et bon[6], но какво ни е грижа нас, казвам — австрийския двор, за вашите победи? Донесете ни тук някоя хубавичка новина за победа на ерцхерцог Карл или Фердинанд — както знаете, un archiduc vaut l’autre[7], — дори и над някоя пожарникарска рота на Бонапарте, това вече е друго нещо, и ние ще прогърмим с топове. А това, сякаш нарочно, може само да ни дразни. Ерцхерцог Карл не прави нищо, а ерцхерцог Фердинанд се покрива с позор. Вие изоставяте Виена, не я защищавате вече, comme si vous nous disiez[8]: и нас е Бог, а вие — Бог да ви е на помощ на вас и на вашата столица. Вие тикнахте под куршумите Шмит, един генерал, когото всички ние обичахме, и ни поздравявате с победата!… Съгласете се, че не може да се измисли по-раздразнително съобщение от това, което носите вие. C’est comme un fait exprès, comme un fait exprès.[9] Освен това и да бяхте спечелили една наистина блестяща победа, дори ерцхерцог Карл, да речем, да беше спечелил победа, какво би променило това в общия вървеж на работите? Късно е вече сега, когато Виена е заета от френски войски.

— Как — заета? Виена заета?

— Не само заета, но Бонапарте е в Шьонбрун, а графът, милият наш граф Връбна, ходил при него да получава заповеди.

След умората и впечатленията си от пътуването и приема и особено след вечерята Болконски чувствуваше, че не разбира пълното значение на думите, които чуваше.

— Тая сутрин дохожда тук граф Лихтенфелс — продължи Билибин — и ми показа някакво писмо, в което е описан подробно парадът на французите във Виена. Le prince Murât et tout le tremblement…[10] Виждате, нали, че вашата победа не е твърде радостна, че не можете да бъдете приет като спасител…

— Наистина мене ми е все едно, съвсем все едно! — каза княз Андрей, който почна да разбира, че неговото съобщение за сражението при Кремс наистина има малко значение в сравнение с такива събития като завземането на австрийската столица. — Но как така Виена е превзета? А мостът и знаменитият tête de pont[11] и княз Ауерсперг? При нас се разправяше, че княз Ауерсперг защищава Виена — каза той.

— Княз Ауерсперг е на тая, на отсамната страна, дето сме ние, и ни защищава; струва ми се, много лошо ни защищава, но все пак защищава ни. А пък Виена е на отвъдната страна. Не, моста още не са го взели и надявам се, че няма да го вземат, защото е миниран и заповядаха да бъде хвърлен във въздуха. В противен случай ние отдавна бихме били в планините на Бохемия, а вие с вашата армия бихте прекарали един лош четвърт час между два огъня.

— Но все пак това не значи, че кампанията е свършена — каза княз Андрей.

— А аз мисля, че е свършена. Същото мислят тук и големците, но не смеят да го кажат. Ще стане онова, което аз още в началото на кампанията казвах, че не вашата échauffourée de Dürenstein[12], изобщо не барутът ще реши работата, а ония, които са го измислили — рече Билибин, повтаряйки едно от своите mots[13], като изопна кожата на челото си и млъкна за малко. — Въпросът е само какво ще каже берлинската среща на император Александър с пруския крал. Ако Прусия влезе в съюза, on forcera la main à l’Autriche[14] и ще има война. Ако пък не — ще трябва само да се споразумеят де ще съставят началните параграфи на новото Campo Formio[15].

— Но каква необикновена гениалност! — извика изведнъж княз Андрей, като стисна малката си ръка и удари масата с нея. — И какво щастие има тоя човек!

— Buonaparte?[16] — каза въпросително Билибин, като смръщи чело и показа с това, че ей сега ще има un mot. — Buonaparte — рече той, като особено натърти „у“-то. — Ала аз мисля, че ей сега, когато той издава от Шьонбрун закони за Австрия, il faut lui faire grâce de l’u[17]. Аз правя решително нововъведение и го наричам Bonaparte tout court[18].

— Не, не се шегувайте — каза княз Андрей, — нима мислите, че кампанията е свършена?

— Ето какво мисля аз. Австрия остана излъгана, а тя не е свикнала на това. И ще си отплати. А остана излъгана, защото, първо, провинциите са разорени (on dit, le православното est terrible pour le pillage[19]), армията е разбита, столицата превзета и всичко туй pour les beaux yeux du[20] сардинското величество. И затова — entre nous, mon cher[21] — аз подушвам, че нас ни мамят, подушвам сношения с Франция и проекти за мир, таен мир, сключен отделно.

— Това не може да бъде — каза княз Андрей, — то би било прекалено гадно.

— Qui vivra verra[22] — каза Билибин, като отпусна отново кожата си в знак, че привършва разговора.

Когато княз Андрей отиде в приготвената за него стая и в чисти долни дрехи легна на пухения дюшек и на парфюмираните стоплени възглавници, той почувствува, че онова сражение, за което бе донесъл известие, беше далеч, далеч от него. Сега го занимаваха пруският съюз, измяната на Австрия, новото тържество на Бонапарт, общият прием и парадът, и утрешният прием у император Франц.

Той затвори очи, но в същия миг в ушите му затрещя канонада, пушечна стрелба, грохот от колела на каляска и ето че от височините пак слизат проточили се като конец мускетари, и французите стрелят, и той чувствува как сърцето му се свива, и той излиза напред с Шмит, и куршумите весело свистят около него, и той изпитва онова чувство на удесеторена радост от живота, каквато не бе изпитвал от детинството си.

Събуди се…

„Да, всичко това е минало!…“ — каза той, като щастливо, по детски се усмихна сам на себе си, и заспа дълбок младежки сън.

[1] Остроумията на Билибин се разнасяха по виенските приемни салони. ↑

[2] Те ме приеха с тая новина като куче при игра на кегли. ↑

[3] Но, мили, въпреки всичкото ми уважение към „православното руско войнство“, признавам, че вашата победа не е от най-бляскавите. ↑

[4] Очарованието. ↑

[5] Вижте какво, драги. ↑

[6] Всичко туй е много хубаво. ↑

[7] Един ерцхерцог струва колкото друг. ↑

[8] Като че ни казвате. ↑

[9] То като че е нарочно, като че е нарочно. ↑

[10] Принц Мюра и всичко друго… ↑

[11] Предмостовото укрепление. ↑

[12] Престрелка до Дюренщайн. ↑

[13] Остроумия. ↑

[14] Ще принудят Австрия. ↑

[15] Кампо Формио. ↑

[16] Боунапарте. ↑

[17] Трябва да му се махне у-то. ↑

[18] Просто Бонапарт. ↑

[19] Казват, че православното жестоко ограбва. ↑

[20] За хубавите очи, на… ↑

[21] Между нас, драги. ↑

[22] Който бъде жив — ще види. ↑

XI

На следния ден се събуди късно. Като възстановяваше впечатленията от миналото, той си спомни преди всичко, че днес ще трябва да се представи на император Франц, спомни си военния министър, учтивия австрийски флигеладютант, Билибин и снощния разговор. За отиване в двореца облече пълна парадна форма, която отдавна не бе обличал, и свеж, оживен й красив, с ръка на превръзка, влезе в кабинета на Билибин. В кабинета бяха четворица господа от дипломатическото тяло. С княз Иполит Курагин, който бе секретар на посолството, Болконски се познаваше, с другите го запозна Билибин.

Господата, които бяха у Билибин, светски, млади, богати и весели хора, и във Виена, и тук съставяха отделен кръжец, наричан от Билибин, който бе главатар на кръжеца, нашите, les nôtres. В тоя кръжец, който се състоеше почти изключително от дипломати, личеше, че хората имаха свои, нямащи нищо общо с войната и политиката интереси на висшето общество, свои отношения към някои жени и към канцеларската страна на службата. Тия господа, както се виждаше, приеха драговолно в своя кръжец княз Андрей като свой (чест, която те правеха на малцина). От учтивост и като повод за започване на разговор зададоха му няколко въпроса за армията и за сраженията и разговорът отново се разкъса на непоследователни весели шеги и клюки.

— Но най-интересното — разправяше един, разказвайки несполуката на техен другар-дипломат, — най-интересното е, канцлерът му казал направо, че назначението му в Лондон е повишение и че той трябва да го смята за повишение. Представяте ли си фигурата му в това време?…

— Но най-лошото, господа, ще ви обадя какво върши Курагин: оня човек е в беда, а тъкмо това използува тоя донжуан, тоя ужасен човек!

Княз Иполит лежеше във волтеровско кресло, метнал нозе над страничната ръчка. Той се засмя.

— Parlez-moi de ça[1] — рече той.

— О, донжуан! О, змия! — чуха се гласове.

— Вие не знаете, Болконски — обърна се Билибин към княз Андрей, — че всичките ужаси на френската армия (насмалко щях да кажа — руската армия) са нищо в сравнение с онова, което е направил между жените тоя човек.

— La femme est la compagne de l’homme[2] — рече княз Иполит и се загледа през лорнета в дигнатите си нозе.

Билибин и нашите избухнаха в смях право в лицето на Иполит. Княз Андрей видя, че тоя Иполит, от когото (той трябваше да си признае това) почти ревнуваше жена си, бе шутът на това общество.

— Не, трябва да ви угостя с Курагин — каза тихо Билибин на Болконски. — Той е прелестен, когато разсъждава за политика, и трябва да видите колко е важен.

Той приседна до Иполит и като събра бръчките на челото си, заговори за политика. Княз Андрей и другите ги наобиколиха.

— Le cabinet de Berlin ne peut pas exprimer un sentiment d’alliance — почна Иполит, като изгледа многозначително всички, — sans exprimer… comme dans sa dernière note… vous comprenez… vous comprenez… et puis si sa Majesté l’Empereur ne déroge pas au principe de notre alliance…[3]

— Attendez, je n’ai pas fini… — каза той на княз Андрей, като го хвана за ръката. — Je suppose que l’intervention sera plus fotre que la non-intervention. Et… — Той млъкна за малко. — On ne pourra pas imputer à la fin de non recevoir notre dépêche du 28 novembre. Voilà comment tout cela finira…[4]

И пусна ръката на Болконски, като искаше да покаже, че сега вече е свършил.

— Demosthènes, je te reconnais au caillou que tu as caché dans ta bouche d’or![5] — рече Билибин, чиито гъсти коси мръднаха от удоволствие.

Всички се засмяха. Иполит се смееше най-силно. Той очевидно се измъчваше, задъхваше се, но не можеше да сдържи дивия смях, който изопваше неговото винаги неподвижно лице.

— Ето какво, господа — каза Билибин, — Болконски е мой личен гост и гост в Брюн и искам да му доставя, колкото мога, всички радости на тукашния живот. Ако бяхме във Виена, това щеше да е лесно; но тук dans ce vilain trou morave[6] е по-мъчно и аз моля всички да ми помогнете. Il faut lui faire les honneurs de Brun.[7] Вие ще се заемете с театъра, аз — с обществото, а вие, Иполит, разбира се, с жените.

— Трябва да му покажем Амели, прелест! — каза един от нашите, като целуна крайчеца на пръстите си.

— Изобщо трябва да направим възгледите на тоя кръвожаден воин — рече Билибин — по-човеколюбиви.

— Едва ли ще се възползувам от вашето гостоприемство, господа — каза Болконски, като погледна часовника, — аз и без това трябва да тръгвам сега.

— За къде?

— При императора.

— О! О! О!

— Е, довиждане, Болконски!… Довиждане, княже; но елате за обяд по-рано — чуха се гласове. — Ние ще се погрижим за вас.

— Когато говорите с императора, гледайте да хвалите колкото може повече реда при доставянето на продоволствието и маршрутите — каза Билибин, изпращайки Болконски до вестибюла.

— Бих искал да хваля, но доколкото ги познавам, не мога — отговори с усмивка Болконски.

— Изобщо говорете колкото можете повече. Аудиенциите са негова страст; а самият той, както ще видите, не обича и не може да говори.

[1] Хайде разправете де. ↑

[2] Жената е другарка на мъжа. ↑

[3] Берлинският кабинет не може да изрази мнението си за съюза, без да изрази… като в последната си нота… разбирате ли… разбирате ли… но ако негово величество императорът не промени същината на нашия съюз… ↑

[4] Чакайте, аз не съм свършил… Мисля, че намесата ще бъде по-силна от ненамесата. И… не ще може да се сметне работата за свършена с неприемането на нашето бързо съобщение от 28 ноември. Така ще свърши всичко това… ↑

[5] Демостене, познавам те по камъчето, което криеш в златната си уста! ↑

[6] Трябва да го гостим в Брюн. ↑

[7] В тая противна моравска дупка. ↑

XII

На тържествения общ прием император Франц, само се загледа втренчено в лицето на княз Андрей, застанал на определеното му място, между австрийските офицери, и му кимна с дългата си глава. Но след тържествения прием вчерашният флигеладютант предаде учтиво на Болконски желанието на императора да му даде аудиенция. Император Франц го прие прав насред стаята. Преди да почнат разговора, княз Андрей остана смаян, че императорът сякаш се бе смутил, тъй като не знаеше какво да каже, и се изчерви.

— Кажете, кога почна сражението? — попита бързо той.

Княз Андрей отговори. След тоя въпрос се изредиха други, все такива прости въпроси: „Здрав ли е Кутузов? Откога е напуснал Кремс?“ и така нататък. Императорът говореше с такова изражение, сякаш неговата цел бе само да зададе известен брой въпроси. А отговорите на тия въпроси, това беше очевидно, не можеха да го интересуват.

— В колко часа почна сражението? — попита императорът.

— Не мога да доложа на ваше величество в колко часа е почнало сражението по фронта, но в Дюренщайн, дето бях аз, войската почна атака в шест часа вечерта — каза Болконски, оживявайки се, като предполагаше в тоя случай, че ще успее да изложи готовото вече в главата му правдиво описание на всичко, което знаеше и бе видял.

Но императорът се усмихна и го прекъсна:

— Колко мили има?

— Откъде докъде, ваше величество?

— От Дюренщайн до Кремс.

— Три мили и половина, ваше величество.

— Французите напуснаха ли левия бряг?

— Според донесенията на разузнавачите през нощта последните французи преминали реката на салове.

— Има ли достатъчно фураж в Кремс?

— Фуражът не бе доставен в такова количество…

Императорът го прекъсна.

— В колко часа бе убит генерал Шмит?

— В седем часа, струва ми се.

— В седем часа ли? Много тъжно! Много тъжно!

Императорът каза, че благодари и се поклони. Княз Андрей излезе и веднага от всички страни бе заобиколен от придворни. От всички страни го гледаха любезни очи и се чуваха любезни думи. Вчерашният флигеладютант го укори защо не е отседнал в двореца и му предложи своя дом. Приближи се военният министър, за да го поздрави с ордена „Мария-Терезия“ трета степен, с който императорът го бе наградил. Камерхерът на императрицата го покани при нейно величество. Ерцхерцогинята също искала да го види. Той не знаеше на кого да отговоря и няколко секунди се мъчеше да подреди мислите си. Руският посланик го обгърна през рамо, заведе го до прозореца и почна да разговаря с него.

Въпреки думите на Билибин донесеното от княз Андрей съобщение бе прието радостно. Наредиха благодарствен молебен. Кутузов бе награден с големия кръст на „Мария-Терезия“ и цялата армия получи награди. Болконски получаваше покани от всички страни и цялата сутрин трябваше да прави посещения на главните австрийски сановници. Завърши посещенията си към пет часа подир обяд и съчинявайки мислено писмо до баща си за сражението и за пътуването си до Брюн, княз Андрей се връщаше към жилището си у Билибин. Преди да се върне у Билибин, княз Андрей се бе отбил в една книжарница да си купи книги за през похода и се бе забавил в книжарницата. До входната площадка на заетата от Билибин къща имаше полунатоварена с вещи бричка и Франц, слугата на Билибин, помъкнал едва-едва един куфар, излезе през вратата.

— Какво има? — попита Болконски.

— Ach, Erlaucht! — каза Франц, който с усилие качваше куфара в бричката. — Wirziehen noch weiter. Der Bôsewicht ist schon wieder hinter uns her![1]

— Какво има? Какво? — попита княз Андрей.

Билибин излезе да посрещне Болконски. Лицето на Билибин, винаги спокойно, сега бе развълнувано.

— Non, non, avouez que c’est charmant — каза той, — cette histoire du pont de Thabor (мост във Виена). Ils l’ont passé sans coup férir.[2]

Княз Андрей не разбираше нищо.

— Но откъде пристигате вие, че не знаете онова, което всички кочияши в града знаят вече?

— Ида от ерцхерцогинята. Там не чух нищо.

— À не видяхте ли, че навсякъде се стягат за заминаване?

— Не видях… Но какво има? — попита нетърпеливо княз Андрей.

— Какво има ли? Това, че французите са минали защищавания от Ауерсперг мост, който не бил хвърлен във въздуха, тъй че сега Мюра препуска по пътя за Брюн и днес-утре те ще бъдат тук.

— Как тъй тук? Но как не са хвърлили във въздуха моста, щом е бил миниран?

— Отговорете ми вие. И самият Бонапарте не знае това.

Болконски сви рамене.

— Но щом са минали моста, значи, и армията е загубена: тя ще бъде отрязана — каза той.

— Тъкмо там е работата — отговори Билибин. — Слушайте. Както ви разправях, французите влизат във Виена. Всичко е много добре. На следния ден, тоест вчера, господа маршалите Мюра, Лан и Белиар яхват конете и тръгват към моста. (Забележете, и тримата са гасконци.) „Господа — казва единият, — вие знаете, че Таборският мост е миниран и контраминиран и че пред него има страшен tête de pont[3] и петнадесетхилядна войска, на която е заповядано да дигне моста във въздуха и да не ни пусне. Но на нашия император Наполеон ще бъде приятно, ако ние вземем тоя мост.“ — „Я да отидем“ — отговарят другите; и отиват и вземат моста, минават го и сега с цялата си армия на отсамната страна на Дунав са се насочили срещу нас, срещу вас и срещу вашите съобщителни линии.

— Стига сте се шегували — каза тъжно и сериозно княз Андрей.

Това съобщение беше тъжно и в същото време приятно за княз Андрей. Щом разбра, че руската армия е в такова безнадеждно положение, хрумна му, че тъкмо на него е предопределено да изведе руската армия от това положение, че ето го тоя Тулон, който ще го измъкне от редовете на неизвестните офицери и ще му открие началния път към славата! Слушайки Билибин, той вече съобразяваше как, щом пристигне в армията, ще каже във военния съвет мнението си, което единствено ще спаси армията, и че само на него ще бъде възложено изпълнението на тоя план.

— Стига сте се шегували — рече той.

— Не се шегувам — продължи Билибин, — нищо не е по-вярно и по-тъжно. Пристигат тия господа на моста сами и развяват бели кърпички; уверяват, че има примирие и че те, маршалите, са тръгнали за преговори с княз Ауерсперг. Дежурният офицер ги пуска в tête de pont. Те му разказват хиляди гасконски глупости: казват, че войната е свършена, че император Франц дал среща на Бонапарт, че те искат да видят княз Ауерсперг и така нататък. Офицерът изпраща да повикат Ауерсперг; тия господа прегръщат офицерите, шегуват се, сядат по оръдията, а през това време един френски батальон се вмъква незабелязано на моста, хвърля във водата чувалите със запалителни вещества и се приближава до tête de pont. Най-сетне дохожда самият генерал-лейтенант, милият наш княз Ауерсперг фон Маутерн. „Мили неприятелю! Цвят на австрийското войнство, герой от войните с турците! Враждата свърши, ние можем да си подадем ръка… император Наполеон гори от желание да се запознае с княз Ауерсперг.“ С една дума, тия господа, които ненапразно са гасконци, тъй обсипват с любезности Ауерсперг, той е така подкупен от тая толкова бързо установена своя интимност с френските маршали, тъй е ослепен от вида на мантията и от щраусовите пера на Мюра, qu’il n’y voit que du feu, et oublie celui qu’il devait faire, faire sur l’ennemi[4]. (Въпреки бързината на приказките си Билибин не забрави да се поспре след това mot, за да даде време да бъде оценено.) Френският батальон се втурва в tête de pont, повреждат оръдията и мостът е превзет. А върхът на всичко — продължи той, успокоявайки се сам от прелестта на това, което разправяше — е, че сержантът, поставен при оръдието, по сигнал от което трябвало да бъдат запалени мините и да се вдигне мостът във въздуха, тоя сержант, като видял, че френските войски отиват тичешком на моста, поискал вече да стреля, но Лан му дръпнал ръката. Сержантът, който очевидно е бил по-умен от своя генерал, се приближил до Ауерсперг и му казал: „Княже, нас ни лъжат, ето французите!“ Мюра разбира, че ако остави сержанта да говори, работата е загубена. Той се обръща с престорено учудване (истински гасконец) към Ауерсперг: „Не виждам толкова хвалената в цял свят австрийска дисциплина — казва той, — вие позволявате на един долен чин да говори с вас така!“ C’est génial. Le prince d’Auersperg se pique d’honneur et fait mettre le sergent aux arrêts. Non, mais avouez que c’est charmant toute cette histoire du pont de Thabor. Ce n’est ni bêtise, ni lâcheté…[5]

— C’est trahison peut-être[6] — каза княз Андрей, като си представи живо сивите шинели, раните, барутния дим, гърмежите и славата, която го очакваше.

— Non plus. Cela met la cour dans de trop mauvais draps — продължи Билибин. — Ce n’est ni trahison, ni lâcheté, ni bêtise; c’est comme à Ulm… — Той сякаш се замисли, търсейки думи: — C’est… c’est… du Mack. Nous sommes mackes[7] — завърши той, чувствувайки, че е казал un mot, и то ново mot, такова mot, което ще се повтаря.

Събраните досега бръчки по челото му бързо се изгладиха в знак на удоволствие; той се усмихна леко и почна да разглежда ноктите си.

— За къде тръгвате? — каза той изведнъж, обръщайки се към княз Андрей, който стана и се запъти към стаята си.

— Заминавам.

— За къде?

— За армията.

— Че нали искахте да останете още два дни?

— Но сега ще тръгна веднага.

И като даде разпореждане за заминаване, княз Андрей отиде в стаята си.

— Знаете ли какво, мили — каза Билибин, като влезе в стаята му. — Аз помислих за вас. Защо ще заминавате?

И като доказателство за непобедимостта на тоя довод всички бръчки изчезнаха от лицето му.

Княз Андрей погледна въпросително събеседника си и не отговори нищо.

— Защо ще заминавате? Зная, вие смятате, че сега, когато армията е в опасност, ваш дълг е да побързате при армията. Аз разбирам това, драги, c’est de l’héroïsme[8].

— Съвсем не — рече княз Андрей.

— Но вие сте un philosophe[9], бъдете такъв докрай, погледнете нещата от другата страна и ще видите, че ваш дълг, напротив, е да се пазите. Оставете това на другите, които не са годни за нищо по-добро… Не са ви заповядали да се върнете, а оттук не са ви разрешили да тръгнете; значи, можете да останете и да пътувате с нас нататък, накъдето ни завлече нещастната ни съдба. Казват, че заминават за Олмюц. А Олмюц е много приятен град. И ние с вас спокойно ще пътуваме в моята каляска.

— Стига сте се шегували, Билибин — каза Болконски.

— Аз ви говоря искрено и приятелски. Размислете. За къде и за какво ще заминавате сега, когато можете да останете тук? Очаква ви едно от двете (кожата над лявото му сляпо око се сбърчи): или, преди да стигнете до армията, ще бъде сключен мир, или пък поражение и позор заедно с цялата Кутузова армия.

И Билибин отпусна кожата си, чувствувайки, че неговата дилема е неопровержима.

— Аз не мога да реша това — рече студено княз Андрей и помисли: „Заминавам, за да спася армията.“

— Mon cher, vous, êtes un héros[10] — рече Билибин.

[1] Ах, ваше сиятелство! Отиваме още по-далеч. Злодеецът отново е по петите ни! ↑

[2] Не, не, признайте, че това е очарователно, тая история с Таборския мост. Те го минали без съпротива. ↑

[3] Предмостово укрепление. ↑

[4] Че вижда само техния огън, а забравя огъня, който трябваше да открие срещу неприятеля. ↑

[5] Това е гениално. Княз Ауерсперг се оскърбява и заповядва да арестуват сержанта. Не, признайте, че цялата тая история с Таборския мост е прелестна. Глупост ли е, подлост ли… ↑

[6] Може би е измяна. ↑

[7] И това не. Това поставя двора в извънредно лошо положение. Това не е измяна, не е подлост, не е глупост. Това е както при Улм. Това… това е… маковщина. Ние се маковахме. ↑

[8] Това е героизъм. ↑

[9] Философ. ↑

[10] Драги, вие сте герой. ↑

XIII

През същата тая нощ Болконски, след като се сбогува с военния министър, замина за армията, без да знае де ще я намери и страхувайки се да не бъде заловен от французите по пътя към Кремс.

В Брюн цялото придворно население се приготвяше за заминаване и тежкият багаж вече се изпращаше в Олмюц. Близо до Ецелсдорф княз Андрей излезе на пътя, по който с най-голяма бързина и в най-голямо безредие се движеше руската армия. Пътят бе тъй задръстен от товарни каруци, че беше невъзможно да се пътува с карета. Като взе от един казашки началник кон и казак, княз Андрей, гладен и уморен, изпреварвайки обозите, търсеше главнокомандуващия и колата с багажа си. Из пътя до него стигаха най-зловещи слухове за положението на армията и видът на безредно бягащата армия потвърждаваше тия слухове.

„Cette armée russe que l’or de l’Angleterre a transportée des extrémités de l’univers, nous allons lui faire éprouver le même sort (le sort de l’armée d’Ulm“[1] — спомни си той думите от заповедта на Бонапарт по армията преди началото на кампанията и тия думи събуждаха у него в едно и също време учудване пред гениалния герой, чувство на оскърбена гордост и надежда за слава. „А ако нищо друго не остава, освен да умра? — мислеше той. — Че какво — щом трябва! Аз ще го сторя не по-зле от другите.“

Княз Андрей гледаше с презрение тия безкрайни объркани команди, каруци, паркове, артилерия и отново каруци, каруци и пак всевъзможни видове каруци, каруци и каруци, които се изпреварваха една друга и задръстваха на три, на четири редици калния път. От всички страни, додето можеше да се чуе, отзад и напред се чуваше шум от колела, гърмолене на каросерии, на талиги и лафети, конски тропот, шибане с камшик, викове за подкарване на конете, ругатни на войници, вестовои и офицери. От двете страни на пътя се виждаха непрекъснато ту умрели, одрани и неодрани коне, ту счупени коли, до които, чакайки нещо, седяха самотни войници, ту отделили се от частите си войници, които отиваха на тълпи към съседните села или мъкнеха от тия села кокошки, овни, сено или напълнени с нещо чували. По надолнищата и нагорнищата тълпите ставаха по-гъсти и във въздуха висеше непрекъсната обща глъчка. Затъвайки до колене в кал, войниците поемаха на ръце оръдията и каруците; плющяха камшици, плъзгаха се копита, късаха се тегличи и гърдите заболяваха от викове. Завеждащите движението офицери минаваха на коне ту напред, ту назад между обозите. Сред общия смътен шум гласовете им се чуваха слабо и по лицата им се виждаше отчаянието, че не могат да спрат това безредие.

„Voilà le cher[2] православно войнство“ — Домиели Болконски, като си спомни думите на Билибин.

Той поиска да попита някого от тия хора де е Главнокомандуващият и се приближи с коня си до обоза. Право срещу него идеше чудновата, едноконна кола, очевидно нагласена със свои, войнишки средства, нещо средно между каруца, кабриолет и каляска. Колата се караше от войник, а в нея, под кожения гюрук със завеска, седеше жена цялата обвързана с шалове. Княз Андрей се приближи и зададе вече въпроса на войника, когато вниманието му бе привлечено от отчаяните викове на седналата в бричката жена. Завеждащият обоза офицер биеше войника — кочияш на тая бричка, защото искал да изпревари другите, и камшикът шибаше завеската, която се спускаше от гюрука. Жената остро викаше. Щом видя княз Андрей, тя се показа изпод завеската, замаха със слабите си ръце, които се подаваха изпод един тъкан шарен шал, и почна да вика:

— Адютанте! Господин адютанте!… За Бога… защитете ме… Какво е това нещо?… Аз съм жена на лекаря от седми егерски полк… не ни пускат; ние изостанахме, изгубихме нашите!…

— Ще те направя на пита, обръщай! — викаше озлобеният офицер на войника. — Обръщай назад заедно с пачаврата си!

— Господин адютант, защитете ме. Какво е това? — извика жената на лекаря.

— Благоволете да пуснете тая кола. Не виждате, ли, че има жена? — рече княз Андрей, като се приближи към офицера.

Офицерът го погледна, не отговори и отново се обърна към войника:

— Аз ще ти дам да разбереш!… Назад!

— Казвам ви, пуснете я — повтори княз Андрей, като стисна устни.

— Кой си пък ти? — обърна се офицерът изведнъж с пиянски бяс към него. — Кой си ти? Ти (той особено натъртваше на това „ти“) началник ли си, а? Тук аз съм началник, а не ти. Ти — назад — повтори той, — ще те направя на пита.

Очевидно тоя израз бе се харесал на офицера.

— Здравата сряза адютантчето — чу се нечий глас отзад.

Княз Андрей видя, че офицерът е в такъв пиянски пристъп на безпричинен бяс, когато хората не знаят какво говорят. Той видя, че в неговото застъпничество за жената на лекаря в бричката имаше тъкмо онова, от което най-много се страхуваше, онова, което се нарича ridicule[3], но инстинктът му казваше друго. Преди офицерът да довърши последните думи, княз Андрей, с изкривено от бяс лице, се приближи до него и дигна камшик:

— Благо-во-лете да пуснете колата!

Офицерът махна с ръка и бързо се отдалечи.

— Всичко е от тях — все от тия, щабните, цялото безредие е от тях — измърмори той. — Правете, каквото щете.

Бързо, без да дига очи, княз Андрей се отдалечи от жената на лекаря; която го наричаше спасител, и припомняйки си с отвращение най-малките подробности на тая унизителна сцена, препусна към селото, дето, както му бяха казали, бил главнокомандуващият.

Като влезе в селото, той скочи от коня и тръгна към първата къща с намерение да си почине поне една минута, да хапне нещо и да си изясни всички тия оскърбителни, измъчващи го мисли. „Това е тълпа от мерзавци, а не войска“ — мислеше си, приближавайки се до прозореца на първата къща, и в тоя миг познат глас го извика по име.

Той погледна наоколо си. От малкото прозорче надничаше красивото лице на Несвицки. Несвицки дъвчеше нещо с влажната си уста, махаше с ръце и го викаше при себе си.

— Болконски, Болконски! Не чуваш ли? Ела по-скоро! — викаше той.

Когато влезе в къщата, княз Андрей видя Несвицки и още един адютант, които ядяха нещо. Те бързо запитаха Болконски не знае ли нещо ново. По техните толкова познати лица княз Андрей прочете израз на тревога и безпокойство. Тоя израз особено се забелязваше по винаги засмяното лице на Несвицки.

— Де е главнокомандуващият? — попита Болконски.

— Там, в оная къща — отговори адютантът.

— Е, истина ли е, че има мир и капитулация? — попита Несвицки.

— Аз питам вас. Аз не зная нищо освен това, че едва успях да стигна до вас.

— А при нас, драги, какво става! Ужас! Признавам си, драги, присмивахме се на Мак, а ние самите сме още по-зле — рече Несвицки. — Но седни де, хапни нещо.

— Сега, княже, няма да намерите нито каруци, нито нищо и вашият Пьотр бог знае де е — каза другият адютант.

— А де е главната квартира?

— Ще нощуваме в Цнайм.

— А аз стегнах в денкове на два коня всичко, което ми е необходимо — каза Несвицки, — и ми направиха отлични денкове. Бягай, ако щеш, и през Бохемските планини. Лошо, драги. Но ти май си болен, защо трепериш тъй? — попита Несвицки, когато забеляза, че княз Андрей трепна така, като че се бе допрял до лайденска стъкленица.

— Нищо — отговори княз Андрей.

В тоя миг си спомни спречкването преди малко с жената на лекаря и обозния офицер.

— Какво прави тук главнокомандуващият? — попита той.

— Нищо не разбирам — рече Несвицки.

— Аз пък разбирам само едно, че всичко е мръсно, мръсно и мръсно — каза княз Андрей и тръгна за къщата, дето се намираше главнокомандуващият.

След като мина покрай каляската на Кутузов, край измъчените яздитни коне на свитата и край казаците, които разговаряха високо помежду си, княз Андрей влезе в пруста. Самият Кутузов, както казаха на княз Андрей, бил в стаята заедно с княз Багратион и Вайротер. Вайротер беше австрийският генерал, който замести убития Шмит. В пруста дребничкият Козловски беше клекнал пред писаря. А писарят, запретнал пешовете на мундира си, пишеше бързо върху едно преобърнато каче. Лицето на Козловски беше измъчено, явно бе, че и той не бе спал през нощта. Погледна княз Андрей и дори не му кимна.

— Втора линия… Написа ли? — продължи той да диктува на писаря. — Киевският гренадирски, Подолският…

— Не сварвам, ваше високоблагородие — отговори непочтително и ядосано писарят, като се обърна към Козловски.

През това време зад вратата се чуваше оживено недоволният глас на Кутузов, прекъсван от друг, непознат глас. От звука на тия гласове, от невниманието, с което го погледна Козловски, от непочтителността на измъчения писар, от това, че писарят и Козловски седяха на пода при качето, толкова близо до главнокомандуващия, и от това, че казаците, които държаха конете, се смееха високо под прозореца на къщата — от всичко това княз Андрей чувствуваше, че трябва да се случи нещо важно и злощастно.

Княз Андрей зададе настоятелно няколко въпроса на Козловски.

— Ей сега, княже — рече Козловски. — Това е диспозиция за Багратион.

— А капитулацията?

— Няма никаква капитулация; дадени са нареждания за сражение.

Княз Андрей тръгна към вратата, зад която се чуваха гласовете. Но тъкмо когато щеше да отвори вратата, гласовете в стаята млъкнаха, вратата се отвори сама и на прага се появи Кутузов със своя орлов нос на подпухналото лице. Княз Андрей стоеше право срещу Кутузов; но по израза на единственото здраво око на главнокомандуващия личеше, че толкова ситно го бяха овладели мисли и грижи, та сякаш помрачаваха зрението му. Той гледаше своя адютант право в лицето и не можеше да го познае.

— Е, свърши ли? — обърна се той към Козловски.

— След една секунда, ваше превъзходителство.

Багратион, не висок, с твърдо и неподвижно, източен тип лице, слаб, още не стар човек, излезе след главнокомандуващия.

— Имам чест да ви се представя — повтори княз Андрей доста високо, подавайки един плик.

— А, от Виена ли? Добре. После, после!

Кутузов излезе с Багратион на входната площадка.

— Е, княже, довиждане — каза той на Багратион. — Христос да ти помага. Благославям те за великия подвиг.

Лицето на Кутузов се смекчи неочаквано и в очите му се показаха сълзи. С лявата си ръка той привлече Багратион към себе си, а с дясната, на която имаше пръстен, с явно привичен жест го прекръсти и приближи към него подпухналата си буза, вместо която Багратион целуна шията му.

— Христос да ти помага! — повтори Кутузов и се приближи до каляската. — Сядай при мене — рече той на Болконски.

— Ваше високопревъзходителство, аз бих искал да бъда полезен тук. Позволете ми да остана в отряда на княз Багратион.

— Седни! — каза Кутузов и като видя, че Болконски се бави, продължи: — И на мене, и на мене ми трябват добри офицери.

Те седнаха в каляската и пропътуваха мълчаливо няколко минути.

— Много, много и различни работи ще има напреде — каза той със старческо изражение на проницателност, сякаш бе разбрал всичко, което ставаше в душата на Болконски. — Ако една десета от неговия отряд стигне утре до мястото, аз ще благодаря на Бога — добави Кутузов, като че говореше на себе си.

Княз Андрей погледна Кутузов и неволно му се хвърлиха в очи, на трийсетина сантиметра от него, чисто измитите тънки от белега на сляпото око на Кутузов, дето един куршум от битката при Измаил бе пробил главата му, и изтеклото му око. „Да, той има право да говори тъй спокойно за загиването на тия хора“ — помисли Болконски.

— Тъкмо затова ви моля да ме изпратите в тоя отряд.

Кутузов не отговори. Той като че бе забравил какво бе казал и седеше замислен. Пет минути по-късно, олюлявайки се плавно върху меките ресори на каляската, Кутузов заговори с княз Андрей. По лицето му нямаше и следа от вълнение. С тънка насмешка той разпитваше княз Андрей за подробностите на срещата му с императора, за преценките, които е чул в двора относно кремското сражение, и за някои познати и на двамата жени.

[1] Ние ще принудим тая руска армия, която английското злато пренесе тук от другия край на света, да изпита същата участ (участта на Улмската армия). ↑

[2] Ето го милото. ↑

[3] Смешно. ↑

XIV

Чрез свой разузнавач Кутузов получи на първи ноември едно известие, което поставяше командуваната от него армия в почти безизходно положение. Разузнавачът съобщаваше, че след като минали по виенския мост, французите са се насочили с грамадни сили към съобщителната връзка на Кутузов с войските, които идеха от Русия. Ако Кутузов би решил да остане в Кремс, сто и петдесет хилядната армия на Наполеон би го отрязала от всички съобщителни линии, би обкръжила неговата четиридесетхилядна изморена армия и той би се озовал в положението на Мак при Улм. Ако Кутузов би решил да изостави пътя, който водеше към съединяването му с войските от Русия, той трябваше да навлезе без път в непознати места на Бохемските планини, бранейки се от превъзхождащ го по сили неприятел, и да се прости с всяка надежда за свързване с Буксхевден. Ако пък Кутузов би се решил да отстъпи по пътя от Кремс към Олмюц, за да се съедини с войските от Русия, той би рискувал да бъде изпреварен по тоя път от французите, които бяха минали по моста във Виена, и да бъде принуден по тоя начин да приеме сражение през време на поход с всичкото тежко снаряжение и с обозите си, като има срещу себе си неприятел, който е триж по-многоброен от него и го е обградил от две страни.

Кутузов избра последното разрешение.

Според съобщението на разузнавача французите, след като минали виенския мост, тръгнали в усилен марш към Цнайм, който беше по пътя на отстъплението на Кутузов, и били на повече от сто версти пред него. Ако стигнеше Цнайм преди французите, можеше да има голяма надежда да спаси армията; позволеше ли на французите да го изпреварят в Цнайм — това значеше да изложи сигурно цялата армия на позор като улмския или — на обща гибел. Но невъзможно бе да изпревари французите с цялата си армия. Пътят на французите от Виена до Цнайм беше по-къс и по-добър от пътя на русите от Кремс до Цнайм.

През нощта, когато получи съобщението, Кутузов бе изпратил четирихилядния авангард на Багратион направо през планините от кремско-цнаймския път за виенско-цнаймския. Багратион трябваше да направи тоя преход без почивка, да спре с лице към Виена и с гръб към Цнайм и ако успееше да изпревари французите, трябваше да ги задържа, колкото можеше. А самият Кутузов, с всичките си обози и артилерия, потегли към Цнайм.

След като измина с гладни и боси войници в бурна нощ без път през планините четиридесет и пет версти и като изгуби една трета от хората си, които изостанаха, Багратион излезе в Холлабрун на виенско-цнаймския път няколко часа по-рано от французите, които приближаваха към Холлабрун от Виена. Кутузов трябваше да върви още цяло денонощие с обозите си, за да стигне до Цнайм, и затова, за да спаси армията, Багратион трябваше с четири хиляди гладни, измъчени войници да задържа едно денонощие цялата неприятелска армия, която се срещна с него в Холлабрун, нещо очевидно невъзможно. Но странната съдба направи невъзможното възможно. Успехът на измамата, чрез която виенският мост падна в ръцете на французите, накара Мюра да се опита да измами и Кутузов. Когато срещна по цнаймския път слабия отряд на Багратион, Мюра помисли, че това е цялата армия на Кутузов. За да може да смачка сигурно тая армия, той чакаше закъснелите по пътя от Виена войски и за тая цел предложи тридневно примирие при условие — ни едната, ни другата войска да не променя положението си и да не мърда от местата си. Мюра уверяваше, че вече се водят преговори за мир, поради което, за да се избегне безполезно кръвопролитие, той предлага примирие. Австрийският генерал граф Ностиц, който беше на аванпост, повярва на думите на парламентьора на Мюра и отстъпи, като откри отряда на Багратион. Друг парламентьор отиде в руските линии да съобщи същото известие за мирни преговори и да предложи на руските войски тридневно примирие. Багратион отговори, че не може нито да приема, нито да не приема примирие и изпрати при Кутузов адютанта си с донесение за направеното му предложение.

За Кутузов примирието беше единствено средство да спечели време, да даде възможност на измъчения Багратионов отряд да си почине и да прекара макар и само с още един преход до Цнайм обозите и тежкото снаряжение (движението на които бе скрито от французите). Предложението за примирие даваше единствената и неочаквана възможност да се спаси армията. Щом получи това известие, Кутузов веднага изпрати в неприятелския лагер командирования към него генерал-адютант Винценгероде. Винценгероде трябваше не само да приеме примирието, но и да предложи условия за капитулация, а в същото време Кутузов изпрати адютантите си назад, за да ускорят колкото е възможно движението на обозите на цялата армия по кремско-цнаймския път. Измъченият, гладен отряд на Багратион трябваше сам да прикрива това движение на обозите на цялата армия, като стои неподвижен пред един неприятел, осем пъти по-силен от него.

Очакванията на Кутузов се изпълниха както в това, че предложенията за капитулация, които не го задължаваха с нищо, можаха да дадат време на част от обозите да минат, така и в това, че грешката на Мюра щеше да се открие много скоро. Бонапарт, който се намигаше в Шьонбрун, на около двадесет и пет версти от Холлабрун, щом получи донесението на Мюра и проекта за примирие и капитулация, съзря измамата и надписа на Мюра следното писмо:

Au prince Murai, êchoenbruiin, 25 brumaire en 1805 à huit heures du matin.

Il m’est impossible de trouver des termes pour vous exprimer mon mécontentement. Vous ne commandez que mon avant-garde et vous n’avez pas le droit de faire d’armistice sans mon ordre. Vous me faites perdre le fruit d’une campagne. Rompez l’armistice sur-le-champ et marchez à l’ennemi. Vous lui ferez déclarer, que le général qui a signé cette capitulation, n’avait pas le droit de le faire, qu’il n’y a que l’Empereur de Russie qui ait ce droit.

Toutes les fois cependant que l’Empereur de Russie ratifierait la dite convention, je la ratifierai; mais ce n’est qu’une ruse. Marchez, détruisez l’armée russe… vous êtes en position de prendre son bagage et son artillerie.

L’aide-de-camp de l’Empereur de Russie est un… Les officiers ne sont rien quand ils n’ont pas de pouvoirs: celui-ci n’en avait point… Les Autrichiens se sont laissé jouer pour le passage du pont de Vienne, vous vous laissez jouer par un aide-dercamp de l’Empereur.

Napoléon[1]

Адютантът на Бонапарт препускаше коня с все сила към Мюра с това страшно писмо. Самият Бонапарт, който не се доверяваше на генералите си, се движеше с цялата гвардия към полесражението, страхувайки се да се изпусне готовата жертва, а четирихилядният отряд на Багратион весело палеше огньове, сушеше се, топлеше се, за пръв път от три дни вареше каша и никой от хората на отряда не знаеше и не мислеше за онова, което го очакваше.

[1] До принц Мюра, Шьонбрун, 25 брюмер 1805 г., 8 часа сутринта.

Не мога да намеря думи, за да ви изразя недоволството си. Вие командувате само моя авангард и нямате право да сключвате примирие, без моя заповед. Вие ме карате да загубя плодовете на цяла кампания. Веднага прекъснете примирието и настъпете срещу неприятеля. Ще му съобщите, че генералът, който е подписал тая капитулация, не е имал право за това и че никой освен руския император няма това право.

Ала ако руският император потвърди казаното споразумение, аз също ще се съглася; но това е само хитрост. Вървете и унищожете руската армия… вие можете да вземете обозите и артилерията й.

Генерал-адютантът на руския император е… Офицерите не значат нищо, щом нямат пълномощие; и той го няма… Австрийците се оставиха да бъдат излъгани при минаването на виенския мост, а вие се оставяте да бъдете излъган от адютантите на императора.

Наполеон ↑

XV

Към четири часа следобед княз Андрей, който бе настоял пред Кутузов да изпълни молбата му, пристигна в Грунт и се представи на Багратион. Адютантът на Бонапарт не бе стигнал още в отряда на Мюра и сражението не бе почнало. В отряда на Багратион не знаеха нищо за общия ход на работите, говореха за мир, без да вярват, че е възможен. Говореха и за сражение и също така не вярваха, че ще има скоро сражение.

Багратион, който знаеше, че Болконски е любим и доверен адютант, го прие с особено началническо внимание и снизхождение, обясни му, че навярно днес или утре ще има сражение и го остави напълно свободен да си избере — да бъде при него през време на сражението или в ариергарда, за да следи за реда на отстъплението, „което също така е много важно“.

— Но днес навярно няма да има сражение — каза Багратион, сякаш успокояваше княз Андрей.

„Ако е от обикновените щабни контета, изпращани, за да получават кръстчета, той и в ариергарда ще получи награда, а ако иска да бъде при мене, нека… ще върши работа, стига да е храбър офицер“ — помисли Багратион. Княз Андрей не отговори нищо и помоли за разрешение да обиколи позицията и да види разположението на войските, та в случай на поръчения да знае де да отиде. Дежурният офицер на отряда, красив мъж, облечен контешки и с елмазен пръстен на показалеца си, който говореше френски лошо, но с удоволствие, пожела да придружи княз Андрей…

От всички страни се виждаха мокри, с тъжни лица офицери, които като че търсеха нещо, и войници, които мъкнеха от селото врати, пейки и огради.

— Ето на, княже, не можем да се избавим от тоя народ — каза щаб-офицерът, сочейки тия хора. — Разглезват ги командирите. А ето там — той посочи опънатата палатка на маркитанта[1], — струпат се и седят. Тая сутрин изгоних всички, а вижте, пак е пълно. Трябва да отида, княже, да ги сплаша. За минута.

— Да се отбием, и аз ще си купя от него сирене и бял хляб — каза княз Андрей, който още не бе успял да хапне.

— Че защо не ми казахте, княже? Аз бих ви предложил, каквото Господ дал.

Те слязоха от конете и влязоха в палатката на маркитанта. Неколцина офицери, със зачервени и изморени лица, бяха насядали около масите, пиеха и ядяха.

— Но какво е това, господа! — каза щаб-офицерът с укорен тон, като човек, който няколко пъти е повтарял едно и също. — Та не бива да се отлъчвате тъй. Князът заповяда да няма тук никой. Ето на, вие господин щабскапитан — обърна се той към един дребен, измърсен, слаб артилерийски офицер, който без ботуши (беше ги дал на маркитанта да ги изсуши), само по чорапи, стана пред новодошлите, като се усмихваше не много естествено.

— Е, капитан Тушин, как не ви е срам? — продължи щаб-офицерът. — Вие, като артилерист, би трябвало да бъдете за пример, а сте без ботуши. Ако забие тревога, ще бъдете чудесен без ботуши. (Щабофицерът се усмихна.) Благоволете да отидете по местата си, господа, всички, всички — прибави той началнически.

Княз Андрей погледна щабскапитана Тушин и без да ще, се усмихна. Мълком и усмихнат, тъпчейки ту с единия бос крак, ту с другия, капитан Тушин гледаше въпросително с големи, умни и добри очи ту княз Андрей, ту щабофицера.

— Войниците думат: събуеш ли се, по те бива — рече капитан Тушин с усмивка и стеснение и очевидно за да излезе от неловкото си положение, обърна на шеговит тон.

Но преди да довърши, почувствува, че шегата му не бе приета и не хвана. Той се смути.

— Благоволете да тръгнете — каза щаб-офицерът, като се мъчеше да бъде сериозен.

Княз Андрей погледна още веднъж фигурката на артилериста. В нея имаше нещо особено, съвсем не военно, донякъде комично, ала извънредно привлекателно.

Щабофицерът и княз Андрей яхнаха конете и отидоха по-нататък.

Вън от селото те непрестанно изпреварваха и срещаха идещи войници и офицери от различни команди и видяха вляво строящи се укрепления, които се червенееха от прясната, току-що изкопана глина. Няколко батальона войници, само по ризи, макар че духаше студен вятър, гъмжаха като бели мравки по тия укрепления; иззад насипа, без да се вижда от кого, непрекъснато се изхвърляха лопати червена глина. Те се приближиха до укреплението, разгледаха го и отминаха по-нататък. Зад самото укрепление попаднаха на няколко десетки войници, които непрестанно се сменяха, изтичвайки от укрепленията. Трябваше да запушат носовете си и да подкарат конете в тръс, за да излязат от тая отровена атмосфера.

— Voilà l’agrément des camps, monsieur le prince[2] — каза дежурният щабофицер.

Те отидоха на противоположното възвишение. От това възвишение вече се виждаха французите. Княз Андрей се спря и почна да разглежда.

— Ей тук има наша батарея — каза щаб-офицерът и посочи най-високата точка, — на оня чудак, който седеше без ботуши: оттам всичко се вижда; да отидем, княже.

— Благодаря ви много, сега вече сам ще се оправя — каза княз Андрей, като искаше да се отърве от щабофицера, — не се безпокойте, моля.

Щабофицерът остана назад, а княз Андрей тръгна сам.

Колкото по-напред, по-близо до неприятеля отиваше, толкова войските изглеждаха по в ред и по-весели. Най-голямо безредие и безнадеждност имаше в оня обоз пред Цнайм, който княз Андрей бе изпреварил заранта и който бе на десет версти от французите. В Грунт също се чувствуваше известна тревога и страх от нещо. Но колкото княз Андрей приближаваше към веригата на французите, толкова по-самоуверен ставаше видът на нашите войски. Облечени в шинели, войниците се бяха строили в редици и фелдфебелът и ротният преброяваха хората, като тикаха пръст в гърдите на крайния от всяко отделение войник и му заповядваха да дига ръка; пръснати из цялото пространство войници мъкнеха дърва и клони и правеха колибки, като се смееха весело и си приказваха; около огньовете седяха други, облечени и голи, сушаха ризите и партенките си или кърпеха ботушите и шинелите си и се трупаха около казаните и кашаварите. В една рота обедът беше готов и войниците с лакоми лица гледаха димящите казани и чакаха да се опита пробата, която артелчикът подаваше в дървена паничка на офицера, седнал пред своята барачка върху ствола на едно дърво.

В друга, по-щастлива рота, тъй като не всички имаха водка, войници се бяха струпали около сипаничавия широкоплещест фелдфебел, който навеждаше буренцето и наливаше в подлаганите поред капачета на манерките. Войниците дигаха манерките до устата си с набожен израз на лицата, гаврътваха водката, плакнеха си устата, избърсваха се с ръкавите на шинелите и се отдалечаваха от фелдфебела с развеселени лица. Всички лица бяха тъй спокойни, сякаш всичко това ставаше не пред неприятеля, преди сражение, в което най-малко половината от отряда щеше да остане на място, а сякаш бяха някъде в родината си в очакване на спокойна почивка. След като мина през един егерски полк, в редиците на киевските гренадири, хора с юнашки вид, заети със същите мирни работи, недалеч от високата, отличаваща се от другите колибка на полковия командир, княз Андрей попадна до строя на един взвод гренадири, пред които лежеше гол човек. Двама войника го държаха, а двама други замахваха с гъвкави пръчки и удряха отмерено по голия гръб. Наказваният неестествено викаше. Един дебел майор се разхождаше пред фронта и без да обръща внимание на виковете и без да спре, думаше:

— За войника е срамно да краде, войникът трябва; да бъде честен, благороден и храбър, а когато е откраднал от свой другар — той и чест няма; той е мерзавец. Още, още!

И непрекъснато се чуваха ударите на гъвкавите пръчки и отчаяният, но престорен вик.

— Още, още — повтаряше майорът.

Един млад офицер, с израз на недоумение и страдание по лицето, се отдалечи от наказвания и погледна въпросително минаващия адютант.

Когато стигна на предната линия, княз Андрей тръгна по фронта. На левия и на десния фланг нашата и неприятелската верига бяха далеч една от друга, но в средата, на онова място, дето сутринта бяха минали парламентьорите, веригите бяха толкова наблизо, че хората можеха да виждат лицата си и да разговарят помежду си. Освен войниците от веригата, от едната и от другата страна на това място бяха застанали мнозина любопитни, които се усмихваха и разглеждаха чудноватите и чужди за тях неприятели.

Още от рано сутринта, макар че бе забранено да се отива до веригата, началниците не можаха да се отърват от любопитни. Войниците от веригата, като хора, които показват нещо рядко, не гледаха вече французите, а си правеха наблюдения над идващите и се отегчаваха, докато чакаха смяната. Княз Андрей се спря, за да разгледа французите.

— Гледай, гледай — казваше един войник на другаря си, сочейки един руски войник-мускетар, който бе отишъл заедно с един офицер до веригата и заговори нещо бързо и разпалено с един френски гренадир. — Виж го как здравата дрънка! Хранцузинът не може да му излезе наглава. Я почни и ти, Сидоров!

— Чакай, слушай. Я как кара здравата — отговори Сидоров, който се смяташе за майстор да говори френски.

Войникът, когото сочеха смеещите се, беше Долохов. Княз Андрей го позна и се вслуша в приказките му. Заедно с ротния си командир Долохов бе дошъл във веригата от левия фланг, дето беше техният полк.

— Хайде, още, още! — караше го ротният командир, като се навеждаше напред и се мъчеше да не изпусне ни една от неразбираемите за него думи. — Моля ти се, по-бързо. Какво казва той?

Долохов не отговори на ротния; той бе въвлечен в разпалена препирня с един френски гренадир. Те разговаряха, разбира се, за войната. Смесвайки австрийците с русите, французинът доказваше, че русите са се предали и бягали още от Улм; Долохов доказваше, че русите не са се предали, а са победили французите.

— Заповядват ни да ви изгоним оттук, и ще ви изгоним — каза Долохов.

— Само гледайте да не ви пипнем с всичките ви казаци — каза французинът-гренадир.

Французите, зрители и слушатели, се засмяха.

— Ще ви накарат да танцувате, както танцувахте във времето на Суворов (on vous fera danser[3]) — каза Долохов.

— Qu’est ce qu’il chante?[4] — рече един французин.

— De l’histoire ancienne[5] — каза другият, който се сети, че става дума за по-раншните войни. — L’Empereur va lui faire voir à votre Souvara, comme aux autres…[6]

— Бонапарте… — започна Долохов, но французинът го прекъсна:

— Няма Бонапарте. Има император! Sacré nom[7] — извика ядосано той.

— По дяволите вашият император!

И Долохов грубо, по войнишки изпсува на руски, метна пушката си и се отдалечи!

— Да си вървим, Иван Лукич — каза той на ротния.

— На̀ ти тебе по хранцузки — обадиха се войниците от веригата. — Я, Сидоров!

Сидоров смигна, обърна се към французите и почна често-често да бъбри неразбрани думи.

— Кари, мала, тафа, сафи, мутер, каска — бърбореше той и се мъчеше да придаде изразителна интонация на гласа си.

— Хо-хо-хо! Ха-ха-ха! Ух! Ух! — избухна между войниците гръм от такъв здрав и весел смях, който неволно се предаде през веригата и на французите, та след това изглеждаше, че трябва по-скоро да се изпразнят пушките, да се унищожат зарядите и всички по-скоро да си отидат по домовете.

Но пушките останаха заредени, бойниците в къщите и укрепленията все тъй страшно гледаха напред и също както преди това останаха обърнати едни срещу други откачените от предниците топове.

[1] Маркитант — търговец на хранителни продукти, който придружава войска. ↑

[2] Ето приятностите на лагера, княже. ↑

[3] Ще ви накарат да танцувате. ↑

[4] Какво дрънка той? ↑

[5] Стара история. ↑

[6] Императорът ще покаже на вашия Сувара, както показа на другите. ↑

[7] Дявол да го вземе. ↑

XVI

След като обиколи цялата линия на войските от десния до левия фланг, княз Андрей се изкачи до оная батарея, от която, според думите на щабофицера, се виждало цялото поле. Тук той слезе от коня и спря до крайното от четирите откачени от предниците оръдия. Пред оръдията се разхождаше часовой-артилерист, който понечи да застане мирно пред офицера, но след направения му знак продължи своето отмерено, отегчително ходене.

Зад оръдията бяха предниците, още по-отзад — коневръзите и огньовете на артилеристите. Вляво, недалеч от крайното оръдие, имаше нова, плетена от пръти колибка, отдето се чуваха оживени офицерски гласове.

Наистина от батареята се виждаше почти цялото разположение на руските войски и на по-голямата част от неприятелските. Право срещу батареята, на хоризонта на противоположния хълм, се виждаше селото Шьонграбен; вляво и вдясно, сред дима на огньовете им, на три места можеха да се съзрат масите на френските войски, по-голямата част от които се намираха очевидно в самото село и зад височината. Вляво от селото сред дима личеше нещо, прилично на батарея, но не можеше да се види добре с просто око. Нашият десен фланг бе разположен на доста стръмно възвишение, господствуващо над позицията на французите. По него бе разположена нашата пехота и съвсем накрая се виждаха драгуни. В центъра тъкмо дето беше батареята на Тушин, от която княз Андрей разглеждаше позицията, бе най-малко стръмното и пряко надолнище и нагорнище към потока, който отделяше нашите от Шьонграбен. Вляво нашите войски стигаха до гората, дето димяха огньовете на нашата пехота, която сечеше дърва. Линията на французите бе по-широка от нашата и беше ясно, че французите лесно можеха да ни обходят от двете страни. Зад нашата позиция имаше стръмен и дълбок дол, през който артилерията и конницата мъчно можеха да отстъпят. Облакътен на едно оръдие, княз Андрей извади бележника и си начерта плана на разположението на войските. На две места направи бележки с молив с намерение да ги съобщи на Багратион. Той смяташе, че трябва: първо, да се съсредоточи цялата артилерия в центъра и, второ, да се прехвърли кавалерията назад, на отвъдната страна на дола. Тъй като се намираше постоянно при главнокомандуващия, следеше движенията на масите и общите разпоредби и се занимаваше постоянно с исторически описания на сраженията, и в предстоящото сражение княз Андрей съобразяваше неволно бъдещия ход на военните действия само в общи черти. Той си представяше само такива големи случайности: „Ако неприятелят започне атака срещу десния фланг — казваше си той, — Киевският гренадирски и Подолският егерски ще трябва да задържат позициите си, докато резервите на центъра се приближат към тях. В такъв случай драгуните могат да ударят във фланг и да ги отблъснат. А в случай на атака срещу центъра ние ще изкараме на това възвишение централната батарея, ще притеглим под нейно прикритие левия фланг и ще отстъпваме по ешелони до дола…“ — разсъждаваше той.

През всичкото време, докато беше на батареята при оръдието, той, както често се случва, непрестанно чуваше гласовете на офицерите, които разговаряха в колибата, но не разбираше ни една дума от онова, което говореха. Изведнъж един глас от колибата го порази със своя толкова сърдечен тон, че без да ще, той се вслуша.

— Не, миличък — думаше приятният и като че познат на княз Андрей глас, — казвам, че ако беше възможно да знаем какво ще бъде след смъртта, тогава никой от нас не би се страхувал от смъртта. Тъй, миличък.

Друг, по-младежки глас го прекъсна:

— И да се страхуваш, и да не се страхуваш — няма да я избегнеш.

— И все пак се страхуваш! Ех вие, учени хора — обади се трети, мъжествен глас, който прекъсна и двамата. — Вие артилеристите затова сте много учени, защото можете да карате със себе си всичко — и ракийка, и мезенце.

И притежателят на мъжествения глас, очевидно пехотен офицер, се засмя.

— И все пак се страхуваш — продължи първият познат глас. — Страхуваш се от неизвестността, това е то. Каквото и да казват, че душата ще отиде на небето… ние нали знаем, че небе няма, а има само атмосфера.

Мъжественият глас отново прекъсна артилериста.

— Хайде, Тушин, почерпете ни с вашата билкова ракия — каза той.

„А, това е оня капитан, който беше без ботуши в палатката на маркитанта“ — помисли княз Андрей, познавайки с удоволствие приятния философствуващ глас.

— От билковата може — рече Тушин, — но все пак да узнае бъдещия живот… — Той не довърши.

В това време във въздуха се чу свистене: по-близо и по-близо, по-бързо и по-ясно, по-ясно и по-бързо, и гюллето, сякаш без да издума всичко, което трябваше, дигайки с нечовешка сила пръски във въздуха, се пльосна в пръстта близо до колибата. От страшния удар земята сякаш изохка.

В същия миг от колибата изскочи преди всички други дребничкият Тушин, захапал на една страна луничката си; неговото добро, умно лице беше малко бледо. След него излезе човекът с мъжествения глас, един пехотен офицер, юначага на вид, и се затича към своята рота, като се закопчаваше тичешком.

XVII

Княз Андрей се спря с коня си при батареята, загледан в дима на оръдието, от което бе изхвръкнало гюллето. Очите му бързо огледаха широкото пространство. Той видя само, че неподвижните дотогава маси на французите се размърдаха и че вляво наистина имаше батарея. Димът над нея още не беше се разпръснал. Двамина френски конника, навярно адютанти, препуснаха по възвишението. Надолу, навярно за засилване на веригата, се движеше малка неприятелска колона, която се виждаше ясно. Димът от първия изстрел не бе се разпръснал още и вече се показа друго пушече и се чу изстрел. Сражението почна. Княз Андрей обърна коня и препусна назад към Грунт, за да търси княз Багратион. Той чуваше, че зад него канонадата зачести и стана по-силна. Очевидно нашите бяха почнали да отговарят. Долу, на мястото, дето бяха минали парламентьорите, се чуха пушечни изстрели.

Лемароа (Lemarrois), препускайки със страшното писмо на Бонапарт, току-що бе стигнал при Мюра и за да заглади грешката си, посраменият Мюра прати веднага войските си срещу центъра и да обходят двата фланга, надявайки се, че още до вечерта, преди пристигането на императора, ще смаже нищожния отряд, който беше насреща му.

„Започна! Ето го! — помисли княз Андрей, като почувствува, че кръвта почна по-често да прелива в сърцето му. — Но де? Как ще се прояви моят Тулон?“ — помисли той.

Минавайки през същите роти, които преди четвърт час варяха каша и пиеха водка, той навсякъде виждаше едни и същи бързи движения на войниците, които се строяваха и грабваха пушките си, и виждаше по всички лица същото чувство на оживление, което изпълваше и неговото сърце. „Започна! Ето го! Страшно и весело!“ — казваше лицето на всеки войник и офицер.

Преди да стигне до строящото се укрепление, в привечерния зрак на навъсения есенен ден той видя идещи срещу него ездачи. Оня, който беше начело, в бурка[1] и с астраганен калпак, яздеше бял кон. Той беше княз Багратион. Княз Андрей спря, за да го дочака. Княз Багратион възпря коня си, позна княз Андрей и му кимна с глава. Докато княз Андрей му разправяше какво е видял, той продължаваше да гледа напред.

Изражението: „Започна! Ето го!“ бе изписано дори на здравото мургаво лице на княз Багратион с полузатворени, мътни, като че неотспали очи. С безкрайно любопитство княз Андрей се вглеждаше в това неподвижно лице и му се искаше да знае дали мисли и чувствува и какво мисли, какво чувствува тоя човек в тая минута. „Дали зад това неподвижно лице има изобщо нещо?…“ — питаше се княз Андрей, загледан в него. Княз Багратион приведе глава, за да покаже, че е съгласен с думите на княз Андрей, и рече: „Добре“ с такъв израз, сякаш всичко, което ставаше и което му бяха съобщили, бе тъкмо онова, което той бе вече предвидил. Запъхтян от бързата езда, княз Андрей говореше бързо. Княз Багратион изговаряше особено бавно думите със своя източен акцент, сякаш искаше да каже, че няма за къде да се бърза. Все пак той подкара в тръст коня си по посока на Тушиновата батарея. Княз Андрей заедно със свитата тръгна след него. След княз Багратион яздеха: един офицер от свитата, Жерков, личният адютант на княза, един ординарец, дежурният щабофицер на енглизиран[2] хубав кон и един цивилен чиновник аудитор[3], който от любопитство бе измолил да присъствува на сражението. Аудиторът, пълен мъж с пълно лице, с наивна радостна усмивка гледаше наоколо си, друсаше се на коня сред хусарите, казаците и адютантите и седнал на обозно седло, представляваше някаква странна гледка със своя дебел вълнен шинел.

— Иска да погледа сражение — каза Жерков на Болконски, като посочи аудитора, — но вече го заболя под лъжичката.

— Е, стига — рече аудиторът със сияеща, наивна и в същото време хитра усмивка, сякаш бе поласкан, че е предмет на шегите на Жерков, и като че нарочно се мъчеше да се покаже по-глупав, отколкото беше всъщност.

— Très drôle, mon monsieur le prince[4] — каза дежурният щабофицер. (Той знаеше, че на френски титлата княз се казва някак особено и никак не можеше да налучка.)

В това време всички вече приближаваха до батареята на Тушин и пред тях удари едно гюлле.

— Какво падна? — попита аудиторът, като се усмихваше наивно.

— Френски питки — каза Жерков.

— Значи, с това удрят? — попита аудиторът. — Гледай колко силно!

И сякаш цял се разтопи от удоволствие. Едва бе изрекъл думите си и отново се чу неочаквано страшно свистене, което изведнъж се прекрати с удар в нещо течно и — ш-ш-ш-ляп! — казакът, който яздеше малко вдясно и отзад аудитора, се строполи с коня на земята. Жерков и дежурният щабофицер се наведоха над седлата и обърнаха конете обратно. Аудиторът спря срещу казака и се вгледа в него с внимателно любопитство. Казакът бе мъртъв, конят още се гърчеше.

Княз Багратион погледна с присвити очи наоколо си и като видя причината на станалото объркване, изви равнодушно глава, сякаш искаше да каже: „Струва ли си да се занимаваме с глупости?“ Той спря коня, така както правят добрите ездачи, поприведе се малко и оправи закачилата се за бурката шпага. Шпагата беше старинна, не като тия, които се носеха сега. Княз Андрей си спомни разказа как в Италия Суворов подарил своята шпага на Багратион и в тая минута тоя спомен му беше особено приятен. Те се приближиха до батареята, до която бе застанал Болконски, когато разглеждаше полесражението.

— Коя рота сте? — попита княз Багратион един фойерверкер, застанал до сандъците.

Той питаше: „Коя рота сте?“ — а всъщност питаше: „Не се ли страхувате вече тук?“ И фойерверкерът го разбра.

— На капитан Тушин, ваше превъзходителство — извика с весел глас, застанал мирно, червенокосият фойерверкер с покрито с лунички лице.

— Тъй, тъй — промълви Багратион, като премисляше нещо, и отмина край предниците към крайното оръдие.

Тъкмо когато приближаваше, от това оръдие тресна изстрел, оглушавайки и него, и свитата му, и сред дима, който внезапно обви оръдието, се виждаха артилеристите, които подхванаха оръдието, бързо се напънаха и почнаха да го търкалят към предишното му място. Широкоплещестият, грамаден войник №1, с банник[5], разкрачен широко, отскочи към колелото. №2 с разтреперана ръка пъхаше заряд в дулото. Един дребен, попрегърбен човек, офицерът Тушин, който се спъна в хобота на лафета, изтича напред, без да съзира генерала, като гледаше изпод малката си ръчичка.

— Прибави още две линии и ще бъде точно! — закрещя той с тънък гласец, като се мъчеше да му придаде юнашки тон, който не прилягаше на фигурата му. — Второ! — изписка той. — Удряй, Медведев!

Багратион повика офицера и Тушин с несмело и несръчно движение, съвсем не тъй, както отдават чест военните, а както свещениците благославят, допря три пръста до козирката и се приближи до генерала. Макар че оръдията на Тушин бяха отредени да обстрелват долината, той обстрелваше със запалителни гюллета селото Шьонграбен, което се виждаше напреде и пред което се събираха големи маси французи.

Никой не бе заповядал на Тушин накъде и с какво да стреля и след като се посъветва с фелдфебела си Захарченко, към когото имаше голямо уважение, той реши, че ще бъде хубаво, ако запали селото. „Добре!“ — каза Багратион, след като офицерът му направи доклада си, и почна да оглежда цялото разкриващо се пред него полесражение, като че съобразяваше нещо. Французите се бяха приближили най-много вдясно. По-долу от височината, на която беше Киевският полк, в долчето на рекичката се чуваше на вълни страхотен пушечен трясък, а много по-вдясно, отвъд драгуните, офицерът от свитата посочи на княза една френска колона, която обхождаше нашия фланг. Вляво кръгозорът се затваряше от близката гора. Княз Багратион заповяда на два батальона от центъра да отидат вдясно като подкрепление. Офицерът от свитата се осмели да забележи на княза, че когато тия батальони отидат, оръдията ще останат без прикритие. Княз Багратион се обърна към офицера и го погледна мълчаливо със своите мътни очи. На княз Андрей му се стори, че забележката на офицера от свитата беше вярна и че наистина нямаше какво да се каже. Но в тоя миг пристигна препускащ адютантът на един полкови командир, който беше в долчинката, със съобщение, че грамадни френски маси минават долу, че полкът е разстроен и отстъпва към киевските гренадири. Княз Багратион приведе глава в знак на съгласие и одобрение. Той подкара вдясно ходом и изпрати адютанта си при драгуните със заповед да атакуват французите. Но изпратеният там: адютант се върна след половин час с известие, че драгунският полкови командир вече е отстъпил отвъд долчината, защото срещу него открили силен огън и той напразно губел хората си, и затова спешил стрелците в гората.

— Добре! — каза Багратион.

Тъкмо когото той напусна батареята, вляво в гората също така се чуха изстрели и тъй като до левия фланг беше извънредно далече, за да може сам да стигне там навреме, княз Багратион изпрати Жерков да каже на старшия генерал, оня, който в Браунау представи полка си на Кутузов, да отстъпи колкото може по-бързо зад долчинката, защото десният фланг навярно не ще може да задържа дълго неприятеля. А за Тушин и за прикриващия го батальон забравиха. Княз Андрей се вслушваше внимателно в разговорите на княз Багратион с началниците и в дадените им от него заповеди и с учудване забеляза, че не се даваха никакви заповеди, а княз Багратион се стараеше само да изглежда така, че всичко, което ставаше по необходимост, случайно и по волята на отделните началници, че всичко това се върши макар и не по негова заповед, но съгласно с неговите намерения. Благодарение на проявявания от княз Багратион такт княз Андрей забелязваше, че въпреки тая случайност на събитията и независимостта им от волята на началника неговото присъствие бе сторило извънредно много. Началниците, които дохождаха при княз Багратион с разстроени лица, ставаха спокойни, войниците и офицерите го поздравяваха весело и ставаха по-оживени в негово присъствие и явно се перчеха пред него с храбростта си.

[1] Бурка — казашка наметка, нещо като ямурлук. — Б.пр. ↑

[2] Енглизиран кон — кон с примес от английска порода. — Б.пр. ↑

[3] Заместник прокурор във военните съдилища. — Б.пр. ↑

[4] Твърде забавно, мой господин княже. ↑

[5] Пръчка с четка на края, с която се чисти дулото на оръдието след изстрела. — Б.пр. ↑

XVIII

След като се изкачи на най-високата точка от нашия, десен фланг, княз Багратион почна да слиза надолу, отдето на последователни вълни се чуваше стрелба и от барутния дим не се виждаше нищо. Колкото повече слизаха към долчината, толкова по-малко можеха да виждат, но пък много по-чувствително усещаха близостта на същинското полесражение. Почнаха да срещат ранени. Двама войника влачеха под ръка друг без шапка, с окървавена глава. Той хъркаше и плюеше. Личеше, че куршумът е попаднал в устата или в гърлото. Друг един, когото срещнаха, вървеше бодро сам, без пушка, като охкаше високо и поради прясната болка махаше ръката си, от която върху шинела му течеше кръв като от шише. Лицето му изглеждаше повече изплашено, отколкото страдащо. Той беше ранен преди една минута. Те пресякоха пътя, почнаха да се спускат стръмно и по надолнището видяха няколко души, които лежаха; срещнаха тълпа войници, между които имаше и неранени. Войниците вървяха нагоре, дишаха тежко и макар че видяха генерала, разговаряха високо и размахваха ръце. Напреде сред дима се съзираха вече сиви шинели и един офицер, който видя Багратион, изтича, викайки, след войниците, които вървяха безредно, като ги караше да се върнат. Багратион се приближи до редиците, из които тук-таме бързо трещяха изстрели, като заглушаваха говора и командните викове. Целият въздух беше наситен с барутен дим. Лицата на всички войници бяха опушени от барут и оживени. Някои пълнеха пушките с шомполи, други насипваха барут до ударниците, вадеха куршуми от сумките, трети стреляха. Но поради барутния дим, неразсейван от вятъра, не се виждаше срещу кого стрелят. Твърде често се чуваше приятно бръмчене и свистене. „Какво е туй? — мислеше княз Андрей, когато приближаваха към тая тълпа войници. — То не може да бъде верига, защото те са накуп! Не може да бъде атака, защото не се движат; не може да бъде и каре: те не са застанали така.“

Едно мършаво, слабо на вид старче, полкови командир, с приятна усмивка и клепачи, които затваряха повече от половината от неговите старчески очи и му придаваха кротък вид, се приближи до Багратион и го посрещна, както домакин посреща скъп гост. Той доложи на княз Багратион, че срещу полка му имало конна атака от французите и че макар атаката да е отблъсната, полкът загубил повече от половината си хора. Полковият командир каза, че атаката била отблъсната, като измисли тоя военен израз за онова, което се бе случило в полка му; но той наистина сам не знаеше какво бе станало през тоя половин час с поверените му войски и не можеше да каже с положителност дали атаката бе отблъсната, или полкът му бе разбит от атаката. В началото на боя знаеше само, че по целия му полк захвърчаха гюллета и гранати и избиваха хората, че след това някой извика: „Конници!“ и нашите почнаха да стрелят. Стреляха и досега, но вече не срещу конницата, която се беше скрила, а срещу пехотинците французи, които се появиха в долчината и стреляха срещу нашите. Княз Багратион наведе глава, за да покаже, че всичко е точно така, както Той е искал и предполагал. Той се обърна към адютанта и му заповяда да докара от възвишението двата батальона от 6-и егерски полк, край които току-що бяха минали. В тоя миг княз Андрей се смая от промяната по лицето на княз Багратион. Лицето му изразяваше оная съсредоточена и щастлива решителност, която изпълва човек, готов през горещ ден да се хвърли във вода, когато се засилва, за да скочи. Нямаше сега нито неотспалите, мътни очи, нито престорения дълбокомислен вид: кръглите, корави, ястребови очи възторжено и донякъде презрително гледаха напред очевидно без да се спират на нещо, макар че в движенията му оставаше същата бавност и отмереност.

Полковият командир се обърна към княз Багратион и го помоли да се върне назад, тъй като тук беше твърде опасно. „Моля ви, ваше сиятелство, за Бога! — каза той и погледна за потвърждение към офицера от свитата, който се извръщаше от него. — Ето, благоволете да видите!“ Той му показваше куршумите, които непрестанно пищяха, пееха и свистяха около тях. Говореше с такъв тон на молба и укор, с какъвто дърводелецът казва на грабналия секирата господар: „Ние сме свикнали, а вие само ще си направите мазоли ръчичките.“ Той говореше така, като че тия куршуми не можеха да убият и него, и полузатворените му очи придаваха на думите му още по-убедителен израз. Щабофицерът се присъедини към придумванията на полковия командир, но княз Багратион не им отговори и заповяда само да спрат да стрелят и да се престроят тъй, че да сторят място на идещите два батальона. Когато той говореше, появилият се вятър като с невидима ръка дръпна отдясно наляво завесата от дим, която скриваше долчината, и насрещната височина с движещите се по нея французи се откри пред тях. Всички очи неволно се устремиха към тая френска колона, която идеше към тях и се извиваше по гънките на местността. Виждаха се вече мъхнатите калпаци на войниците; можеха вече да се различат офицерите от редниците; виждаше се знамето им, което се удряше в дръжката.

— Чудесно вървят — каза някой от свитата на Багратион.

Главата на колоната бе слязла вече в долчината. Сблъскването трябваше да стане по отсамната страна на надолнището…

Остатъците от нашия полк, който бе участвувал в сражението, се строяваха бързо и се отдръпваха вдясно; зад тях, изблъсквайки изостаналите, стройно се приближаваха двата батальона на 6-и егерски полк. Те не бяха дошли още наспоред с Багратион, а вече се чуваше тяхната тежка, много тежка стъпка, с която цялата маса хора удряше крак. На левия фланг най-близо до Багратион вървеше един ротен командир, кръглолик, снажен мъж, с глупав, щастлив израз на лицето, същият, който бе изтичал от колибата. Личеше, че в тоя миг не мислеше за нищо друго, освен да мине юнашки пред началството.

Със самодоволството на строевак той вървеше леко с мускулестите си нозе, сякаш плуваше, изпъваше се без никакво усилие и с тая лекота се отличаваше от тежката стъпка на войниците, които вървяха според неговата стъпка. Той носеше близо до крака си извадена тъничка, тесничка шпага (извита шпагичка, която не приличаше на оръжие) и като поглеждаше ту началството, ту назад, без да сбърква стъпката, гъвкаво се извръщаше с цялата си яка снага. Като че всичките сили на душата му бяха насочени към това — да мине най-хубаво пред началството, и той беше щастлив, чувствувайки, че върши добре тая работа. „Леви… леви… леви…“ — сякаш повтаряше той мислено след всяка крачка и в тоя такт се движеше с разнообразно строги лица стената от войнишки фигури, натоварени с раници и пушки, като че всеки от тия стотици войници си повтаряше мислено през стъпка: „Леви… леви… леви…“ Един дебел майор, разпъхтян и объркал стъпката, заобиколи някакъв храст по пътя; изостанал войник пъхтеше с уплашено лице, че бе нарушил реда, и тичешком настигна ротата; едно гюлле натисна въздуха, прелетя над главата на княз Багратион и над свитата и в такта: „Леви… леви…“ падна в колоната. „Сгъсти се!“ — чу се напереният глас на ротния командир. Войниците избиколиха в дъга нещо на мястото, дето бе паднало гюллето, и старият кавалер на ордени, фланговият унтерофицер, който бе малко изостанал до убитите, настигна редицата си, подскочи, промени крак, оправи стъпката си и погледна ядосано наоколо си. „Леви… леви… леви…“ — чуваше се сякаш зад заплашителното мълчание и еднообразния звук на краката, удрящи едновременно земята.

— Отлично, момчета! — каза княз Багратион.

— Ще се стараем… охо-хо-хо-хо-хо!… — понесе се по редиците. Един намръщен войник, който вървеше отляво и викаше, погледна Багратион, като че казваше: „Ние сами го знаем“; друг, без да се обръща и сякаш страхувайки се да не се отвлече, отвори уста, извика и отмина.

Заповядано бе да спрат и свалят раниците.

Багратион обиколи редиците, които минаха край него, и слезе от коня. Той даде на един казак поводите, свали и даде бурката си, разкърши нозе и оправи калпака си. Началото на френската колона с офицерите отпреде се показа изпод възвишението.

— С Бога напред! — изрече Багратион с твърд глас, който се чуваше надалеч, обърна се за миг към фронта и като размаха леко ръце, сякаш с усилие тръгна с тромави крачки на кавалерист напред из неравното поле. Княз Андрей чувствуваше, че някаква непреодолима сила го влече напред и изпитваше голямо щастие.[1]

Французите бяха вече близо; княз Андрей, който вървеше с Багратион, ясно различаваше вече ремъците, червените еполети и дори и лицата на французите, (Той виждаше ясно един стар френски офицер, който, с изкривени нозе в гетри, с усилие се изкачваше, по височината, като се хващаше за храстите.) Княз Багратион не даде нова заповед и все тъй мълчаливо вървеше пред редиците. Изведнъж сред французите изтрещя изстрел, след това втори, трети… и по всички разбъркали се неприятелски редици се понесе дим и затрещя стрелба. Няколко души от нашите паднаха, между тях и кръглоликият офицер, който вървеше тъй весело и старателно. Но в същия миг, когато се чу първият изстрел, Багратион се обърна и викна: „Ура!“

„У-ра-а-а!“ — разнесе се проточен вик по нашата линия и изпреварвайки княз Багратион, изпреварвайки се един друг, в нестройно, ала весело множество нашите се затекоха по надолнището след разстроените французи.

[1] Тук стана оная атака, за която Тиер казва: „Les russes se conduisirent vaillamment, et chose rare à la guerre, on vit deux masses d’infanterie marcher résolument l’une contre l’autre sans qu’aucune des deux céda avant d’être abordée“, a Наполеон на остров Света Елена каза: „Quelques bataillons russes montrèrent de l’intrépidité.“

Превод: „Русите се държаха доблестно и — нещо рядко на война — две маси пехота вървяха решително една срещу друга и ни една от двете не отстъпи чак до самото сблъскване.“ Думите на Наполеон: „Няколко руски батальона проявиха безстрашие.“ ↑

XIX

Атаката на 6-и егерски полк осигури отстъплението на десния фланг. В центъра действието на забравената батарея на Тушин, който бе успял да запали Шьонграбен, спираше движението на французите. Французите гасяха пожара, разпространяван от вятъра, и с това даваха време за отстъпление. Отстъплението на центъра през дола ставаше набързо и шумно, ала отстъпвайки войските не объркваха командите. Но левият фланг, който беше едновременно атакуван и обхождан от по-големи френски сили под началството на Лан и който се състоеше от пехотните Азовски и Подолски полкове и от Павлоградския хусарски, беше разстроен. Багратион изпрати Жерков при генерала на левия фланг със заповед незабавно да отстъпи.

Без да сваля ръка от фуражката си, Жерков пъргаво подкара коня и препусна. Но щом се отдалечи от Багратион, силите му измениха. Обхвана го непобедим страх и той не можеше да върви нататък, дето беше опасно.

Когато се приближи до войските на левия фланг, не тръгна напред, дето имаше стрелба, а почна да търси генерала и началниците там, дето те не можеха да бъдат, и затова не предаде заповедта.

По старшинство командуването на левия фланг принадлежеше на командира на същия оня полк, който бе представен на Кутузов при Браунау и в който служеше като войник Долохов. А командуването на крайния ляв фланг бе отредено за командира на Павлоградския полк, дето служеше Ростов, поради което стана недоразумение. Двамата началници бяха много раздразнени един от друг и тъкмо когато на десния фланг отдавна вече се водеше бой и французите бяха почнали настъпление, двамата началници бяха заети с преговори, целта на които беше да се оскърбят един друг. А полковете, както кавалерийският, така и пехотният, бяха съвсем слабо подготвени за предстоящото сражение. Хората от полковете, от войник до генерал, не очакваха сражение и спокойно се занимаваха с мирни работи: в конницата хранеха конете, в пехотата събираха дърва.

— Ако обаче той старши от мой по чин — каза зачервен хусарският полковник, немец, на приближилия се адютант, — нека прави, какво ще. Аз не мога да жертвувам свои хусари. Тръбач! Свири отстъпление!

Но работата ставаше припряна. Канонадата и пушечната стрелба, сливайки се, трещяха вдясно и в центъра и френските шинели на стрелците на Лан минаваха вече бента на воденицата и се строяваха на два пушечни изстрела по отсамната страна. Пехотинският началник отиде с треперещ вървеж до коня, яхна го, стана от това много изправен и висок и тръгна към павлоградския командир. Полковите командири се срещнаха с учтиви поклони и със скрита злоба в сърцата.

— Все пак, полковник — каза генералът, — аз не мога да оставя половината от хората си в гората. Аз ви моля, аз ви моля — повтори той — да заемете позицията и да се приготвите за атака.

— А аз моля, не бъркайте в чужди работи — отговори разпалено полковникът. — Да бяхте кавалерист…

— Аз не съм кавалерист, полковник, но съм руски генерал, и ако това не ви е известно…

— Много известно, ваше превъзходителство — извика неочаквано полковникът, подкара коня и стана тъмночервен. — Не обичате ли да отидем във веригата и ще гледате, че тоз позиция съвсем негоден. Аз не искам да унищожи свой полк за ваш удоволствие.

— Вие се забравяте, полковник. Аз не си гледам удоволствието и няма да позволя да се приказва така.

Приемайки поканата на полковника за турнир на храброст, генералът изпъчи гърди, намръщи се и подкара коня заедно с полковника по посока на веригата, като че цялото им разногласие щеше да се реши там, във веригата, под куршумите. Отидоха във веригата, няколко куршума прелетяха над тях и те спряха мълком. Нямаше нищо за гледане във веригата, тъй като и от мястото, дето бяха по-рано, беше ясно, че кавалерията не може да действува из храстите и долчините и че французите обхождат лявото крило. Генералът и полковникът се гледаха един друг строго и многозначително като два петела, готвещи се за бой, и напразно очакваха, че единият ще прояви страхливост. И двамата издържаха изпита. Тъй като нямаше какво да говорят и нито единият, нито другият не искаше да даде повод да се каже, че пръв се е отдалечил от куршумите, те щяха да стоят там дълго, изпитвайки взаимно храбростта си, ако в това време почти зад тях, в гората, не се чу трясък на пушечна стрелба и неясен, сливащ се вик. Французите нападаха войниците, които бяха в гората за дърва. Хусарите не можеха вече да отстъпват заедно с пехотата. Пътят им за отстъпление вляво беше отрязан от френската верига. Колкото и неудобна да беше местността, сега трябваше да атакуват, за да си пробият път.

Ескадронът, в който служеше Ростов, току-що бе успял да яхне конете и беше спрян с лице към неприятеля. Пак, както и на Енския мост, между ескадрона и неприятеля нямаше никого и между тях, разделяйки ги, беше същата страшна черта на неизвестност и страх, сякаш чертата, която отделя живите от мъртвите. Всички чувствуваха тая черта и въпросът ще преминат ли, или не и как ще преминат тая черта ги вълнуваше.

Полковникът се доближи на кон до фронтовата линия, ядосано отговори нещо на въпросите на офицерите и като човек, който отчаяно настоява на своето, даде някаква заповед. Никой не каза нищо определено, но по ескадрона пропълзя мълва за атака. Чу се команда за строяване, след това изскриптяха сабите, извадени от ножниците. Но все още никой не мърдаше. Войските от левия фланг, и пехота, и хусари, чувствуваха, че самото началство не знае какво да прави и нерешителността на началниците се предаваше на войските.

„По-скоро, по-скоро да става“ — мислеше Ростов, чувствувайки, че най-сетне е настъпило времето да вкуси насладата от атака, за която толкова бе чувал от другарите си хусари.

— С Бога нап’гед, момчета — чу се гласът на Денисов, — в т’гъс, ма’гш!

В първия ред задниците на конете се заклатиха. Грачик дръпна поводите и сам тръгна.

Вдясно Ростов виждаше първите редици на своите хусари, а още по-далеч пред него се мяркаше тъмна ивица, която той не можеше да види добре, но смяташе, че е неприятелят. Чуваха се изстрели, но в далечината.

— Ускори тръса! — чу се команда и Ростов почувствува, че задницата на неговия Грачик подскача нагоре и че конят минава в галоп.

Той предварително отгатваше неговите движения и му ставаше все по-весело. Съзря напреде едно самотно дърво. Отначало това дърво беше напреде, повредата на оная черта, която изглеждаше толкова страшна. А ето че преминаха тая черта и не само нямаше нищо страшно, но ставаше все по-весело и оживено. „Ох, как ще го фрасна“ — помисли Ростов, като стисна в ръка дръжката на сабята.

— У-р-р-ра!… — протътнаха гласове.

„Ех, да ми се падне сега който и да е“ — помисли Ростов, като заби шпори в Грачик, изпревари другите и го пусна в пълен кариер. Напреде се виждаше вече неприятелят. Изведнъж нещо като широка метла шибна ескадрона. Ростов дигна сабя, приготви се да сече, но в тоя миг препускащият напреде войник Никитенко се отдели от него и Ростов почувствува като насън, че продължава да, препуска с неестествена бързина напред, но в същото време остава на мястото си. Познатият му хусар Бандарчук го блъсна с коня си отзаде и погледна ядосано. Конят на Бандарчук отскочи встрани и той препусна, като го заобиколи.

„Какво е това? Не се ли движа?… Паднах, убит съм…“ — в един миг се попита и отговори Ростов. Той беше вече сам сред полето. Вместо движещи се коне и хусарски гърбове виждаше наоколо си неподвижна земя и пожънати нивя. Под него имаше топла кръв. „Не, аз съм ранен, а конят ми е убит.“ Грачик се опита да се дигне на предните си нозе, но падна и затисна крака на ездача. От главата на коня течеше кръв. Конят се мяташе в спазми и не можеше да се изправи. Ростов поиска да стане и също падна: чантата му се бе закачила за седлото. Де са нашите, де са французите, той не знаеше. Наоколо нямаше никого.

След като освободи крака си, той се изправи.

„Де, на коя страна беше сега чертата, която тъй рязко отделяше двете войски?“ — питаше се той и не можеше да си отговори. „Дали не ми се е случило нещо лошо? Има ли такива случаи и какво трябва да се прави в такива случаи?“ — питаше се той, като ставаше; и в тоя миг усети, че на лявата му изтръпнала ръка виси нещо излишно. Китката на ръката му беше като чужда. Той огледа ръката си, но напразно търсеше кръв по нея. „Ха, ето и хора — помисли той радостно, когато видя няколко души, които тичаха към него. — Те ще ми помогнат!“ Начело на тия хора тичаше един с чудноват кивер и в син шинел, черен, загорял, с гърбав нос. След него още двамина и още много други тичаха отзад. Един от тях продума нещо странно, не руско. Между задните, също такива хора, със също такива кивери, имаше един руски хусар. Държаха го за ръцете; зад него държаха коня му.

„Навярно пленник от нашите… Да. Нима и мене ще заловят? Какви са тия хора? — мислеше непрекъснато Ростов, без да вярва на очите си. — Нима са французи?“ Той гледаше приближаващите се французи и макар че преди миг препускаше само за да настигне тия французи и да ги насече, тяхната близост му се стори сега толкова ужасна, че не вярваше на очите си, „Кои са те? Защо тичат? Нима към мене? Нима тичат към мене? И защо? Да ме убият ли? Мене, когото всички толкова обичат?“ Спомни си колко го обича майка му, семейството, приятелите и намерението на неприятелите да го убият му се стори невъзможно. „А може и да ме убият!“ Той остана повече от десет секунди, без да мърда от мястото си и без да разбира положението си. Предният французин, с гърбавия нос, дотича толкова наблизо, че вече се виждаше изразът на лицето му. И разгорещената чужда физиономия на тоя човек, който с насочен напред щик и сдържан дъх леко притичваше към него, уплаши Ростов. Той грабна пистолета си, но вместо да стреля с него, хвърли го към французина и изтича с все сила към храсталаците. Тичаше не с онова чувство на съмнение и борба, с което вървеше към Енския мост, а с чувство на заек, който бяга от кучета. Само неделимо чувство на страх за своя млад, щастлив живот бе завладяло цялото му същество. Прескачайки бързо синорите, със същия устрем, с който тичаше, когато играеше на гоненица, той хвърчеше из нивята, като обръщаше от време на време своето бледо, добро, младежко лице, и мраз от ужас пропълзяваше по гърба му. „Не, по-добре да не гледам“ — помисли той, но когато изтича до храсталаците, още веднъж се обърна. Французите бяха останали назад и дори в оня миг, когато той се озърна, първият току-що бе минал от тръс на ходом, обърна се и силно извика нещо на другаря си отзаде. Ростов се спря. „Нещо не е както трябва — помисли той, — не може да бъде да искат да ме убият.“ А през това време лявата му ръка беше тъй тежка, сякаш гира от два пуда беше закачена за нея. Той не можеше повече да бяга. Французинът също спря и се прицели. Ростов прижумя и се наведе. Един и втори куршум прелетяха край него с бръмчене. Той събра последните си сили, хвана лявата си ръка с дясната и изтича до храсталаците. В храсталаците имаше руски стрелци.

XX

Връхлетени изневиделица в гората, пехотните полкове изтичваха от гората и ротите, смесвайки се с други роти, се отдалечаваха на безредни тълпи. Един войник изрече в уплахата си страшните на война и безсмислени думи: „Отрязаха ни!“ — и тия думи, заедно с чувството на страх, се предадоха на цялата маса.

— Обходиха ни! Отрязаха ни! Загубени сме! — викаха бягащите.

Щом полковият командир чу стрелбата и вика отзад, разбра, че с неговия полк се е случило нещо ужасно, и мисълта, че той, примерен, служил много години и в нищо невиновен офицер, може да се провини пред началството в недоглеждане или в неразпоредителност, тъй го порази, че в същия миг забрави и непокорния кавалерист-полковник, и своята генералска важност, а най-важното, съвсем забрави опасността и чувството за самосъхранение, хвана се за предницата на седлото, пришпори коня и препусна към полка под град от куршуми, които се изсипаха срещу него, но не го закачиха. Той желаеше едно: да разбере какво става и на всяка цена да помогне и поправи грешката, ако е имало грешка от негова страна, та да не бъде виновен той, служилият двайсет и две години, немъмрен за нищо, примерен офицер.

Като мина благополучно между французите, той препусна към полето отвъд гората, през която бягаха нашите и слизаха от възвишението, без да слушат команда. Настъпи оная минута на нравствено колебание, която решава съдбата на сраженията: ще се подчинят ли тия разстроени тълпи от войници на гласа на своя командир, или като се извърнат към него, ще побягнат още по-далеч. Въпреки отчаяния вик на толкова страшния досега за войниците полкови командир, въпреки разяреното тъмночервено, неприличащо на себе си лице на полковия командир и размаханата шпага, войниците продължаваха да бягат, разговаряха, стреляха във въздуха и не изпълняваха командата. Нравственото колебание, което решаваше съдбата на сраженията, завършваше очевидно в полза на страха.

От викането и от барутния дим генералът се закашля и спря в отчаяние. Изглеждаше, че всичко е загубено, но в тоя миг французите, които настъпваха срещу нашите, изведнъж без видима причина изтичаха назад, изчезнаха от окрайнината на гората и в гората се появиха руски стрелци. Беше ротата на Тимохин, единствената, която се бе задържала в гората, без да бъде разстроена, и след като бе залегнала в канавката до гората, неочаквано атакува французите. Тимохин с такъв отчаян вик се хвърли срещу французите и с такава безумна и пиянска решителност се втурна само с една шпагичка срещу неприятеля, че преди да се опомнят, французите хвърлиха оръжието и побягнаха. Долохов, който тичаше до Тимохин, застреля съвсем отблизо един французин и първи хвана за яката един офицер, който се предаде. Бягащите се върнаха, батальоните се събраха и французите, които бяха почти разделили на две войските от левия фланг, бяха за миг изблъскани. Резервните части можаха да се съединят и бегълците се спряха. Полковият командир бе застанал заедно с майор Економов до моста, като пропускаше отстъпващите роти, когато до него се приближи един войник, хвана стремето му и почти се приведе към него. Войникът беше със синкав шинел от фабричен плат, без раница и без кивер и главата му беше превързана, а през рамото му бе метната френска чанта за патрони. В ръцете си държеше офицерска шпага. Войникът беше блед, сините му очи нахално гледаха полковия командир в лицето, а устата му се усмихваше. Макар да бе зает, тъй като даваше заповеди на майор Економов, полковият командир не можеше да не обърне внимание на тоя войник.

— Ваше превъзходителство, ето два трофея — каза Долохов, като посочи френската шпага и патронната чанта. — Плених един офицер. Спрях ротата. — От умора Долохов дишаше тежко; говореше с прекъсвания. — Цялата рота може да свидетелствува! Моля, ваше превъзходителство, да запомните това!

— Добре, добре — рече полковият командир и се обърна към майор Економов.

Но Долохов не се отдръпна; той развърза превръзката си, дръпна я и посочи в косата засъхналата кръв.

— Рана от щик, аз останах в строя. Запомнете, ваше превъзходителство.

Бяха забравили за батареята на Тушин и едва съвсем в края на сражението княз Багратион, който все още чуваше канонада в центъра, изпрати там дежурния щабофицер, а след това и княз Андрей да заповядат на батареята да отстъпи колкото е възможно по-скоро. По нечия заповед прикритието около оръдията на Тушин си бе отишло още в средата на сражението: но батареята продължаваше да стреля и не бе превзета от французите само защото неприятелят не можеше да допусне, че четири незащитени от никого оръдия ще имат дързостта да стрелят. Напротив, по енергичното действие на тая батарея той предполагаше, че тук, в центъра, са съсредоточени главните сили на русите и на два пъти се опита да атакува тая точка, но и двата пъти бе прогонван с картеч от четирите оръдия, които стояха самотно на това възвишение.

Наскоро след като княз Багратион си отиде, Тушин успя да подпали Шьонграбен.

— Ето, объркаха се! Гори! Гледай какъв дим! Чудо! Бравос! Гледай какъв дим! — заговори прислугата, като се съживи.

Без заповед всички оръдия стреляха по посока на пожара. При всеки изстрел войниците подвикваха, сякаш подкарваха снаряда: „Чудо! Ха така! Тлей, глей, бравос!“ Раздухван от вятъра, пожарът бързо се разпространяваше. Настъпилите отвъд селото френски колони се върнаха, но сякаш за наказание за тоя неуспех неприятелят постави вдясно от селото десет оръдия и почна да стреля с тях срещу Тушин.

Поради детската си радост, предизвикана от пожара и увлечението от сполучливата стрелба срещу французите нашите артилеристи съзряха тая батарея едва когато две гюллета и след тях още четири удариха между оръдията и едното събори два коня, а другото откъсна крака на ракления ездач. Но настъпилото вече оживление не отслабна, а само промени настроението. Конете бяха сменени с други от запасния лафет, ранените — дигнати и четирите оръдия — обърнати срещу десеторъдейната батарея. Офицерът, другарят на Тушин, беше убит в началото на боя и в един час от четиридесетте човека прислуга седемнадесет бяха извадени от строя, но артилеристите бяха все така весели и оживени. На два пъти те забелязаха, че долу, близо до тях, се появяваха французи и тогава стреляха срещу тях с картеч.

Дребничкият човек със слаби несръчни движения искаше непрестанно от вестовоя си още една луличка за това, както думаше той, и като пръскаше искри от нея, изтичваше напред и гледаше французите, заслонил очи с малката си ръчичка.

— Удряйте, момчета! — повтаряше той и сам хващаше оръдията за колелата и отвърташе винтовете.

Посред дима, оглушавай от непрекъснатите изстрели, които го караха да трепва всеки път, Тушин тичаше от едно оръдие до друго, без да изпуска луличката си, прицелваше се или броеше гюллетата, или се разпореждаше да сменят или впрегнат нови коне вместо убитите и ранените и подвикваше със своя слаб, тъничък, нерешителен гласец. Лицето му все повече и повече се оживяваше. Само когато убиваха или раняваха хора, той се мръщеше, извръщаше се от убитите и сърдито викаше на хората, които както винаги се туткаха, докато дигнат ранения или трупа. Войниците, повечето красиви юначаги (както винаги в батареята с две глави по-високи от офицера си и двойно по-широки от него), всички като объркани деца гледаха командира си и изразът на неговото лице неизменно се отразяваше по техните лица.

Поради тоя страшен тътен, шум и поради необходимостта от внимание и дейност Тушин не изпитваше и най-слабо неприятно чувство на страх и мисълта, че могат да го убият или ранят тежко, не му минаваше през ума. Напротив, ставаше му все по-весело и по-весело. Струваше му се, че много отдавна, едва ли не вчера, е била оная минута, когато бе видял неприятеля и даде първия изстрел, и че парчето нива, на което бе застанал, му беше отдавна познато, родно място. Макар че помнеше всичко, съобразяваше всичко и вършеше всичко, което най-добрият офицер в неговото положение можеше да върши, той се намираше в състояние, което приличаше на трескаво бълнуване или на състояние на пиян човек.

Оглушаващите от всички страни звуци на неговите оръдия, свистенето и трясъкът на неприятелските снаряди, гледката на изпотената, зачервена и припряно движеща се прислуга около оръдията, гледката на кръвта на хора и коне, неприятелските пушечета на отвъдната страна (след които всеки път прехвърчаше гюлле и удряше земята, човек, оръдие или кон), гледката на всички тия неща създаде в главата му негов собствен, фантастичен свят, който в тоя миг бе наслада за него. В неговото въображение неприятелските топове не бяха топове, а лули, от които, невидим пушач пускаше от време на време кълбета дим.

— Гледай, пак пусна дим — рече шепнешком Тушин сам на себе си, когато от височината изскочи кълбо дим и вятърът го отвя наляво като ивица, — сега чакай топката, да му я отпратиш назад.

— Какво заповядвате, ваше благородие? — попита застаналият близо до него фойерверкер, който го чу, че промълви нещо.

— Нищо, граната… — отговори той.

„Хайде, наша Матвеевна“ — казваше си той. В неговото въображение Матвеевна беше големият, краен, излят по старинному топ. Французите около своите оръдия му се струваха като мравки. Красавецът и пияница първи номер при второто оръдие беше в неговия свят чичо; Тушин поглеждаше най-често него и се радваше на всяко негово движение. Шумът на пушечната престрелка, ту замираща, ту засилваща се отново под височината, му се струваше като нечие дихание. Той се вслушваше в притихването и засилването на тия звукове.

— Гледай я, задиша, пак задиша — приказваше на себе си той.

А той самият се виждаше като могъщ мъж с грамаден ръст, който с две ръце хвърля гюллета на французите.

— Хайде, Матвеевна, миличка, не се излагай — рече той, като се отдалечи от оръдието, и в тоя миг чу над главата си чужд непознат глас:

— Капитан Тушин! Капитане!

Тушин подплашено погледна наоколо си. Беше оня щабофицер, който го бе изгонил от Грунт. Той му викаше задъхано:

— Какво правите вие, да не сте полудели? Два пъти ви заповядаха да отстъпите, а вие…

„Но за какво ми се карат?“ — помисли Тушин, като-погледна със страх началника.

— Аз… нищо… — рече той, като долепи два пръста до козирката. — Аз…

Но полковникът не доизрече всичко, което искаше. Едно гюлле, което прелетя наблизо, го накара да се сниши, да се наведе върху коня. Той млъкна и тъкмо искаше да каже още нещо, ново гюлле го спря. Той обърна коня и бързо се отдалечи.

— Отстъпвайте! Всички отстъпвайте! — извика той отдалеч.

Войниците се засмяха. След една минута със същата заповед пристигна адютантът.

Той беше княз Андрей. Когато стигна до пространството, заемано от топовете на Тушин, първото нещо, което видя, беше един разпрегнат кон с пречупен крак, който цвилеше до запрегнатите коне. От крака му като от извор бликаше кръв. Между предниците лежаха няколко убити. Докато приближаваше, над него прелитаха едно след друго гюллета и той почувствува, че нервна тръпка полази по гърба му. Но само мисълта, че се страхува, го накара да се съвземе. „Аз не мога да се страхувам“ — помисли той и слезе бавно от коня между оръдията. Предаде заповедта и не си отиде от батареята. Реши да остане, докато снемат оръдията от позицията, и да ги закара. Заедно с Тушин, прекрачвайки през труповете и под страшния огън на французите, той почна да приготвя оръдията за изтегляне.

— Дойде преди малко едно началство и си плю на петите — рече фойерверкерът на княз Андрей, — не както ваше благородие.

Княз Андрей не приказва нищо с Тушин. И двамата бяха тъй заети, че сякаш не се виждаха един друг. Когато закачиха за предниците само двете оръдия, оцелели от четирите, и тръгнаха надолу (един разрушен топ и един единорог[1] бяха изоставени), княз Андрей се приближи на кон до Тушин.

— Е, довиждане — каза княз Андрей и подаде ръка на Тушин.

— Довиждане, драги — рече Тушин, — душичке! Сбогом, гълъбче — рече Тушин със сълзи, които, кой знае защо, изведнъж бликнаха в очите му.

[1] Старинно оръдие — Б.пр. ↑

XXI

Вятърът затихна, черни облаци надвиснаха ниско над мястото на сражението и се сливаха на кръгозора с барутния дим. Стъмняваше се и от това на две места още по-ясно личеше зарево на пожар. Канонадата стана по-слаба, но пукотът на пушки, отзад и вдясно, се чуваше все по-често и по-близо. Отстъпвайки заедно с оръдията си, Тушин трябваше ту да заобикаля ранени, ту се натъкваше на други и щом излезе от обсега на огъня и се спусна в дола, посрещна го началството и адютантите, между които бяха и щаб-офицерът, и Жерков, изпращан дваж, но нестигнал ни веднъж до батареята на Тушин. Всички се надпреварваха да му дават и предават заповеди как и къде да върви и му отправяха укори и бележки. Яхнал своята артилерийска кранта, Тушин не даваше никакви нареждания и се движеше отзад мълком, защото се страхуваше да говори, тъй като при всяка дума, без сам да знае от какво, беше готов да заплаче. Макар че бе заповядано да изоставят ранените, мнозина от тях се мъкнеха след войските и молеха да ги качат на оръдията. Същият оня пехотен офицер с юнашки вид, който преди сражението бе изскочил от колибата на Тушин, сега, с куршум в корема, бе сложен върху лафета на Матвеевна. В подножието на височината един блед юнкер-хусар, който крепеше едната си ръка с другата, се приближи до Тушин и помоли да се качи.

— Капитане, за Бога, контузен съм в ръката — каза той стеснително. — За Бога, не мога да вървя. За Бога!

Личеше, че тоя юнкер неведнъж досега бе молил да се качи някъде и че навсякъде са му отказвали. Той се молеше с нерешителен и жалък глас.

— Заповядайте да ме качат, за Бога!

— Качете го, качете го — каза Тушин. — Постели шинела си, чичо — обърна се той към своя любим войник. — Но де е раненият офицер?

— Свалихме го, свърши — отговори някой.

— Качете го. Седнете, мили, седнете. Постели шинела, Антонов.

Юнкерът беше Ростов. Той държеше с едната си ръка другата, беше блед и долната му челюст играеше от трескави тръпки. Качиха го на Матвеевна, на същото оръдие, от което бяха снели умрелия офицер. По постлания шинел имаше кръв, с която се изцапаха рейтузите[1] и ръцете на Ростов.

— Ранен ли сте, гълъбче? — каза Тушин, като се приближи до оръдието, на което бе седнал Ростов.

— Не, контузен.

— Защо има тогава кръв по оръдието? — попита Тушин.

— То, офицерът, ваше благородие, го накърви — отговори един войник-артилерист, като избърса с ръкава на шинела си кръвта и сякаш се извиняваше за нечистото състояние на оръдието.

Едва-едва с помощта на пехотата изкачиха оръдията по височината и когато стигнаха до село Гунтерсдорф, спряха. Толкова бе притъмняло, че от десет крачки не можеха да се различават мундирите на войниците и престрелката почна да затихва. Изведнъж някъде наблизо вдясно отново се чуха викове и стрелба. От изстрелите в тъмнината вече се святкаше. Това беше последната атака на французите, на която отвръщаха войниците, залостили се в селските къщи. Отново всичко се втурна вън от селото, но оръдията на Тушин не можеха да мръднат и артилеристите, Тушин и юнкерът се споглеждаха мълком и очакваха участта си. Престрелката почна да затихва и от страничната улица се изсипаха оживени от приказки войници.

— Жив ли си, Петров? — питаше един.

— Сгряхме ги както трябва, драги. Сега вече няма да се пъхат — рече друг.

— Нищо не се вижда. Как пердашиха своите! Не се вижда, тъмно, братчета. Нямате ли водица?

И последния път французите бяха отблъснати. И в пълния мрак оръдията на Тушин, обкръжени като с рамка от зашумялата пехота, отново тръгнаха някъде напред.

Сякаш невидима мрачна река течеше в тъмнината, все в една посока, забучала от шепот, говор и шум от копита и колела. В общото бучене по-ясни от всички други звуци бяха охканията и гласовете на ранените сред нощния мрак. Техните охкания като че изпълваха всичкия този мрак, който обкръжаваше войските. Техните охкания и мракът на тая нощ — бяха едно и също нещо. След известно време в движещото се множество настъпи вълнение. Някой бе минал на бял кон със свита и казал нещо, минавайки.

— Какво каза? Накъде ще вървим сега? Или ще стоим? Благодари ли той, или не? — чуха се жадни питания от всички страни и цялата движеща се маса почна сама да се натиска (личеше, че предните бяха се спрели) и се разнесе слух, че е заповядано да спрат. Всички, както вървяха, спряха сред калния път.

Пламнаха огньове и по-ясно се чу глъчката от разговори. Капитан Тушин, който даде нареждания на ротата, изпрати войник да търси превързочен пункт или лекар за юнкера и седна при огъня, накладен на пътя от войниците. Ростов се довлече също до огъня. Трескави тръпки от болка, студ и влага раздрусваха цялото му тяло. Оборваше го непобедим сън, но не можеше да заспи от мъчителната болежка в ръката, която не знаеше как да държи. Той ту затваряше очи, ту поглеждаше огъня, който му се струваше жаркочервен, ту прегърбената, слаба фигура на Тушин, седнал турски до него. Големите добри и умни очи на Тушин се насочваха към него със съчувствие и състрадание. Той виждаше, че Тушин от цялата си душа искаше, но не можеше с нищо да му помогне.

От всички страни се чуваха стъпки и приказки на хора, които минаваха пеш или на коне, и на пехотата, която се настаняваше наоколо. Шумът от гласовете, стъпките и шляпащите в калта конски копита, близкото и далечно пращене на дървата се сливаха с колебливо бучене.

Сега вече не течеше както по-рано невидима в мрака река, а сякаш мрачно море се укротяваше след буря и тръпнеше. Ростов гледаше и слушаше безсмислено, онова, което ставаше пред и около него. Пехотен войник приближи до огъня, приклекна, пъхна ръце в огъня и извърна лице.

— Нали може, ваше благородие? — каза той въпросително на Тушин. — На, отделих се от ротата, ваше благородие; сам не зная де съм. Лошо!

Заедно с войника до огъня дойде пехотен офицер с превързана буза и помоли Тушин да отместят мъничко оръдията, за да прекара една каруца. След ротния командир дотърчаха при огъня двама войника. Те страшно се биеха и ругаеха и си издърпваха един от друг някакъв ботуш.

— Тъй, а, ти си го бил дигнал! Я гледай: какъв майстор бил! — викаше продрано единият.

След това дойде слаб, блед войник, чиято шия беше превързана с кървава партенка, и сърдито поиска вода от артилеристите.

— Какво, да мра като куче ли? — каза той.

Тушин заповяда да му дадат вода. След това притича един весел войник и поиска да вземе огънче за пехотата.

— Горещо огънче за пехотата! Останете си със здраве, землячета, благодарим ви за огънчето, ние ще ви го върнем с лихвата — рече той, като понесе нанякъде в тъмнината една червена главничка.

След тоя войник край огъня минаха четворица войници, които носеха на шинел нещо тежко. Един от тях се препъна.

— Гледай ги, дяволите, сложили дърва на пътя — измърмори той.

— Свърши, защо ще го носим? — рече друг.

— Я не дрънкайте!

И изчезнаха в мрака с товара си.

— Какво? Боли ли? — обърна се шепнешком Тушин към Ростов.

— Боли.

— Ваше благородие, викат ви при генерала. Там в къщата е — каза един фойерверкер, като се приближи до Тушин.

— Ей сега, гълъбче.

Тушин стана и се отдалечи от огъня, като закопчаваше и оправяше шинела си.

Недалеч от огъня на артилеристите, в приготвена за него селска къща, княз Багратион бе седнал да обядва, разговаряйки с някои началници на части, които се бяха събрали при него. Тук беше старчето с полузатворените очи, което огризваше лакомо една овнешка кост, и безукорният, с двадесет и две години служба, генерал, зачервен от една чашка водка и от обеда, и щаб-офицерът, който имаше пръстен с името си, и Жерков, който безпокойно оглеждаше всички, и княз Андрей, блед, със стиснати устни и трескаво блеснали очи.

В ъгъла на стаята беше опряно взетото френско знаме и аудиторът с наивно лице опипваше тъканта на знамето и с недоумение клатеше глава, може би защото наистина го интересуваше видът на знамето, а може би защото бе гладен и му беше тежко да гледа обеда, на който нямаше прибор за него. В съседната къща се намираше плененият от драгуните френски полковник. Около него се бяха струпали наши офицери и го разглеждаха. Княз Багратион благодареше на отделните началници и разпитваше за подробностите на сражението и за загубите. Полковият командир, който се бе представил при Браунау, докладваше на княза, че тъкмо когато се почнал боят, той отстъпил от гората, събрал секачите на дърва, пуснал ги да минат край него и с два батальона тръгнал на щик и отблъснал французите.

— Щом видях, ваше сиятелство, че първият батальон е разстроен, аз застанах на пътя и си казах: „Ще пусна тия и ще посрещна неприятеля с барабанен огън“ — така и направих.

На полковия командир толкова му се искаше да направи това, толкова съжаляваше, че не бе успял да го направи, та му се струваше, че всичко наистина бе станало тъй. А може пък наистина тъй да беше станало? Нима в оная бъркотия човек можеше да разбере какво е станало и какво не?

— При това трябва да забележа, ваше сиятелство — продължи той, спомняйки си разговора на Долохов с Кутузов и своята последна среща с разжалвания, — че редникът, разжалваният Долохов, пред очите ми плени един френски офицер и особено се отличи.

— Тъкмо там видях, ваше сиятелство, атаката на павлоградците — вмеси се и погледна неспокойно наоколо си Жерков, който през тоя ден съвсем не бе видял хусарите, а само бе чул за тях от един пехотен офицер. — Унищожиха две карета, ваше сиятелство.

Неколцина се усмихнаха на Жерковите думи, защото както винаги очакваха от него някоя шега; но като разбраха, че това, което той каза, подчертава също славата на нашето оръжие и на днешния ден, веднага станаха сериозни, макар мнозина да знаеха много добре, че онова, което казваше Жерков, беше лъжа, и то без каквото и да е основание. Княз Багратион се обърна към старчето-полковник.

— Благодаря на всички, господа, всички части действуваха геройски; и пехота, и кавалерия, и артилерия. Но как така са били изоставени в центъра две оръдия? — попита той и потърси с поглед някого. (Княз Багратион не питаше за оръдията от левия фланг; той знаеше вече, че там още от началото на сражението всички топове бяха изоставени.) — Аз бях ви помолил, струва ми се — обърна се той към дежурния щабофицер.

— Едното оръдие беше ударено — отговори дежурният щабофицер, — а за другото не мога да разбера; през всичкото време бях там и се разпореждах и щом съм си отишъл… Вярно, боят беше ожесточен — прибави скромно той.

Някой каза, че капитан Тушин е тук, до селото, и че са изпратили вече да го викат.

— Но вие бяхте там, нали? — каза княз Багратион на княз Андрей.

— Разбира се, ние почти се заварихме — каза дежурният щабофицер и се усмихна приятно на Болконски.

— Аз нямах удоволствието да ви видя — студено и късо рече княз Андрей. Всички замълчаха.

Тушин се появи на прага и почна стеснително да се промъква зад гърба на генералите. Като избикаляше в тясната стая генералите, сконфузен както винаги, когато биваше пред началство, Тушин не съзря дръжката на знамето и се препъна в нея. Няколко души се засмяха.

— Как така е изоставено оръдието? — попита Багратион, намръщен не толкова на капитана, колкото на разсмелите се, между които най-силно се чуваше гласът на Жерков.

Едва сега пред страшното началство Тушин си представи целия ужас на своята вина и позор за това, че бе останал жив, но бе загубил две оръдия. Той беше толкова развълнуван, че до тоя миг не бе успял да помисли за това. А смехът на офицерите го обърка още повече. Той стоеше пред Багратион с разтреперана долна челюст и едва продума:

— Не знам… ваше сиятелство… нямаше хора, ваше сиятелство.

— Можехте да вземете от прикритието.

Тушин не каза, че нямаше прикритие, макар че това беше чиста истина. Той се страхуваше да не изложи с това друг началник и мълком, с неподвижни очи гледаше Багратион в лицето, както объркан ученик гледа в очите на учителя, който го изпитва.

Мълчанието бе доста продължително. Княз Багратион, който явно не искаше да бъде строг, не знаеше какво да каже; останалите не смееха да се намесят в разговора. Княз Андрей гледаше Тушин изпод вежди и пръстите на ръцете му се движеха нервно.

— Ваше сиятелство — наруши мълчанието княз Андрей със своя рязък глас, — вие благоволихте да ме изпратите до батареята на капитан Тушин. Аз отидох там и намерих две трети от хората и конете избити, две оръдия изпотрошени и никакво прикритие.

И княз Багратион, и Тушин се бяха втренчили сега в Болконски, който говореше сдържано и развълнувано.

— И ако ми позволите, ваше сиятелство, да кажа мнението си — продължи той, — ние дължим днешния успех най-много на тая батарея и на геройската твърдост на капитан Тушин и неговата рота — каза княз Андрей и без да чака отговор, веднага стана и се дръпна от масата.

Княз Багратион погледна Тушин и очевидно не искаше да прояви недоверие към рязката преценка на Болконски, но в същото време усещаше, че не може да му вярва напълно, наведе глава и каза на Тушин, че може да си отиде. Княз Андрей излезе след него.

— Благодаря ви, драги, помогнахте ми — каза му Тушин.

Княз Андрей изгледа Тушин и без да каже нещо, се отдалечи от него. Тъжно и тежко беше на княз Андрей. Всичко това беше толкова странно, толкова различно от онова, на което той се бе надявал.

„Кои са те? Защо са дошли? Какво искат? И кога ще свърши всичко туй?“ — мислеше Ростов, като гледаше сменящите се пред него сенки. Болката в ръката ставаше все по-мъчителна. Сънят го натискаше непобедимо, пред очите му играеха червени кръгове и впечатлението от тия гласове и тия лица, и чувството на самотност се сливаха с чувството на болка. Те, именно тия войници, ранени и неранени, те именно натискаха и смазваха, и извиваха жилите, и горяха месото в неговата счупена на парчета ръка и в рамото му. Той затвори очи, за да се спаси от тях.

За миг се унесе, но в тоя кратък промеждутък на забрава видя насън безброй неща: видя майка си и нейната голяма бяла ръка, видя слабичките рамене на Соня, очите и смеха на Наташа и Денисов с неговия глас и мустаци, и Телянин, и цялата своя история с Телянин и Богданич. Цялата тая история беше същото, както тоя войник с резкия глас, и тъкмо цялата тая история, и тъкмо тоя войник го държаха така мъчително, неотстъпно, притискаха го и дърпаха ръката му все на една страна. Той се опитваше да се отърве от тях, но те не пускаха рамото му ни най-малко, нито за секунда. То нямаше да го боли, то щеше да бъде здраво, ако те не го дърпаха; но не можеше да се избави от тях.

Той отвори очи и погледна нагоре. Черната завеса на нощта висеше на около аршин над светлината от въглените. В тая светлина хвърчаха прашинки падащ сняг. Тушин не се бе върнал, не идеше и лекар. Той беше самичък и само едно войниче седеше сега голо от другата страна на огъня и грееше мършавото си жълто тяло.

„Никому не съм потребен! — помисли Ростов. — Няма кой нито да ми помогне, нито да ме пожали. А някога и аз си бях в къщи — силен, весел, обичан.“ Той въздъхна и с въздишката, без да ще, изохка.

— Боли ли те нещо? — попита войничето, като изтърсваше над огъня ризата си, и без да чака отговор, изпъшка и добави: — Малко ли хора потрошиха тоя ден — ужас!

Ростов не чу войника. Той гледаше пърхащите над огъня снежинки и си спомни руската зима с топла светла стая, с пухкава шуба, с бърза шейна, здраво тяло и с всичката обич и грижа на семейството. „Защо ли дойдох тук!“ — помисли той.

На следния ден французите не подновиха нападението и остатъкът от Багратионовия отряд се присъедини към армията на Кутузов.

[1] Тесни панталони за езда. — Б.пр. ↑

ЧАСТ ТРЕТА

I

Княз Василий не обмисляше плановете си. Още по-малко мислеше да стори зло на хората, за да добие някаква изгода. Той беше само светски човек, който имаше успех във висшето общество и за когото тоя успех беше станал навик. Според обстоятелствата, след сближаването си с хората, постоянно съставяше различни планове и замисли, за които сам не си даваше явна сметка, но които бяха целият интерес на неговия живот. Той прилагаше не един и не два такива планове и замисли, а десетки, някои от които едва почваха да се оформяват, други се осъществяваха, а трети — се унищожаваха. Той не си казваше например: „Тоя човек сега е силен, аз трябва да спечеля доверието и приятелството му и да си издействувам чрез него еднократна помощ“ или не си казваше: „Ето, Пиер е богат, аз трябва да го подмамя да се ожени за дъщеря ми и да ми даде в заем четиридесетте хиляди, които ми трябват“; но срещнеше ли силния човек, още в същия миг инстинктът му подсказваше, че тоя човек може да му бъде полезен и княз Василий се сближаваше с него и при първа сгода, без да се приготвя, по инстинкт, го ласкаеше, ставаше фамилиарен, приказваше му онова, което трябваше.

В Москва Пиер му беше под ръка и княз Василий издействува да го назначат камерюнкер, което тогава по чин се равняваше на статски съветник, и настоя младежът да замине, с него за Петербург и да отседне в неговата къща. Някак разсеяно и в същото време с несъмнената увереност, че тъй трябва да бъде, княз Василий правеше всичко, което бе необходимо, за да ожени Пиер за дъщеря си. Ако би обмислял предварително плановете си, княз Василий не би могъл да бъде толкова естествен в обноските си и да има такава простота и фамилиарност в отношенията си с всички хора, поставени по-горе или по-долу от него. Нещо постоянно го привличаше към по-силните и по-богати от него и той бе надарен с рядкото изкуство да улучва тъкмо оная минута, когато трябваше и можеше да използува хората.

Пиер, който неочаквано бе станал богат и граф Безухов, се почувствува след доскорошната самотия и безгрижие дотолкова заобиколен от хора и зает, че само в леглото успяваше да остане насаме със себе си. Той трябваше да подписва книжа, да се опознава с учреждения, за значението на които нямаше ясна представа, да пита за това или онова своя главен управител, да ходи в имението си край Москва и да приема много лица, които преди това не искаха и да знаят за неговото съществуване, а сега щяха да бъдат обидени и огорчени, ако той не поискаше да ги види. Всички тия разнообразни лица — ония, които идеха по работа, както роднини и познати, — всички бяха еднакво добре и любезно разположени към младия наследник; всички очевидно и несъмнено бяха убедени във високите качества на Пиер. Той непрестанно чуваше думите: „С вашата необикновена добрина“ или: „С вашето прекрасно сърце“, или: „Самият вие сте тъй чист, графе…“, или: „Ако той беше толкова умен като вас“ и така нататък, тъй че почваше искрено да вярва в своята необикновена доброта и в своя необикновен ум, толкова повече, че в дъното на душата си винаги му се струваше, че наистина е много добър и много умен. Дори хора, които по-рано бяха зли и очевидно враждебни, ставаха с него нежни и любещи. Толкова сърдита по-рано, най-голямата от княжните, с дългата талия, с коса, пригладена като на кукла, след погребението дойде в стаята на Пиер. С наведени очи и като се изчервяваше непрекъснато, тя му каза, че много съжалява за станалите помежду им недоразумения и сега чувствува, че няма право да моли за нищо, освен може би да й бъде позволено след сполетелия я удар да остане няколко седмици в къщата, която толкова обичала и дето е правила толкова жертви. При тия думи тя не можа да се сдържи и заплака. Разчувствуван от това, че тая подобна на статуя княжна е могла толкова да се промени, Пиер хвана ръката й и я помоли да го извини, без сам да знае за какво. От тоя ден насетне княжната почна да плете за Пиер шалче на ивици и съвсем се промени към него.

— Направи това за нея, mon cher, все пак тя много си е изпатила от покойния — каза му княз Василий, като му даде да подпише някакъв документ в полза на княжната.

Княз Василий бе решил, че тоя кокал — запис за тридесет хиляди — трябваше все пак да се подхвърли на клетата княжна, за да не й хрумне да разправя за участието на княз Василий в историята с мозаичната чанта. Пиер подписа записа и оттогава княжната стана още по-добра. По-малките сестри също така станаха любезни към него и особено най-малката, хубавичката, с бенката, когато видеше Пиер, често го смущаваше със своите усмивки и със смущението си.

На Пиер му се струваше така естествено, че всички го обичат, така неестествено би му се сторило, ако някой не би го обикнал, че не можеше да не вярва в искреността на обкръжаващите го хора. А освен това нямаше време да се запитва за искреността или неискреността на тия хора. Нему постоянно липсваше време, той постоянно се усещаше в състояние на кротко и весело опиянение. Чувствуваше се център на някакво важно общо движение; чувствуваше, че от него постоянно очакват нещо; че ако не стори еди-какво си, ще огорчи мнозина и ще ги лиши от очакваното, а ако стори еди-какво си, всичко ще бъде добре — и той правеше онова, което искаха от него, но това, което щеше да е добре, все оставяше за в бъдеще.

През това първо време княз Василий повече от всеки друг бе взел в ръцете си както работите на Пиер, така и самия него. От смъртта на граф Безухов той не изпускаше Пиер. Княз Василий имаше вид на човек, обременен с много работи, уморен, измъчен, но който от състрадание не можеше най-сетне да остави на произвола на съдбата и на мошениците тоя безпомощен младеж, все пак après tout[1] син на негов приятел, и то с такова грамадно състояние. През няколкото дни, които прекара в Москва след смъртта на граф Безухов, той викаше при себе си Пиер или сам отиваше при него и му предписваше какво трябва да прави с такъв тон на умора и увереност, сякаш всеки път повтаряше:

„Vous savez, que je suis accablé d’affaires et que ce n’est que par pure charité, que je m’occupe de vous, et puis vous savez bien, que ce que je vous propose est la seule chose faisable.“[2]

— Е, приятелю, утре най-сетне заминаваме — каза му той веднъж, като затвори очи и постисна с пръсти лакътя му, и то с такъв тон, сякаш онова, което казваше, бе много отдавна решено между двамата и не можеше да бъде решено иначе. — Утре заминаваме, ти ще бъдеш в моята каляска. Много съм доволен. Тук свършихме всичко важно. А аз отдавна трябваше да замина. Получих съобщение от канцлера. Бях го помолил за тебе и ти си зачислен в дипломатическото тяло и си назначен за камерюнкер. Сега дипломатическият път е открит за теб.

Въпреки всичката сила на тоя тон на умора и увереност, с който бяха казани тия думи, Пиер, който толкова дълго бе мислил за своята кариера, понечи да възрази. Но княз Василий го прекъсна с оня гугукащ басов тон, който изключваше всяка възможност да бъдат прекъснати думите му и с който той си служеше, когато биваше необходимо най-силно убеждаване.

— Mais, mon cher[3], аз сторих това за себе си, за собствената си съвест и няма за какво да ми благодариш. Никой никога не се е оплаквал, че премного го обичали; а освен това ти си свободен, ако искаш, още утре напусни. Но в Петербург сам ще видиш всичко това. А пък и ти отдавна трябваше да се отдалечиш от тия ужасни спомени. — Княз Василий въздъхна. — Та така, душо моя. А моят камердинер нека пътува в твоята каляска. Ах, да, щях да забравя — добави княз Василий, — знаеш ли, mon cher[4], ние имахме сметки с покойния, та получих от рязанското и ще ги задържа; на тебе не ти трябват. Ние с тебе ще уредим сметките.

Онова, което княз Василий наричаше „от рязанското“, бяха няколко хиляди оброк[5], който княз Василий бе задържал за себе си.

В Петербург, както в Москва, атмосфера от нежни, любещи хора обкръжи Пиер. Той не можа да се откаже от службата или по-право — от званието (защото нищо не работеше), което му бе намерил княз Василий, а познанствата, поканите и обществените занимания бяха толкова много, че Пиер изпитваше повече, отколкото в Москва, чувство на неяснота, на припряност и на някакво приближаващо, но ненастъпващо добро.

От неговата предишна ергенска компания мнозина не бяха в Петербург. Гвардията бе заминала на война. Долохов — разжалван, Анатол беше в армията в провинцията, княз Андрей бе вън от Русия и затова Пиер не можеше да прекарва нощите, както обичаше да ги прекарва по-рано, нито да облекчи от време на време душата си в приятелски разговор с по-стария си, уважаван приятел. Всичкото му време минаваше по обеди, балове и предимно у княз Василий — в обществото на жена му, старата дебела княгиня, и на красавицата Елен.

Ана Павловна Шерер, както и другите, даде пред Пиер израз на промяната, настъпила в общественото мнение за него.

По-рано пред Ана Павловна Пиер постоянно чувствуваше, че това, което говори, е неприлично, безтактно, не онова, което трябва да каже; че неговите думи, които му се струваха умни, докато ги приготвяше във въображението си, щом ги изречеше високо, ставаха глупави, а най-тъпите приказки на Иполит, напротив, излизаха умни и мили. Сега всичко, каквото кажеше, излизаше charmant[6]. Дори ако Ана Павловна не казваше това, той виждаше, че й се искаше да го каже и че тя се въздържаше само от уважение към неговата скромност.

В началото на зимата от 1805 година срещу 1806 година Пиер получи от Ана Павловна обикновеното розово писъмце-покана, в което бе добавено: „Vous trouverez chez moi la belle Hélène, qu’on ne se lasse jamais voir.“[7]

Като четеше тия думи, Пиер за първи път почувствува, че между него и Елен се бе създала някаква приета от другите връзка и тая мисъл едновременно и го изплаши, сякаш му се налагаше някакво задължение, което не можеше да изпълни, и му се хареса като интересно предположение.

Вечерта у Ана Павловна бе също такава, както и първата, само че новото, с което Ана Павловна гощаваше сега гостите си, не беше Мортемар, а един дипломат, пристигнал от Берлин, който бе донесъл най-пресни подробности за пребиваването на цар Александър в Потсдам и около това, как двамата височайши приятели се бяха заклели чрез неразкъсваем съюз да бранят справедливото дело срещу врага на човешкия род. Пиер беше посрещнат от Ана Павловна с отсенка на тъга, която очевидно се отнасяше за скорошната загуба, постигнала момъка, за смъртта на граф Безухов (всички постоянно смятаха за свой дълг да уверяват Пиер, че е много огорчен от смъртта на баща си, когото той почти не познаваше), и то също такава тъга, каквато бе височайшата тъга, изразявана при споменаване на августейшата императрица Мария Фьодоровна. Пиер се почувствува поласкан от това. С присъщото си умение Ана Павловна нагласи отделни групички в салона си. За голямата група, в която бяха княз Василий и генералите, бе отреден дипломатът. Друга групичка имаше до масичката за чай. Пиер искаше да отиде в първата група, но Ана Павловна, която бе в раздразненото състояние на пълководец на полесражение, когато през ума му минават хиляди нови бляскави мисли, които едва успява да осъществи, Ана Павловна, щом съзря Пиер, досегна с пръст ръкава му:

— Attendez, j’ai des vues sur vous pour ce soir.[8] — Тя погледна Елен и й се усмихна.

— Ma bonne Hélène, il faut, que vous soyez charitable pour ma pauvre tante, qui a une adoration pour vous. Allez lui tenir compagnie pour 10 minutes[9]. А за да не ви бъде отегчително, ето ви милия граф, който няма да откаже да дойде с вас.

Красавицата тръгна към лелята, но Ана Павловна задържа Пиер при себе си, като прие такъв вид, сякаш трябваше да направи някое последно необходимо разпореждане.

— Тя е чудесна, нали? — рече тя на Пиер и посочи носещата се плавно величествена красавица. — Et quelle tenue![10] Толкова младо момиче и такъв такт, такова майсторско умение да се държи! То е от сърцето й! Щастлив ще бъде оня, на когото тя ще принадлежи. С нея най-несветския мъж, без да иска, ще заеме лесно най-бляскаво положение в обществото! Нали? Исках само да знам вашето мнение — и Ана Павловна пусна Пиер.

Пиер искрено и утвърдително отговори на Ана Павловна на въпроса й за умението на Елен да се държи. Ако изобщо мислеше някога за Елен, то беше тъкмо за нейната красота и за нейното необикновено спокойно умение да се държи мълчаливо-достойно в обществото.

Лелята прие в своя кът двамата млади хора, но сякаш искаше да скрие, че обожава Елен, а повече искаше да изрази страха си от Ана Павловна. Тя поглеждаше племенницата си, като че я питаше какво да прави с тия хора. Преди да се отдели от тях, Ана Павловна отново пипна с пръстче ръкава на Пиер и промълви:

— J’espère, que vous ne direz plus qu’on s’ennuie chez moi[11] — и погледна Елен.

Елен се усмихна по такъв начин, сякаш искаше да каже, че не допуска някой да я види и да не бъде възхитен. Лелята се изкашля, преглътна слюнката си и каза на френски, че й е много драго да види Елен; след това се обърна към Пиер със същото приветствие и същия израз на лицето. По средата на отегчаващия и запъващ се разговор Елен се обърна към Пиер и му се усмихна със същата ясна, красива усмивка, с която се усмихваше на всички. Пиер толкова бе свикнал с тая усмивка, тя изразяваше за него толкова много, че той не й обърна никакво внимание. През това време лелята приказваше за сбирката от табакери, която имал покойният баща на Пиер, граф Безухов, и показа своята табакерка. Княжна Елен поиска да види портрета на лелиния мъж, който бе нарисуван на табакерата.

— Това сигурно е работа на Винес — каза Пиер, именувайки известният миниатюрист, и се наведе над масата, за да вземе табакерката, но се вслушваше в разговора на съседната маса.

Той се привдигна и поиска да мине отстрана, но лелята му подаде табакерката направо през Елен, зад нея. Елен се понаведе напред, за да стори място, усмихна се и го погледна. Както винаги, на вечерни приеми, тя беше в рокля, доста открита отпред и отзад, по тогавашната мода. Бюстът й, който винаги се струваше на Пиер мраморен, беше толкова близо до очите му, че с късогледите си очи той, без да ще, съзираше живата прелест на нейните рамене и шия, и толкова близо до устните му, че стигаше само малко да се наведе, за да я досегнат. Той усещаше топлотата на нейното тяло, дъха на парфюма й и скърцането на корсета при дишането. Виждаше не нейната мраморна красота, която беше неделима от роклята, виждаше и чувствуваше всичката прелест на тялото й, което бе скрито само от дрехите. И щом веднъж видя това, той не можеше вече да вижда иначе, както не можем да се върнем отново към измамата, която е вече обяснена.

Тя не се обърна, погледна право в него и се усмихна с блестящите си черни очи.

„Та не бяхте ли забелязали досега колко съм прекрасна? — сякаш каза Елен. — Не забелязвахте ли, че съм жена? Да, аз съм жена, която може да принадлежи на всекиго, и на вас също“ — рече погледът й. И в тоя миг Пиер почувствува, че Елен не само можеше, но и трябваше да стане негова жена, че иначе не можеше и да бъде.

В тоя миг той знаеше това тъй сигурно, както би го знаел, ако беше изправен за венчило с нея. Как ще стане това и кога, той не знаеше; не знаеше дори дали това ще бъде хубаво (усещаше дори, че, кой знае защо, не е хубаво), но знаеше, че то ще стане.

Пиер наведе очи, дигна ги пак и отново поиска да я види, каквато я виждаше всеки ден преди това — далечна, чужда нему красавица; но не можеше вече да я вижда така. Не можеше, както човек, който е виждал тревичка бурен в мъгла и тя му се е струвала, че е дърво, не може, като види тревицата — пак да му се стори, че е дърво. Тя му беше страшно близка. Тя вече имаше власт над него. И между него и нея нямаше вече никакви прегради освен преградите на собствената му воля.

— Bon, je vous laisse dans votre petit coin. Je vois, que vous y êtes très bien[12] — каза гласът на Ана Павловна.

И мъчейки се със страх да си спомни дали не е сторил нещо нередно, Пиер се изчерви и погледна наоколо си. Струваше му се, че всички като него самия знаят онова, което се бе случило с него.

След известно време, когато отиде при голямата група, Ана Павловна му каза:

— On dit que vous embellissez votre maison de Pétersbourg.[13]

(Това беше вярно; архитектът бе казал, че той трябва да направи това и Пиер, без сам да знае защо, разкрасяваше грамадната си къща в Петербург.)

— C’est bien, mais ne déménagez pas de chez le prince Basile. Il est bon d’avoir un ami comme le prince — каза тя, като се усмихваше на княз Василий. — J’en sais quelque chose. N’est-ce pas?[14] А вие сте още толкова млад. На вас ви са необходими съвети. Не ми се сърдете, че се ползувам от правата на старите жени. — Тя млъкна, както винаги млъкват жените, очаквайки да им се каже нещо, когато споменат за годините си. — Друго е, ако се ожените. — И ги съедини с един поглед. Пиер не гледаше Елен, нито тя него. Но тя все тъй му беше страшно близка. Той измънка нещо и се изчерви.

Когато се върна в къщи, Пиер дълго не можа да заспи, размисляйки за онова, което му се бе случило.

Но какво му се бе случило? Нищо. Той беше само разбрал, че жената, която познаваше като дете, за която казваше разсеяно: „Да, хубава е“, когато му говореха, че Елен е красавица, беше разбрал, че тая жена може да му принадлежи.

„Но тя е глупава, аз сам съм разправял, че е глупава — мислеше той. — Това не е любов. Напротив, има нещо отвратително в това чувство, което тя предизвика в мене, нещо непозволено. Разправяха ми, че брат й Анатол бил влюбен в нея, и тя била влюбена в него, че имало цяла история и че поради това изпратили Анатол. Брат й Иполит. Баща й — княз Василий. Това не е хубаво“ — мислеше той; и в същото време, когато разсъждаваше така (пък и тия разсъждения оставаха недовършени), той се хващаше сам, че е усмихнат, и съзнаваше, че друга редица разсъждения изплуваха над първите, че когато мислеше колко нищожна е, той в същото време мечтаеше, че тя ще бъде негова жена, че може да го обикне, че може да бъде съвсем друга и че всичко, което мислеше и чуваше за нея, може и да не е истина. И отново я видя не като някоя от дъщерите на княз Василий, а видя цялото й тяло, само че закрито със сивата рокля. „Но защо по-рано не ми минаваше през ума такава мисъл?“ И пак си казваше, че това е невъзможно, че в тоя брак би имало нещо отвратително, противоестествено, както му се струваше, и нечестно. Той си припомняше нейните по-раншни думи и погледи и думите и погледите на ония, които ги виждаха заедно. Припомни си думите и погледите на Ана Павловна, когато му приказваше за къщата, припомни си стотици също такива загатвания от страна на княз Василий и на други и го обзе ужас дали вече не се е обвързал някак за извършването на подобна работа, която очевидно не беше добра и която той не биваше да извърши. Но в същото време, когато сам си изказваше това решение, от другата страна на душата му изплуваше нейният образ в цялата си женствена красота.

[1] В края на краищата. ↑

[2] Ти знаеш, че съм отрупан с работа, но би било безжалостно да те оставя така; и знаеш, че онова, което ти казвам, е единствено възможното. ↑

[3] Но драги, мой. ↑

[4] Драги. ↑

[5] Оброк — данък в пари или натура, плащан от крепостния на помешчика. — Б.пр. ↑

[6] Прелестно. ↑

[7] У дома ще бъде красавицата Елен, на която човек никога няма да се умори да се любува. ↑

[8] Чакайте, тая вечер имам нещо пред вид за вас. ↑

[9] Мила Елен, трябва да бъдете милостива към моята клета леля, която ви обожава. Идете и поседете при нея десет минути. ↑

[10] И как се държи! ↑

[11] Надявам се, няма вече да кажете, че в моята къща хората се отегчават. ↑

[12] Добре, ще ви оставя във вашето ъгълче. Виждам, че там ви е много добре. ↑

[13] Казват, че разкрасявате къщата си в Петербург. ↑

[14] Това е добре, но не се премествайте от дома на княз Василий. Добре е човек да има такъв приятел. Аз знам нещичко по това. Нали? ↑

II

През месец ноември 1805 година княз Василий трябваше да замине по ревизия на четири губернии. Той бе си наредил това назначение, за да може едновременно да обиколи своите разстроени имения и като вземе сина си Анатол от мястото, дето бе настанен неговият полк, да се отбие заедно с него при княз Николай Андреевич Болконски, та да ожени сина си за дъщерята на тоя богат старец. Но преди заминаването си и преди тия нови работи княз Василий трябваше да реши работата с Пиер, който наистина напоследък прекарваше по цели дни в къщи, тоест у княз Василий, дето живееше и беше смешен, развълнуван и глупав (както се полага на влюбения) пред Елен, но все още не правеше предложение.

„Tout ça est bel et bon, mais il faut que ça finisse“[1] — каза си една сутрин княз Василий с тъжна въздишка, смятайки, че Пиер, който му беше толкова задължен (но от мене да замине!), не постъпва много добре в тоя случай. „Младост… лекомислие… е, тъй нека да бъде — помисли княз Василий, като чувствуваше с удоволствие своята доброта, — mais il faut que ça finisse[2]. Вдругиден е именният ден на Льоля[3], аз ще поканя някои и други хора и ако той не разбере какво трябва да стори, то ще бъде вече моя грижа. Да, моя грижа. Аз съм баща!“

Месец и половина след вечерта у Ана Павловна и последвалата я безсънна, тревожна нощ, през която беше решил, че женитбата с Елен ще бъде нещастие и че трябва да я отбягва и да замине, Пиер не напусна дома на княз Василий след това решение и с ужас чувствуваше, че в очите на хората всеки ден той все повече се свързва с нея, че по никакъв начин не може да я гледа така, както по-рано, но че не може и да се откъсне от нея, че това ще бъде ужасно, но ще трябва да свърже съдбата си с нея. Може би той би могъл да се въздържи, но не минаваше вечер, когато у княз Василий (у когото рядко имаше приеми) да няма гости и Пиер винаги трябваше да бъде там, ако не искаше да развали общото удоволствие и да излъже очакванията на всички. В редките минути, когато биваше у дома си, княз Василий, минавайки край Пиер, дръпваше надолу ръката му, разсеяно приближаваше избръснатата си сбръчкана буза да го целуне и казваше или „до утре“ или „на обяд, защото иначе няма да те видя“, или „аз оставам заради тебе“ и така нататък. И макар че когато княз Василий оставаше заради Пиер (както разправяше), не му казваше и две думи, Пиер нямаше сили да излъже очакванията му. Той всеки ден си повтаряше едно и също: „Трябва най-сетне да я разбера и да си дам сметка: каква е тя? По-рано ли съм се лъгал, или сега се лъжа! Не, тя не е глупава; не, тя е прекрасна девойка! — казваше си понякога той. — Никога за нищо не се лъже, никога не е казала нищо глупаво. Говори малко, но което каже, винаги е просто и ясно. И, значи, не е глупава. Тя никога не се е смущавала и не се смущава. Значи, не е лоша жена!“ Често му се случваше да почне да разсъждава с нея, да мисли гласно и всеки път тя му отговаряше на това било с къса, на място казана забележка, от която личеше, че това не я интересува, било с мълчалива усмивка и поглед, които по-ясно от всичко показваха на Пиер нейното превъзходство. Тя беше права, като смяташе, че всички разсъждения са глупост в сравнение с тая усмивка.

Тя се обръщаше към него винаги с радостна, доверчива отнасяща се само за него усмивка, в която имаше нещо по-значително от онова, което имаше в еднаквата за всички усмивка, украсяваща винаги лицето й. Пиер знаеше, че всички очакваха той да каже най-после една дума, да прекрачи известна черта и знаеше, че рано или късно ще я прекрачи; но някакъв неразбираем ужас го обземаше, щом само помисляше за тая страшна крачка. Хиляди пъти през тоя месец и половина, през който усещаше, че все повече и повече затъва в тая пропаст, която го плашеше, Пиер си казваше: „Но какво е това? Трябва решителност! Нима тя ми липсва?“

Той искаше да се реши, но с ужас чувствуваше, че в тоя случай му липсва оная решителност, която знаеше, че има и която наистина имаше. Пиер беше от ония хора, които са силни само когато се чувствуват съвсем чисти. А от деня, когато го обзе онова чувство на желание, което бе изпитал при случката с табакерката у Ана Павловна, едно неосъзнато чувство, че в тоя стремеж има нещо непозволено, парализираше неговата решителност.

На именния ден на Елен в дома на княз Василий бяха на вечеря малка група най-близки хора, както казваше княгинята, роднини и приятели. На всички тия роднини и приятели им беше дадено да разберат, че в тоя ден ще трябва да се реши съдбата на именницата. Гостите бяха седнали да вечерят. Княгиня Курагина, масивна, някога красива, представителна жена, седеше на мястото на домакинята. От двете й страни бяха най-почетните гости — един стар генерал, жена му и Ана Павловна Шерер; към края на масата седяха не толкова възрастни и почетни гости, там седяха също така и домашните, Пиер и Елен — един до друг. Княз Василий не вечеряше; във весело настроение той ходеше около масата и присядаше ту при едного, ту при другиго от гостите. На всекиго казваше по някоя небрежна и приятна дума освен на Пиер и Елен, чието присъствие сякаш не забелязваше. Княз Василий оживяваше всички. Восъчните свещи горяха ярко, сребърните и кристални съдове, премените на дамите, както и златните и сребърни еполети блестяха; около трапезата сновяха слуги в червени кафтани; чуваше се шум от ножове, чаши, чинии и глъчката на оживени приказки от няколко разговора на масата. Чуваше се как в единия край един стар камерхер уверява една бабичка-баронеса в пламенната си любов към нея и как тя се смее; на друго място разказваха за неуспеха на някоя си Маря Викторовна. В средата на трапезата княз Василий бе събрал наоколо си слушатели. С шеговита усмивка на устни той разказваше на дамите за последното — в сряда — заседание на държавния съвет, на което бе получен и четен от Сергей Кузмич Вязмитинов, новия петербургски военен генерал-губернатор, знаменития по онова време рескрипт на императора Александър Павлович от армията, в който императорът, обръщайки се към Сергей Кузмич, казваше, че получава от всички страни уверения за предаността на народа, че особено му е приятно уверението на Петербург и че се гордее с честта да възглавява такава нация и ще се постарае да бъде достоен за нея. Тоя рескрипт почваше с думите: „Сергей Кузмич! От всички страни стигат до мене сведения“ и така нататък.

— Та, значи, не отиде по-нататък от „Сергей Кузмич“? — питаше една дама.

— Да, да, нито на косъм — отговори със смях княз Василий. — „Сергей Кузмич… от всички страни, От всички страни, Сергей Кузмич!…“ Клетият Вязмитинов никак не можа да продължи. На няколко пъти той наново почваше писмото, но щом кажеше Сергей… изхлипваше… Ку… зми… ч — сълзи… и от всички страни се заглушаваше от ридания и той не можеше да продължи. И пак — кърпата, и пак — „Сергей Кузмич, от всички страни“ — и сълзи… тъй че помолиха друг да го прочете.

— Кузмич… от всички страни… и сълзи… — повтори някой със смях.

— Не ставайте лоши — закани се с пръст от другия край на трапезата Ана Павловна, — c’est un si brave et excellent homme, notre bon Viasmitinoff[4].

Всички много се смяха. На горния, почетния, край на масата всички изглеждаха весели и повлияни от най-различни оживени настроения; само Пиер и Елен седяха мълком един до друг почти в долния край на масата; лицата и на двамата сдържаха сияещата си усмивка, която не зависеше от Сергей Кузмич — усмивка на стеснение от своите чувства. Каквото и да приказваха и както и да се смееха и шегуваха другите, колкото и апетитно и да ядяха и пиеха и рейнското вино, и соте, и сладолед, колкото и да се мъчеха да не гледат тая двойка, колкото и да изглеждаха равнодушни, невнимателни към нея, кой знае защо, по хвърляните от време на време към тях погледи се чувствуваше, че и анекдотът за Сергей Кузмич, и смехът, и яденето — всичко беше престорено, а цялото внимание на обществото бе насочено само към тая двойка — Пиер и Елен. Княз Василий представяше как Сергей Кузмич хлипа и в същото време мяташе поглед към дъщеря си, и в същото време, когато се смееше, изразът на лицето му казваше: „Тъй, тъй, всичко върви добре; днес всичко ще се реши.“ Ана Павловна му се заканваше за notre bon Viasmitinoff, а в очите й, които в тоя миг блеснаха набързо към Пиер, княз Василий прочете поздравление за бъдещия зет и за щастието на дъщеря си. Старата княгиня, която с тъжна въздишка предложи вино на съседката си и сърдито погледна дъщеря си, с тая въздишка като че искаше да каже: „Да, сега на нас двете не ни остава нищо друго, мила моя, освен да пием сладко вино; сега дойде времето на тая младеж да бъде тъй дръзко, предизвикателно щастлива.“ „Какви глупости разправям аз, като че това ме интересува! — помисли дипломатът, като поглеждаше щастливите лица на влюбените. — Ето, това е щастие!“

Сред нищожно дребните изкуствени интереси, свързващи това общество, бе попаднало естественото чувство на стремеж, което красивите и здрави млади мъже и жени изпитват един към друг. И това човешко чувство потисна всичко и се носеше над всичкия им изкуствен мълвеж! Шегите бяха невесели, новините неинтересни, оживлението — очевидно фалшиво. Не само те, но и лакеите, прислужващи на трапезата, като че чувствуваха същото и забравяха реда на службата си, заглеждаха се в красавицата Елен с нейното сияещо лице и в червеното, пълно, щастливо и неспокойно лице на Пиер. Сякаш и светлините на свещите бяха съсредоточени само в тия две щастливи лица.

Пиер чувствуваше, че беше център на всичко и това положение и го радваше, и стесняваше. Той приличаше на човек, задълбочен в някакво занимание. Нищо ясно не виждаше, не разбираше и не чуваше. Само от време на време в душата му се мяркаха покъсани мисли и впечатления от действителността.

„И тъй, всичко вече е свършено! — мислеше той. — И как стана всичко това? Толкова бързо! Сега знам, че не само заради нея, не само заради мене, но и заради всички това неизбежно трябва да стане. Те всички тъй очакват това, тъй са уверени, че то ще стане, че не мога, не мога да ги излъжа. Но как ще стане? Не знам, но ще стане, без друго ще стане!“ — мислеше Пиер, като поглеждаше тил рамене, които блестяха до самите му очи.

Ту пък изведнъж го досрамяваше от нещо. Стеснително му бе, че само той заема вниманието на всички, че другите го смятат за щастливец, че той с некрасивото си лице е някакъв Парис, който притежава Елена. „Но навярно винаги тъй става и тъй трябва — утешаваше се той. — И всъщност какво съм направил аз за това? Кога почна то? Заминах от Москва заедно с княз Василий. Тогава още нищо нямаше. След това защо пък да не отседнех у него? След това играх с нея на карти и дигнах чантичката й, разхождах се с нея в карета. Но кога почна то, кога стана всичко това?“ И ето на, той седи до нея като годеник, слуша, вижда, чувствува нейната близост, нейното дихание, нейните движения, нейната красота. Ту изведнъж му се струва, че не тя, а той е необикновено красив, че тъкмо затова го гледат така, и щастлив от общото учудване, той изпъчва гърди, дига глава и се радва на щастието си. Друг път изведнъж се чува някакъв глас, нечий познат глас, който му казва нещо. Но Пиер е толкова зает, че не разбира какво му казват.

— Аз те питам кога получи писмо от Болконски — за трети път му каза княз Василий. — Колко си разсеян, мили мой!

Княз Василий се усмихва и Пиер вижда, че всички, всички се усмихват на него и на Елен. „Е добре, щом всички знаете — казва си Пиер. — Че какво пък? Вярно е.“ — И той сам се усмихва със своята кротка детска усмивка, и Елен също се усмихва.

— Е, кога го получи? От Олмюц ли? — повтаря княз Василий, комуто като че е необходимо да знае това, за да реши някакъв спор.

„Може ли да се приказва и мисли за такива празни работи?“ — мисли Пиер.

— Да, от Олмюц — отговаря с въздишка той.

От трапезата Пиер поведе дамата си след другите в салона. Гостите почнаха да се разотиват и някои си отидоха, без да се сбогуват с Елен. Някои, като не искаха сякаш да я откъсват от сериозното й занимание, приближаваха за миг и се отдалечаваха твърде скоро като й забраняваха да ги изпраща. На излизане от приемната дипломатът тъжно мълчеше. Той виждаше цялата безполезност на своята дипломатическа кариера сравнена с щастието на Пиер. Когато жената на стария генерал попита мъжа си как са краката му, той й измърмори нещо сърдито. „Гледай я, старата глупачка — помисли той. — Виж Елена Василевна, тя и на петдесет години ще бъде красавица.“

— Струва ми се, мога да ви честитя — прошепна Ана Павловна на княгинята и силно я целуна. — Бих останала, ако нямах мигрена.

Княгинята не отговори нищо; измъчваше я завист от щастието на дъщеря й.

Докато изпращаха гостите, Пиер дълго стоя насаме с Елен в малкия салон, дето бяха седнали. Той и по-рано през последния месец и половина често оставаше сам с Елен, но никога не й бе говорил за любов. Сега чувствуваше, че това е необходимо, но все не можеше да се реши на тая последна стъпка. Срам го беше; струваше му се, че тук, при Елен, той заема нечие чуждо място. „Не е за тебе това щастие — думаше му някакъв вътрешен глас. — Това щастие е за хора, които нямат онова, което имаш ти.“ Но трябваше да каже нещо и той заговори. Попита я доволна ли е от тая вечер. Както винаги с присъщата й простота тя отговори, че за нея тазгодишният й имен ден е един от най-приятните.

Някои от най-близките роднини още не си отиваха. Те седяха в големия салон. С лениви крачки княз Василий се приближи до Пиер. Пиер стана и каза, че е късно вече. Княз Василий го погледна строго-въпросително, сякаш това, което той бе казал, беше толкова странно, та не можеше и да се чуе. Но веднага изразът на строгост се промени, княз Василий дръпна надолу ръката на Пиер, накара го да седне и любезно се усмихна.

— Е, Льоля, как е? — обърна се той веднага към дъщеря си с небрежен тон на привична нежност, усвояван от родителите, които от детинство галят децата си, но който княз Василий бе налучкал само чрез подражаване на други родители.

И пак се обърна към Пиер.

— Сергей Кузмич, от всички страни — рече той и разкопча най-горното копче на жилетката си.

Пиер се усмихна, но по усмивката му личеше, че разбираше: княз Василий сега не се интересува от анекдота за Сергей Кузмич; и княз Василий разбра, че Пиер разбира това. Княз Василий изведнъж избърбори нещо и излезе. На Пиер му се стори, че княз Василий бе дори смутен. Смущението на тоя стар светски човек трогна Пиер; той се извърна към Елен — тя също като че беше смутена и погледът й казваше: „Ами не вие сам сте виновен.“

„Трябва без друго да прекрача, но не мога, не мога“ — помисли Пиер и отново заприказва за странични неща, за Сергей Кузмич и попита какъв беше тоя анекдот, тъй като не бил го чул. Елен отговори с усмивка, че и тя не знае.

Когато княз Василий влезе в салона, княгинята тихо приказваше с една възрастна дама за Пиер.

— Разбира се, c’est un parti très brillant, mais le bonheur, ma chère…[5]

— Les mariages se font dans les deux[6] — отговори възрастната дама.

Княз Василий, сякаш без да слуша дамите, отиде в един от по-далечните ъгли и седна на дивана. Затвори очи и като че задряма. Главата, му по едно време се отпусна и той се стресна.

Aline — каза той на жена си, — allez voir ce qu’ils font.[7]

Княгинята отиде до вратата, мина край нея с многозначителен, равнодушен вид и надникна в салона. Пиер и Елен все тъй седяха и разговаряха.

— Все същото — каза тя на мъжа си.

Княз Василий се намръщи, сви уста на една страна, бузите му се разтрепериха с присъщия му неприятен, груб израз; той се стресна, скочи, отметна глава назад, тръгна с решителни стъпки край дамите, и влезе в малкия салон. С бързи крачки отиде радостно до Пиер. Лицето на княза беше толкова необикновено тържествено, че като то видя, Пиер уплашено стана.

— Слава Богу! — каза той. — Жена ми ми каза всичко. — С едната си ръка той прегърна Пиер, с другата — дъщеря си. — Миличка Льоля! Много, много се радвам. Гласът му затрепери. — Аз обичах баща ти… и тя ще ти бъде добра жена… Бог да ви благослови!

Той прегърна дъщеря си, след това отново Пиер и го целуна със старешката си уста. Бузите му наистина бяха мокри от сълзи.

— Княгиньо, я ела тука! — викна той.

Княгинята дойде и също заплака. Възрастната дама също се бършеше с кърпичка. Целуваха Пиер и той няколко пъти целуна ръка на прекрасната Елен. След малко пак ги оставиха сами.

„Всичко това трябваше да бъде така и не би могло да бъде иначе — мислеше Пиер, — затуй няма защо да се питам добро ли е или лошо? Хубаво е, защото е нещо определено и няма предишното мъчително съмнение.“ Пиер държеше мълчаливо ръката на годеницата си и гледаше нейните дигащи се и снишаващи се прекрасни гърди.

— Елен! — каза той гласно и млъкна.

„В такива случаи се казва нещо по-особено“ — мислеше той, но все не можеше да си спомни какво точно се казва в такива случаи. Погледна я в лицето. Тя се премести по-близо до него. Лицето й поруменя.

— Ах, свалете тия… как се казват… — посочи тя очилата.

Пиер свали очилата и очите му, освен общия странен израз на очите у хора, които са свалили очилата си, гледаха уплашено и въпросително. Той искаше да се наведе над ръката й и да я целуне; но тя с бързо и грубо движение на главата си привлече устните му и ги прилепи към своите. Лицето й порази Пиер с променения си, неприятно-смутен израз.

„Сега вече е късно, всичко е свършено; пък и аз я обичам“ — помисли Пиер.

— Je vous aime![8] — каза той, като си припомни онова, което трябваше да се каже в такива случаи; но тия думи прозвучаха тъй сиромашки, че го досрамя за себе си.

След месец и половина той бе венчан и се настани, както казваха, като щастлив притежател на красавица-жена и на милиони в големия наново преустроен дом на графовете Безухови.

[1] Всичко това е прекрасно, но всичко трябва да има край. ↑

[2] Трябва да се сложи край. ↑

[3] Льоля — галено име на Елена. — Б.пр. ↑

[4] Той е такъв прекрасен човек, нашият добър Вязмитинов. ↑

[5] Разбира се, това би бил блестящ брак, но щастието, мила моя… ↑

[6] Браковете се извършват в небесата. ↑

[7] Алина, виж какво правят те. ↑

[8] Обичам ви! ↑

III

През декември 1805 година старият княз Николай Андреич Болконски получи писмо от княз Василий, който му съобщаваше за пристигането си заедно със сина. „Отивам на ревизия и, разбира се, не е голяма работа да се отклоня стотина версти, за да ви посетя, многоуважаеми благодетелю — пишеше той, — и моят Анатол ме придружава и заминава за армията; и надявам се, че ще му позволите да ви изрази лично дълбокото си уважение, което той, по примера на баща си, изпитва към вас.“

— Ето на, не е необходимо да извеждаме Мари: кандидатите сами идат при нас — каза непредпазливо малката княгиня, като чу това.

Княз Николай Андреич се намръщи и не каза нищо.

Две седмици след получаването на писмото една вечер пристигна първо прислугата на княз Василий, а на другия ден пристигна и той самият със сина си.

Старият Болконски никога не бе имал високо мнение за характера на княз Василий, а още повече напоследък, когато княз Василий при новите царувания на Павел и Александър бе напреднал много в чинове и почести. А сега от загатванията в писмото и на малката княгиня той разбра каква е работата и неблагоприятното мнение за княз Василий се превърна в душата на княз Николай Андреич в чувство на недоброжелателно презрение. Когато говореше за него, той постоянно мрънкаше недоволно. В деня, когато щеше да пристигне княз Василий, княз Николай Андреич беше особено недоволен и в лошо настроение. Дали беше в лошо настроение, защото пристигаше княз Василий, или бе особено недоволен от пристигането на княз Василий, защото беше в лошо настроение, както и да е, но той беше в лошо настроение и Тихон още от сутринта посъветва архитекта да не влиза на доклад при княза.

— Чуйте го как ходи — рече Тихон, като му обърна вниманието на стъпките на княза. — Стъпва на цяла пета, а ние знаем…

Но след осем часа князът излезе както обикновено на разходка в кадифената си шубка със самурена яка и със също такъв калпак. Предния ден бе навалял сняг.

Пътечката, по която князът се разхождаше до оранжериите, беше разчистена, по разхвърляния сняг личаха следи от метла и една лопата бе забучена в пухкавия сняг, насипан от двете страни на пътечката. Князът мина навъсен и мълчалив из оранжериите, през помещението за прислугата и през домакинските постройки.

— Може ли да се мине с шейна? — попита той придружаващия го до къщи управител, почтен на вид човек, приличащ на господаря си по лице и обноски.

— Снегът е дълбок, ваше сиятелство. Аз поръчах вече да разчистят главния път.

Князът наведе глава и отиде до входната площадка. „Слава тебе, Господи — помисли управителят, — размина се бурята!“

— Мъчно можеше да се мине с шейна, ваше сиятелство — добави управителят. — Както чувам, ваше сиятелство, министър щял да посети ваше сиятелство?

Князът се извърна към управителя и втренчи в него смръщените си очи.

— Какво? Министър ли? Какъв министър? Кой е заповядал? — заговори той със своя остър и твърд глас. — За княжната, за дъщеря ми, не разчистихте пътя, а за министъра! При мене няма министри!

— Ваше сиятелство, аз смятах…

— Смятал си! — почна да крещи князът, като изричаше думите все по-бързо и по-несвързано. — Смятал си… Разбойници! Мошеници!… Ще те науча аз тебе да смяташ. — И като дигна бастуна си, замахна срещу Алпатич и щеше да го удари, ако управителят не бе се дръпнал неволно. — Смятал си!… Мошеници!… — крещеше бързо той. Но макар че Алпатич, който сам се уплаши от дързостта си, че се е дръпнал от удара, приближи до княза и покорно наведе пред него плешивата си глава, а може би и тъкмо поради това князът, макар и да крещеше още: „Мошеници! Да се затрупа пътят!“ — не дигна втори път бастуна и изтича в стаите.

Преди обеда княжната и m-lle Bourienne, които знаеха, че князът е в лошо настроение, го очакваха прави: m-lle Bourienne със сияещо лице, което искаше да каже: „Аз не знам нищо, аз съм си такава, каквато съм всеки ден“, а княжна Маря — бледа, уплашена, с наведени очи. Княжна Маря знаеше, че в такива случаи трябва да постъпва като m-lle Bourierine, но не можеше и това й тежеше най-много. Тя си казваше: „Държа ли се тъй, като че ли не забелязвам нищо, той ще помисли, че нямам съчувствие към него; покажа ли, че и аз съм отегчена и в лошо настроение, той (както се е случвало) ще каже, че съм клюмнала“ и тям подобни.

Князът погледна уплашеното лице на дъщеря си и изсумтя недоволно.

— Ниш… или глупачка! — измърмори той.

„И онази я няма! И на нея са наклюкарствували вече“ — помисли той за малката княгиня, която не беше в трапезарията. — Де е княгинята? — попита той. — Крие ли се?

— Тя не е съвсем здрава — каза m-lle Bourienne, като се усмихна весело. — Няма да дойде за обяд. В нейното положение то е съвсем естествено.

— Хм! Хм! Кх! Кх! — измърмори князът и седна на трапезата.

Чинията му се стори нечиста; той посочи едно петно и я хвърли. Тихон я улови и даде на бюфетчика. Малката княгиня не беше болна; но князът й внушаваше непобедим страх и щом чу, че е в лошо настроение, реши да не излиза.

— Боя се за детето — каза тя на m-lle Bourienne, — бог знае какво може да се случи от уплаха.

Изобщо малката княгиня живееше в Лѝсие Гори постоянно с чувството на страх и на антипатия към стария княз, но не съзнаваше антипатията, защото страхът толкова преобладаваше, че тя не можеше да я чувствува. И от страна на княза имаше антипатия, но тя се заглушаваше от презрение. Като посвикна с живота в Лѝсие Гори, княгинята обикна особено m-elle Bourienne, по цели дни прекарваше с нея, викаше я да спи при нея, често говореше с нея за свекъра си и го критикуваше.

— Il nous arrive du monde, mon prince[1] — каза m-lle Bourienne, като разгъваше с розовите си ръце бялата салфетка. — Son excellence le prince Kouraguine aves son fils, à ce que j’ai entendu?[2] — рече тя въпросително.

— Хм… тоя excellence… е хлапак… аз го наредих на служба — каза оскърбено князът. — Но не мога да разбера за какво иде и синът. Княгиня Лизавета Карловна и княжна Маря знаят може би; но аз не зная за какво води тоя син тук. Не искам да зная. — И той погледна дъщеря си, която се изчерви.

— Нещо не си добре ли? От страх пред министъра ли, както каза днес тоя дръвник Алпатич?

— Не, mon père.[3]

Колкото и неуместно да беше попаднала m-lle Bourienne на тая тема за разговор, тя не спря и почна да бъбри за оранжериите, за красотата на новото цъфнало цветче и след супата князът се смекчи.

Следобед той се отби при снаха си. Малката княгиня бе седнала при масичката и бъбреше с Маша, горничната. Като видя свекъра си, тя побледня.

Малката княгиня много се бе променила. Сега тя беше по-скоро грозна, отколкото хубава. Бузите й бяха хлътнали, устната й — дигната нагоре, очите й — опънати надолу.

— Да, някаква тежест — отговори тя на свекъра си, който я попита какво чувствува.

— Не ви ли трябва нещо?

— Не, merci, mon père.[4]

— Е, добре, добре.

Той излезе и отиде до официантската[5]. Алпатич, навел глава, стоеше в официантската.

— Затрупан ли е, пътят?

— Затрупан, ваше сиятелство; извинете ме, за Бога, само от глупост.

Князът го прекъсна и се засмя със своя неестествен смях.

— Е, добре, добре.

Той му протегна ръка, която Алпатич целуна, и отиде в кабинета.

Вечерта пристигна княз Василий. На прешпекта (тъй казваха на проспекта) го посрещнаха кочияши и лакеи и прекараха с викове по нарочно засипания път шейната с багажа и неговата шейна до едното крило на зданието.

За княз Василий и за Анатол бяха определени отделни стаи.

Съблякъл жилетката си, Анатол седеше с ръце на кръста пред масата; в ъгъла на която: бе устремил усмихнат, втренчено и разсеяно своите прекрасни големи очи. Той смяташе целия си живот като непрекъсната забава, която някой неизвестно защо се е задължил да му нареди. Също така гледаше и сега на това отиване при злия старец и богатата грозна наследница. Той предполагаше, че всичко това може да излезе много хубаво и забавно. „А пък защо да не се оженя, щом е много богата? Това никога не вреди“ — мислеше Анатол.

Той се обръсна, напарфюмира се грижливо и контешки, което му бе станало навик, и с вродения си добродушно-победоносен израз, дигнал високо красивата си глава, влезе в стаята при баща си. Около княз Василий шетаха двамата му камердинери, които го обличаха; самият той гледаше оживено наоколо си и кимна весело на влизащия Анатол, сякаш искаше да каже: „Тъй, такъв те искам!“

— Не, шегата настрана, татко, много ли е грозна тя? А? — попита на френски той, като че продължаваше разговора, който неведнъж бяха водили през пътуването.

— Стига глупости! Най-важното — гледай да бъдеш почтителен и благоразумен със стария княз.

— Ако той почне да ме хока, ще си отида — каза Анатол. — Не мога да търпя тия старци. А?

— Не забравяй, че за тебе всичко зависи от това.

През това време в стаята на горничните не само се знаеше, че е пристигнал министърът със сина си, но и външният вид на двамата беше вече подробно описан. Княжна Маря седеше сама в стаята си и напразно се мъчеше да надвие вътрешното си вълнение.

„Защо писаха, защо Лиза ми говори за това? Та то не може да стане! — казваше тя, като поглеждаше в огледалото. — Как ще вляза в салона? Дори и да ми хареса, сега не бих могла да се държа с него естествено.“ Ужас я обземаше само при мисълта за погледа на баща й.

Малката княгиня и m-lle Bouriene бяха получили вече всички сведения от горничната, Маша — какъв румен, черновежд красавец бил министерският син, как татко му едва си тътрел нозете по стъпалата, а той, като орел, вземал по три стъпала наведнъж и изтичал след него. Като получиха тия сведения, малката княгиня и m-lle Bourienne, чиито оживено разговарящи гласове се чуваха още от коридора, влязоха в стаята на княжната.

— Знаете ли, Marie, ils sont arrivés?[6] — каза малката княгиня, като се клатушкаше с корема си, и се отпусна тежко в креслото.

Тя не беше сега с утринната си блуза, а в една от най-хубавите си рокли; главата й беше грижливо-натъкмена, а на лицето беше изписано оживление, но то не можеше да скрие отпуснатите и посърнали очертания на лицето. В тая премяна, която тя носеше обикновено във висшето общество в Петербург, още повече личеше колко много бе погрозняла. В премяната на m-lle Bourienne незабелязано се бе появило също някакво усъвършенствуване, което правеше нейното хубавичко, свежичко лице още по-привлекателно.

— Eh bien, et vous restez comme vous êtes, chère princesse? — заговори тя. — On va venir annoncer, que ces messieurs sont au salon; il faudra descendre, et vous ne faites pas un petit brin de toilette![7]

Малката княгиня стана от креслото, позвъни на горничната и бързо и весело почна да измисля премяна за княжна Маря и да я кара да се облече. Княжна Маря чувствуваше достойнството си оскърбено от това, че пристигането на наречения й кандидат я вълнува, но беше още по-оскърбена, че двете й приятелки дори не предполагаха, че можеше да бъде иначе. Да им кажеше колко се срамува за себе си и за тях, значеше да издаде вълнението си; освен това, ако откажеше да се премени, както те й предлагаха, това пък би предизвикало продължителни шеги и настоявания. Тя се изчерви, прекрасните й очи помръкнаха, лицето й се покри с петна и с некрасивото изражение на жертва, което най-често приемаше лицето й, тя се предаде във властта на m-lle Bourienne и на Лиза. Двете жени съвсем искрено се грижеха да я направят красива. Тя беше толкова грозна, че нито на една от двете не можеше да мине през ум мисъл за съперничество с нея; и затуй съвсем искрено, с наивното и твърдо убеждение на жените, че хубавото облекло може да направи лицето красиво, започнаха да я обличат.

— Не, наистина, ma bonne amie[8], тая рокля не е хубава — думаше Лиза, като поглеждаше княжната отдалеч и отстрана, — кажи да ти дадат, ти имаш там една масака[9]. Така де! Ами че може би сега се решава съдбата ти. А тази е много светла, не е хубава, не, не е хубава!

Не роклята, а лицето и цялата фигура на княжната не бяха хубави, но m-lle Bourienne и малката княгиня не чувствуваха това; на тях все им се струваше, че ако на косите, вчесани нагоре, се сложи синя панделка и върху кафявата рокля се метне син шарф и така нататък, всичко ще стане хубаво. Те забравяха, че уплашеното лице и фигурата не могат да се променят и затова, колкото и да променяха вида на рамката и украсата на това лице, самото лице си оставаше жалко и некрасиво. След две-три промени на облеклото, изтърпени покорно от княжна Маря, тъкмо когато тя, вчесана нагоре (което съвсем променяше и загрозяваше лицето и), беше със син шарф и празнична рокля-масака, малката княгиня я обиколи два пъти, оправи с малките си ръчички тук — някоя гънка на роклята, там — подръпна шарфа и я изгледа, като навеждаше глава, ту от едната, ту от другата страна.

— Не, тая не бива — каза тя решително и плесна с ръце. — Non, Marie, décidément ça ne vous va pas. Je vous aime mieux dans votre petite robe grise de tous les jours. Non, de grâce, faites cela pour moi[10]. Катя — каза тя на горничната, — донеси на княжната сивичката рокля и ще видите, m-lle Bourienne, как хубаво ще я наредя — рече тя, усмихната от предвкусване на артистична радост.

Но когато Катя донесе поръчаната рокля, княжна Маря продължаваше да седи неподвижно пред огледалото, загледана в лицето си, и видя в огледалото, че очите й са пълни със сълзи и че устата й трепери, готова да се разридае.

— Voyons, chère princesse — каза m-lle Bourienne, — encore un petit effort.[11]

Малката княгиня взе роклята от ръцете на горничната и се приближи до княжна Маря.

— Не, сега ще го направим просто, мило — каза тя.

Нейният глас, гласовете на m-lle Bourienne и на Катя, която се засмя на нещо, се сливаха във весел бъбреж, подобен на птиче пеене…

— Non, laissez-moi[12] — каза княжната.

И гласът й звучеше с такава сериозност и с такова страдание, че мълвежът на птиците веднага замлъкна. Те погледнаха изпълнените със сълзи и мисъл големи прекрасни очи, които ги гледаха открито и умолително, и разбраха, че е безполезно и дори жестоко да настояват.

— Au moins changez de coiffure[13] — каза малката княгиня. — Je vous disais — рече укорно тя на m-lle Bourienne, — Marie a une de ces figures, auxquelles ce genre de coiffure ne va pas de tout. Mais de tout, de tout. Changez de grâce.[14]

— Laissez-moi, laissez-moi, tout ça m’est parfaitement égal[15] — отговори гласът, който едва сдържаше сълзите.

M-lle Bourienne и малката княгиня трябваше да си признаят сами, че в тоя вид княжна Маря беше много грозна, по-грозна от всякога; но беше вече късно. Тя ги гледаше с изражението, което те познаваха, изражение на размисъл и тъга. Това изражение не им вдъхваше страх от княжна Маря. (Тя никому не вдъхваше това чувство.) Но те знаеха, че когато по лицето й се явяваше това изражение, тя биваше мълчалива и непоколебима в решенията си.

— Vous changerez, n’est-ce pas?[16] — каза Лиза и когато княжна Маря не отговори нищо, Лиза излезе от стаята.

Княжна Маря остана сама. Тя не изпълни желанието на Лиза и не само не промени прическата си, но и не се погледна в огледалото. Навела безсилно очи и отпуснала ръце, седеше мълчаливо и мислеше. Тя си представяше своя съпруг, мъж, същество силно, по-властно от нея и неизвестно защо, привлекателно, което изведнъж я пренася в своя, съвсем друг, щастлив свят. Свое дете, такова, каквото бе видяла вчера у дъщерята на дойката — представяше си го на собствените си гърди. Мъжът й е застанал и гледа нежно нея и детето. „Не, това е невъзможно, аз съм прекалено грозна“ — мислеше тя.

— Заповядайте за чая. Князът сега ще излезе — каза през вратата гласът на горничната.

Тя се опомни и ужаси от онова, което мислеше. И преди да отиде долу, стана, влезе в стаята с иконите, устреми поглед към осветения от кандилото черен лик на голямата икона на Спасителя и остана няколко минути пред него с молитвено събрани ръце. Мъчително съмнение изпълваше душата на княжна Маря. Възможна ли е за нея радост от любов, от земна любов към мъж? В помислите за брак княжна Маря си мечтаеше и за семейно щастие, и за деца, но най-голямата, най-силната й затаена мечта беше за земна любов. Колкото повече се мъчеше тя да скрива това чувство от другите и дори от себе си, толкова по-силно биваше то. „Боже мой — думаше си тя, — как да потисна в сърцето си тия мисли, вдъхвани от дявола? По какъв начин, да се откажа така, завинаги от злите помисли, че да мога спокойно да изпълнявам твоята воля?“ И щом отправи тоя въпрос, бог вече й отговори в нейното собствено сърце: „Не желай нищо за себе си; не търси, не се вълнувай, не завиждай. Бъдещето на хората и твоята съдба трябва да ти бъдат неизвестни; но живей така, че да бъдеш готова за всичко. Ако Богу бъде угодно да те изпита в брачните задължения, бъди готова да изпълниш волята му.“ С тая успокоителна мисъл (но все пак с надежда, че нейната забранена, земна мечта ще се изпълни) княжна Маря въздъхна, прекръсти се и слезе долу, без да мисли нито за роклята си, нито за прическата, нито как ще влезе и какво ще каже. Какво можеше да значи всичко това в сравнение с предопределеното от Бога, без чиято воля не ще падне ни един косъм от човешката глава.

[1] Ще имаме гости, княже. ↑

[2] Доколкото чух, негово сиятелство княз Курагин със сина си? ↑

[3] Татко. ↑

[4] Благодаря, татко. ↑

[5] Стая, в която стоят слугите, прислужващи на трапезата. — Б.пр. ↑

[6] Те пристигнаха. Мари. ↑

[7] Е, нима ще останете облечена, както сте сега? След малко ще дойдат да съобщят, че те са в салона; ще трябва да слезем долу и вие поне мъничко се постъкмете. ↑

[8] Мила приятелко. ↑

[9] Тъмночервен плат. — Б.пр. ↑

[10] Не, Мари, тая рокля съвсем не ви отива. Аз много повече ви харесвам във вашата сивичка всекидневна рокличка; моля ви се, направете това за мене. ↑

[11] Хайде, княжна, още едно малко усилие. ↑

[12] Не, оставете ме. ↑

[13] Поне променете прическата. ↑

[14] Аз ви казах, че лицето на Мари е от ония лица, на които тая прическа съвсем не отива. Моля ви се, променете я. ↑

[15] Оставете ме, оставете ме, мене ми е все едно. ↑

[16] Ще я промените, нали? ↑

IV

Когато княжна Маря влезе в стаята, княз Василий със сина си бяха вече в салона и разговаряха с малката княгиня и с m-lle Bourienne. Когато тя влезе със своя тежък вървеж, стъпвайки на пети, мъжете и m-lle Bourienne се привдигнаха, а малката княгиня я посочи на мъжете и каза: „Voilà Marie!“[1] Княжна Маря виждаше всичките, и то ги виждаше подробно. Тя виждаше лицето на княз Василий, което при вида на княжната стана за миг сериозно-неподвижно и веднага се усмихна, и лицето на малката княгиня, която с любопитство четеше по лицата на гостите впечатлението, което ще им направи Marie. Тя виждаше и m-lle Bourienne с нейната панделка и красиво лице, и оживен като никога поглед, устремен към него; но тя не можа да види него, виждаше само нещо голямо, ярко и прекрасно, което тръгна към нея, когато тя влезе в стаята. Изпърво до нея се приближи княз Василий и тя целуна плешивата му глава, приведена над ръката й, и отговори, на думите му, че, напротив, много добре го помни. След това до нея се приближи Анатол. Тя все още не го виждаше. Само почувствува нежната ръка, която хвана здраво нейната, и едва досегна бялото чело, над което бяха пригладени с помада прекрасни руси коси. Когато го погледна, неговата красота я порази. Пъхнал палеца на дясната си ръка зад закопчаното копче на мундира, с изпъчени напред гърди, с гръб назад, като поклащаше единия си крак, дръпнат малко встрани и навел леко глава, Анатол гледаше мълком и весело княжната и личеше, че съвсем не мисли за нея. Анатол не беше съобразителен, бърз и красноречив в приказките си, но затова пък имаше скъпоценната за висшето общество способност — спокойствието и несмущаваната от нищо самоувереност. Ако несамоуверен човек млъкне при първо запознаване и покаже, че съзнава неприличието на това мълчание и че желае да каже каквото и да е — ще бъде лошо; но Анатол мълчеше и клатеше крак, загледан весело в прическата на княжната. Явно бе, че можеше много дълго да мълчи тъй спокойно. „Ако това мълчание стеснява някого, разговаряйте, а мене не ми се иска“ — сякаш казваше целият му вид. Освен това в обноските си с жените Анатол имаше оня начин на държане, който най-много поражда у жените любопитство, страх и дори любов — държане с презрително съзнание за собственото си превъзходство. Със своя вид той като че им казваше: „Знам ви аз, знам, и защо ще си губя времето с вас? А пък вие бихте били доволни!“ Когато се срещаше с жени, той може би не мислеше тъй (и дори навярно не мислеше, защото изобщо малко мислеше), но имаше такъв вид и такъв начин на държане. Княжната почувствува това и сякаш за да му покаже, че не смее и да помисли да го занимава със себе си, заговори със стария княз. Разговорът стана общ и оживен благодарение на гласеца на малката княгиня и на устничката й с мустачета, която се дигаше над белите й зъби. Тя посрещна княз Василий по оня шеговит начин, който често се употребява от бъбриво-веселите хора и който се състои в това, че между човека, с когото се държиш така, и тебе самия се предполагат някакви отдавна установени шегички и весели, отчасти съвсем не на всички известни забавни спомени, докато никакви такива спомени няма, както ги нямаше и между малката княгиня и княз Василий. Княз Василий драговолно влезе в тоя тон; малката княгиня въвлече в тия спомени за несъществували никога смешни случки и Анатол, когото тя почти не познаваше. M-lle Bourienne също споделяше тия общи спомени и дори княжна Маря с удоволствие се почувствува вмъкната в тия весели спомени.

— Сега поне напълно ще разполагаме с вас, мили княже — каза на княз Василий, разбира се, на френски малката княгиня, — не като на нашите вечери у Anette, дето вие винаги гледахте да избягате. Помните ли, cette chère Anette![2]

— Ах, но вие няма да захванете да говорите за политика като Anette!

— Ами нашата чайна масичка!

— О, да!

— Защо вие никога не идвахте у Anette? — обърна се малката княгиня към Анатол. — А! Знам, знам — каза тя, като смигна, — брат ви Иполит ми разправя за вашите подвизи. О! — тя му се закани с пръстче. — Знам за вашите лудории и в Париж!

— А той, Иполит, не ти ли е казвал — рече княз Василий (като се обърна към сина си и хвана княгинята за ръката, сякаш тя искаше да избяга, а той едва бе успял да я задържи), — не ти ли е казвал как самият той, Иполит, вехнеше по милата княгиня и как тя le mettait à la porte[3]?

— Oh! C’est la perle des femmes, princesse![4] — каза той на княжната.

От своя страна при думата Париж m-lle Bourienne не пропусна случая да се намеси също в общия разговор около спомените.

Тя си позволи да попита отдавна ли Анатол е напуснал Париж и дали му се е харесал тоя град. Анатол на драго сърце отговаряше на французойката, усмихваше се, като я гледаше, и приказваше с нея за отечеството й. Когато видя хубавичката Bourienne, Анатол реши, че и тук, в Лѝсие Гори, няма да му бъде отегчително. „Доста е хубавичка! — помисли той, като я оглеждаше. — Доста е хубавичка тая demoiselle de compagnie[5]. Надявам се, че когато се омъжи за мене, тя ще я вземе със себе си — помисли той. — La petite est gentille.“[6]

Старият княз се обличаше в кабинета си, без да бърза, мръщеше се и обмисляше какво да прави. Пристигането на гостите го ядоса. „За какво ми са княз Василий и синчето му? Княз Василий е дърдорко, празен човек, и синът ще е някоя стока“ — мърмореше си той. Ядосваше го, че пристигането на тия гости повдигаше в душата му нерешения, постоянно потискан въпрос, въпроса, по който старият княз винаги лъжеше самия себе си. Тоя въпрос беше дали ще се реши да се раздели някой ден с княжна Маря и да я даде на съпруг. Князът никога не се решаваше да си зададе тоя въпрос направо, тъй като предварително знаеше, че ще отговори по справедливост, а справедливостта противоречеше на нещо по-голямо от чувството, на цялата възможност да живее. За княз Николай Андреевич животът без княжна Маря, макар че той сякаш не я скъпеше много, бе немислим. „И защо й трябва да се омъжва? — мислеше той. — Сигурно за да бъде нещастна. Ето, Лиза е омъжена за Андрей (а сега, струва ми се, мъчно може да се намери по-добър мъж), но нима тя е доволна от съдбата си? И кой ще я вземе по любов? Грозна, тромава. Ще я вземат за връзките, за богатството й. А нима не живеят и неомъжени моми? Дори по-щастливо!“ Тъй мислеше княз Николай Андреевич, докато се обличаше, ала в същото време винаги отлаганият въпрос искаше незабавно решение. Княз Василий бе довел сина си очевидно с цел да направи предложение и навярно днес-утре ще поиска пряк отговор. Името и положението му в обществото е прилично. „Че какво, аз не съм против — думаше сам на себе си князът, — стига той да я заслужава. Тъкмо това ще видим.“

— Тъкмо това ще видим — каза гласно той. — Тъкмо това ще видим.

И както всеки път той влезе в салона с бодри стъпки, хвърли бърз поглед към всички, забеляза и промяната в роклята на малката княгиня, и панделката на Bourienne, и извънредно грозната прическа на княжна Маря, и усмивките на Bourienne и Анатол, и самотността на неговата княжна сред общия разговор. „Нагиздила се като глупачка! — помисли той, като погледна злобно дъщеря си. — Срам няма! А той не иска и да я знае!“

Той се приближи до княз Василий.

— Е, здравей, драго ми е, че те виждам.

— За скъп приятел и на край света отивам — каза княз Василий както винаги бързо, самоуверено и свойски. — Ето по-малкия ми син, моля ви да бъдете добър към него.

Княз Николай Андреевич огледа Анатол.

— Юначага, юначага! — каза той. — Хайде, ела да ме целунеш. — И приближи бузата си.

Анатол целуна стареца и го погледна и любопитно, и съвсем спокойно, като очакваше да види скоро ли ще направи някоя чудатост, както бе казал баща му.

Княз Николай Андреевич седна на обикновеното си място в ъгъла на дивана, приближи до себе си едно кресло за княз Василий, посочи му го и почна да го разпитва за политически събития и за новини. Изглеждаше, че слуша с внимание какво разправя княз Василий, но непрестанно поглеждаше княжна Маря.

— Та, значи, от Потсдам съобщават? — повтори той последните думи на княз Василий и изведнъж стана и се приближи до дъщеря си.

— За гостите ли си се пременила тъй, а? — каза той. — Хубава си, много си хубава. Ти за пред гостите си се вчесала по нов начин, а пък аз пред гостите ти казвам — друг път да не смееш да обличаш други рокли, без да ме питаш.

— Аз съм виновна, mon père[7] — застъпи се за княжната малката княгиня, като се изчерви.

— Вие правете, каквото си щете — каза княз Николай Андреич, като направи реверанс пред снаха си, — но тя няма защо да се обезобразява, и без това е грозна.

И отново седна на мястото си, без да обръща повече внимание на дъщеря си, която почти бе разплакал.

— Напротив, тая прическа много отива на княжната — каза княз Василий.

— Е, драги, млади княже, как го казват? — рече княз Николай Андреевич, като се обърна към Анатол. — Ела тук да поприказваме да се опознаем.

„Сега почва забавата“ — помисли Анатол и приседна усмихнат до стария княз.

— Та ето какво: казват, че вие, мой мили, сте се образовали в чужбина. Не тъй, както нас с баща ти псалт ни е учил на четмо и писмо. Кажете ми, мой мили, сега в конната гвардия ли служите? — попита старецът, като погледна отблизо и втренчено Анатол.

— Не, минах в армията — отговори Анатол, който едва сдържаше смеха си.

— А! Хубаво. Значи, искате, мили, да служите на царя и на отечеството ли? Сега е военно време. Такъв юнак трябва да служи, да служи. Е, как, на фронта ли?

— Не, княже. Нашият полк тръгна вече. А аз се числя… Татко, де се числя аз? — обърна се Анатол със смях към баща си.

— Чудесно служи, чудесно. Де се числя! Ха-ха-ха! — разсмя се княз Николай Андреевич.

И Анатол се засмя още по-високо. Изведнъж княз Николай Андреевич се намръщи.

— Хайде, върви си — каза той на Анатол. Анатол усмихнат се приближи отново до дамите.

— Значи, ти си ги възпитавал там в чужбина, княз Василий? А? — обърна се старият княз към княз Василий.

— Правех, каквото можех; и ще ви кажа, че тамошното възпитание е много по-добро от нашето.

— Да, днес всичко е друго, всичко е поновому. Юначага момък! Юначага! Хайде, ела в моята стая.

Той хвана княз Василий под ръка и го поведе за кабинета си.

Когато остана насаме с княза, княз Василий тутакси му съобщи желанието и надеждите си.

— Какво мислиш — каза ядосано старият княз, — че аз не я пускам, че не мога да се отделя от нея? Въобразяват си! — изрече той сърдито. — А пък аз и утре мога да я омъжа! Само ще ти кажа, че искам по-добре да опозная зет си. Нали знаеш моите правила: всичко на открито! Утре пред тебе ще я попитам иска ли и тогава нека той поживее тук. Нека поживее, а пък аз ще го погледам. — Князът измрънка презрително. — Нека се омъжи, все ми е едно — извика той със същия пронизителен тон, с който викаше, когато се сбогуваше със сина си.

— Нека ви кажа направо — рече княз Василий с тон на хитър човек, убеден, че е безполезно да хитрува пред проницателния си събеседник. — Защото вие виждате същината на хората. Анатол не е гений, но е честен, добър момък, прекрасен син и роднина.

— Добре, добре, ще видим.

Както става винаги със самотните жени, които са живели дълго без мъжко общество, и трите жени в къщата на княз Николай Андреевич, щом се появи Анатол, почувствуваха еднакво, че до тоя миг техният живот не е бил живот. Мигновено способността и на трите да мислят, да чувствуват и да наблюдават се удесетори, сякаш животът им, който досега бе протичал в мрак, изведнъж се озари от нова, изпълнена със значение светлина.

Княжна Маря не мислеше вече и не се сещаше за лицето и прическата си. Красивото, открито лице на човека, който щеше може би да стане неин мъж, поглъщаше изцяло вниманието й. Той й се струваше добър, храбър, решителен, мъжествен и великодушен. Тя беше убедена в това. Във въображението й непрестанно се раждаха хиляди мечти за бъдещия й семеен живот. Тя ги отпъждаше и се мъчеше да ги скрие.

„Но не съм ли много студена с него? — мислеше княжна Маря. — Аз се мъча да се сдържам, защото в глъбините на душата си се чувствувам вече премного близка до него; но нали той не знае всичко, което мисля за него, и може да си въобрази, че ми е неприятен.“

И княжна Маря се мъчеше, но не умееше да бъде любезна с новия гостенин.

„La pauvre fille! Elle est diablement laide“[8] — мислеше за нея Анатол.

M-lle Bourienne, също докарана до извънредно силно възбуждение от пристигането на Анатол, мислеше в друга насока. Красивата млада девойка, без определено положение в обществото, без роднини и приятели и дори без родина, разбира се, не смяташе да посвети целия си живот в служене на княз Николай Андреич, да му чете книги и да другарува с княжна Маря. M-lle Bourienne очакваше отдавна оня руски княз, който веднага ще съумее да оцени нейното превъзходство над руските грозни, лошо облечени и тромави княжни, ще се влюби в нея и ще я отведе със себе си; и ето тоя руски княз най-сетне пристигна. M-lle Bourienne си имаше една история, която бе чула от леля си и сама бе допълнила и която обичаше да повтаря във въображението си. То беше история, в която на една съблазнена девойка се явява нейната клета майка, sa pauvre mère, и я укорява, че без брак се е отдала на мъж. M-lle Bourienne често до сълзи се трогваше и си представяше, че разправя тази история нему, на съблазнителя. Сега този той, истински руски княз, се беше явил. Той ще я отведе със себе си, после ще се яви ma pauvre mère[9] и той ще се ожени за нея. Така се очертаваше в главата на m-lle Bourienne цялата й бъдеща история тъкмо когато тя разговаряше с него за Париж. M-lle Bourienne не се ръководеше от сметки (дори за миг тя не обмисляше какво трябва да прави), но всичко туй отдавна бе готово в нея и сега само се бе събрало около появилия се Анатол, на когото тя желаеше и се мъчеше да се хареса колкото се може повече.

Малката княгиня като стар полкови кон, щом чу тръбата, несъзнателно и забравяйки положението си, почна да се готви за обикновения галоп на кокетство без каквато и да е задна мисъл или борба, а с наивна, лекомислена веселост.

А Анатол, макар че в женското общество се държеше обикновено като човек, комуто е дотегнало тичането на жените подире му, чувствуваше тщеславно удоволствие, като виждаше влиянието си върху тия три жени. Освен това той почваше да усеща към хубавичката и предизвикателна Bourienne страстно, животинско чувство, което извънредно бързо го обхващаше и го подбуждаше към най-груби и смели постъпки.

След чая компанията мина в диванната и помолиха княжната да посвири на клавикорд. Анатол се облакъти срещу нея, до m-lle Bourienne, и очите му, засмени и радостни, гледаха княжна Маря. Княжна Маря с мъчително и радостно вълнение чувствуваше неговия поглед върху себе си. Любимата соната я пренасяше в най-интимно поетичен свят, а погледът, който усещаше върху себе си, придаваше на тоя свят още по-голяма поетичност. А пък погледът на Анатол, макар и устремен в нея, не беше за нея: той следеше движенията на крачето на m-lle Bourienne, което в това време досягаше с крака си под пианото. M-lle Bourienne също гледаше княжната и в нейните прекрасни очи също така личеше едно ново за княжна Маря изражение на изплашена радост й надежда.

„Колко ме обича! — мислеше княжна Маря. — Колко съм щастлива сега и колко щастлива мога да бъда с такава приятелка и с такъв мъж! Нима наистина мъж?“ — мислеше тя, като не смееше да го погледне в лицето, чувствувайки все същия поглед, устремен върху нея.

Вечерта, след вечерята, когато почнаха да се разотиват, Анатол целуна ръка на княжната. Тя сама не разбра отде взе тая смелост, но погледна направо приближилото се до късогледите и очи прекрасно лице. След княжната той се приближи да целуне ръка и на m-lle Bourienne (това беше неприлично, но той правеше всичко тъй самоуверено и просто) и m-lle Bourienne се изчерви и погледна уплашено княжната.

„Quelle délicatesse![10] — помисли княжната. — Нима Améle (тъй се казваше m-lle Bourienne) мисли, че мога да ревнувам от нея и да не ценя нейната чиста нежност и преданост към мене?“ — Тя се приближи до m-lle Bourienne и силно я целуна. Анатол поиска да целуне ръка на малката княгиня.

— Non, non, non! Quand votre père m écrira, que vous vous conduisez bien, je vous donnerai ma main à baiser. Pas avant.[11]

Тя дигна пръстчетата и усмихната излезе от стаята.

[1] Ето Мари. ↑

[2] Тая мила Анет! ↑

[3] Го е изгонвала от къщи. ↑

[4] Ах, тя е бисерът на жените, княжна. ↑

[5] Компаньонка. ↑

[6] Малката е хубавичка. ↑

[7] Татко. ↑

[8] Клетото момиче, то е страшно грозно. ↑

[9] Клетата ми майка. ↑

[10] Каква деликатност. ↑

[11] Не, не, не! Когато баща ви ми пише, че се държите добре тогава ще ви дам да ми целунете ръка. Не по-рано. ↑

V

Всички се разотидоха, но освен Анатол, който заспа веднага щом си легна, през тая нощ никой дълго не заспиваше.

„Нима той е моят съпруг, именно тоя чужд, красив, добър мъж; главното — добър“ — мислеше княжна Маря и я обзе страх, какъвто почти никога не бе изпитвала. Тя се страхуваше да погледне наоколо си; струваше й се, че там, в тъмния ъгъл, зад паравана, стои някой. И тоя някой беше той — дяволът, и той бе тоя мъж с бяло чело, черни вежди и румена уста.

Тя позвъни на горничната и я помоли да дойде да спи в нейната стая.

Тая вечер m-lle Bourienne дълго се разхожда из зимната градина, като напразно очакваше някого и ту се усмихваше някому, ту до сълзи се трогваше от въображаемите думи на pauvre mère[1], която я укоряваше за нейното падение.

Малката княгиня мърмореше на горничната, че леглото й било неудобно. Не можеше да легне нито на една страна, нито по очи. Все й беше тежко и неудобно. Пречеше й коремът. Тъкмо днес той й пречеше повече от всеки друг път, защото присъствието на Анатол я бе пренесло по-живо в друго време, когато това го нямаше и когато постоянно й биваше леко и весело. Тя седеше в креслото по нощна блузка и шапчица. Катя, сънлива и с разрошена плитка, за трети път отупваше и обръщаше тежката пухена постеля, като мърмореше.

— Нали ти казах, че е само буци и дупки — повтаряше малката княгиня, — и самата аз искам да заспя; значи, не съм виновна. — И гласът й затрепери като на дете, което е готово да заплаче.

Старият княз също не спеше. В съня си Тихон чуваше как той ядосано се разхождаше и сумтеше недоволно. На стария княз му се струваше, че бе оскърбен заради дъщеря си. Най-болезнено оскърбление, защото се отнасяше не за него, а за другиго, за дъщеря му, която той обичаше повече от себе си. Той си бе казал, че отново ще обмисли цялата тая работа и ще реши онова, което е справедливо и което трябва да направи, но вместо туй само повече се раздразваше.

„Яви се първият срещнат човек — и забрави и баща, и всичко и тича, сресва се нагоре и върти опашка, и не прилича на себе си! На драго сърце ще зареже баща си! А знаеше, че ще забележа това. Фр… фр… фр… Та нима не виждам, че тоя глупец гледа само Буриенката (трябва да я изпъдя)! И как няма ей толкова гордост, че да разбере това! Ако няма гордост за себе си, поне заради мене. Трябва да й се покаже, че тоя дръвник и не помисля за нея, а само гледа Bourienne. Тя няма гордост, но аз ще й покажа това…“

Ако кажеше на дъщеря си, че тя се мами, че Анатол има намерение да ухажва Bourienne, старият княз знаеше, че ще раздразни самолюбието на княжна Маря и онова, което желаеше (да не се разделя с дъщеря си), ще бъде спечелено и затуй се успокои засега. Той викна Тихон и почна да се съблича.

„Кой дявол ги домъкна! — мислеше той, когато Тихон обличаше с нощница неговото мършаво старческо тяло, обрасло по гърдите с побелели косми. — Не съм ги канил. Дойдоха да разстроят моя живот. А малко ми остава още.“

— По дяволите! — измърмори той, когато главата му бе още покрита с нощницата.

Тихон знаеше навика на княза да изказва понякога мислите си гласно и затуй с непроменено лице посрещна въпросително-сърдития поглед на лицето, което се показа изпод нощницата.

— Легнаха ли? — попита князът.

Както всички добри лакеи, Тихон по усет разбираше накъде са насочени мислите на господаря му. Той се досети, че го попитаха за княз Василий й сина му.

— Благоволиха да легнат и угасиха, ваше сиятелство.

— Няма за какво, няма за какво… — избърбори бързо князът, пъхна нозе в пантофите и ръце в ръкавите на халата и тръгна към дивана, на който спеше.

Макар че Анатол и m-lle Bourienne не си бяха казали нищо, те напълно се разбраха по първата част на романа преди появата на pauvre mère, разбраха, че трябва да си кажат скритом много неща и затова от заранта търсеха случай да се видят насаме. Тъкмо когато княжната бе отишла в установения час при баща си, m-lle Bourienne се срещна с Анатол в зимната градина.

В тоя ден княжна Маря се приближаваше до вратата на кабинета с особен трепет. Струваше й се, че не само всички знаят, че днес ще се реши съдбата й, но че знаят и какво мисли тя за това. Тя видя това изражение по лицето на Тихон и по лицето на камердинера на княз Василий, когото срещна с гореща вода по коридора и който дълбоко й се поклони.

Тая сутрин старият княз бе извънредно ласкав и внимателен към дъщеря си. Княжна Маря добре знаеше това изражение на внимание. То беше същото изражение, което се явяваше по лицето му, когато слабите му ръце се свиваха в юмрук от раздразнение затова, че княжна Маря не разбира някоя аритметическа задача и той ставаше, отдалечаваше се от нея и с тих глас повтаряше няколко пъти едни и същи думи.

Той тутакси пристъпи към работата и почна разговора, като й говореше на „вие“.

— Направиха ми предложение относно вас — каза той, като се усмихваше неестествено. — Вие, мисля, сте се досетили — продължи той, — че княз Василий пристигна тук, като доведе възпитаника си (кой знае защо, княз Николай Андреич наричаше Анатол възпитаник) не за моите черни очи. Вчера ми направиха предложение относно вас. А тъй като вие знаете моите правила, аз се отнасям към вас.

— Как трябва да ви разбирам, mon père? — промълви княжната, която ту пребледняваше, ту се изчервяваше.

— Как да ме разбираш! — извика сърдит бащата. — Княз Василий те харесва за снаха и ти прави предложение за възпитаника си. Ето как трябва да ме разбираш, как да ме разбираш?! А пък аз питам тебе.

— Не знам какво мислите вие, mon père — промълви шепнешком княжната.

— Аз? Аз? Че какво аз? Мене не ме бъркайте, няма аз да се омъжвам. Какво вие мислите? Ей това е желателно да се знае.

Княжната виждаше, че баща й не гледа с добро око на тая работа, но в същия миг й хрумна, че сега или никога ще се реши съдбата й. Тя наведе очи, за да не вижда погледа, под влиянието на който чувствуваше, че не може да мисли, а може по навик само да се подчинява, и каза:

— Аз желая само едно — да изпълня вашата воля — рече тя, — но ако трябва да кажа желанието си…

Тя не можа да довърши. Князът я прекъсна.

— Прекрасно! — викна той. — Той ще те вземе със зестрата, но ще вземе и mademoiselle Bourienne. Тя ще бъде съпругата, а ти…

Князът се спря. Той видя впечатлението, което направиха на дъщеря му тия думи. Тя бе навела глава и щеше да заплаче.

— Недей, недей, аз се шегувам, шегувам се — каза той. — Не забравяй, княжна, едно нещо: аз държа за принципа, че момата има пълно право да избира. И ти давам свобода. Не забравяй едно нещо: от твоето решение зависи щастието на твоя живот. За мене няма защо да се приказва.

— Но аз не знам… mon père.

— Няма какво да се приказва! На него му заповядат, той ще се жени не само за тебе, но и за която й да е, а ти си свободна да избираш… Иди в стаята си, обмисли и след един час ела при мене и кажи пред него: да или не. Знам, че ще почнеш да се молиш. Ех, щом искаш, моли се. Само че по-добре ще е да помислиш. Върви си.

— Да или не, да или не, да или не! — още викаше той, когато княжната, олюлявайки се като в мъгла, бе излязла вече от кабинета.

Нейната съдба се бе решила — и то се бе решила щастливо. Но онова, което баща й бе казал за m-lle Bourienne, това загатване беше ужасно. Може и да не беше истина, ала все пак беше ужасно и тя не можеше да не мисли за това. Тя вървеше през зимната градина право пред себе си, без да вижда и чува каквото и да е, когато изведнъж познатото шепнене на m-lle Bourienne я сепна. Тя дигна глава и видя на две крачки от себе си Анатол, който прегръщаше французойката и й шепнеше нещо. Със страшно изражение по красивото си лице Анатол погледна към княжна Маря и в първия миг не дръпна ръка от кръста на m-lle Bourienne, която не я виждаше.

„Кой е? Защо? Почакайте!“ — сякаш казваше лицето на Анатол. Княжна Маря ги гледаше мълчаливо. Тя не можеше да разбере това. Най-сетне m-lle Bourienne извика и избяга. Анатол с весела усмивка се поклони на княжна Маря, като че я канеше да се посмее на тая чудновата случка, сви рамене и мина през вратата за стаята си.

След един час Тихон дойде да повика княжна Маря. Той я повика при княза и добави, че и княз Василий Сергеич е там. Когато Тихон дойде, княжната седеше на дивана в стаята си и държеше в прегръдките си плачещата m-lle Bourienne. Княжна Маря я милваше мълчаливо по главата. Прекрасните очи на княжната с всичкото свое предишно спокойствие и лъчезарност гледаха с нежна обич и съжаление хубавичкото личице на m-lle Bourienne.

— Non, princesse, je suis perdue pour toujours dans votre coeur[2] — думаше m-lle Bourienne.

— Pourquoi? Je vous aime plus, que jamais — каза княжна Маря — et je tâcherai de faire tout ce qui est en mon pouvoir pour votre bonheur.[3]

— Mais vous me méprisez, vous si pure, vous ne comprendrez jamais cet égarement de la passion. Ah, ce n est que ma pauvre mère.[4]

— Je comprends tout[5] — отговори княжна Маря, усмихната тъжно. — Успокойте се, мила. Аз отивам при баща си — рече тя и излезе.

Когато княжна Маря влезе, княз Василий, метнал високо крак върху крак, с табакерка в ръце, беше като че разчувствуван до немай-къде, но в същото време като че сам съжаляваше и се смееше на своята чувствителност и седеше с усмивка на умиление. Той бързо поднесе към носа си щипка емфие.

— Ah, ma bonne, ma bonne[6] — каза той, като ставаше, и хвана двете й ръце. Въздъхна и добави: — Le sort de mon fils est en vos mains. Décides, ma bonne, ma chère, ma douce Marie, que j’ai toujours aimée, comme ma fille.[7]

Той се отдръпна. Истинска сълза се появи в очите му.

— Фр… фр… — сумтеше недоволно княз Николай Андреевич. — От името на своя възпитаник… своя син, князът ти прави предложение. Искаш ли, или не искаш да станеш жена на княз Анатол Курагин? Кажи: да или не! — изкрещя той. — А след това аз си запазвам правото да кажа своето мнение. Да, моето мнение и само моето мнение — добави княз Николай Андреевич, като се обръщаше към княз Василий и отговаряше на неговото умолително изражение. — Да или не?

— Моето желание, mon père, е да не ви оставя никога, да не отделям никога моя живот от вашия. Не искам да се омъжвам — каза тя решително и погледна с прекрасните си очи княз Василий и баща си.

— Глупости, празна работа! Глупости, глупости, глупости! — каза княз Николай Андреич, като се намръщи, хвана дъщеря си за ръката, наведе я до себе си и не я целуна, но само склони чело до нейното, досегна я и тъй стисна ръката й, която държеше, че княжната се смръщи и извика.

Княз Василий стана.

— Ma chère, je vous dirai que c’est un moment que je n’oublierai jamais, jamais; mais, ma bonne, est-ce que vous ne nous donnerez pas un peu d’espérance de toucher ce coeur si bon, si généreux. Dites, que peut-être… L’avenir est si grand. Dites: peut-être.[8]

— Княже, това, което казах, е всичко, каквото има в сърцето ми. Благодаря за честта, но никога няма да бъда жена на вашия син.

— Е, свършено, мили мой. Много ми е драго, че те видях, много ми е драго, че те видях. Иди си в стаята, княжна, иди си — каза старият княз. — Много, много ми е драго, че те видях — повтори той, прегръщайки княз Василий.

„Моето призвание е друго — мислеше си княжна Маря, — моето призвание е да бъда щастлива с друго щастие, щастието на обичта и на самопожертвуванието. И каквото и да ми струва, ще създам щастие на клетата Амелия. Тя тъй страстно го обича. Тъй страстно се разкайва. Всичко ще сторя, за да уредя брака й с него. Ако той не е богат, аз ще й дам средства, ще помоля баща си, ще помоля Андрей. Когато тя стане негова жена, ще бъда тъй щастлива. Тя е толкова нещастна, чужда, самотна, без помощ! И, Боже мой, колко страстно го обича, щом можа толкова да се забрави. Може би и аз бих направила същото!…“ — мислеше княжна Маря.

[1] Клетата майка. ↑

[2] Не, княжна, аз загубих завинаги вашето разположение. ↑

[3] Защо? Аз ви обичам повече от когато и да било и ще се опитам да сторя всичко, което зависи от мене, за вашето щастие. ↑

[4] Но вие ме презирате, толкова чиста, вие никога не ще разберете това увлечение на страстта. Ах, клетата ми майка… ↑

[5] Аз разбирам всичко. ↑

[6] Ах, мила, мила. ↑

[7] Съдбата на моя син е във ваши ръце. Решете, мила моя, скъпа моя, нежна моя Мари, която винаги съм обичал като своя дъщеря. ↑

[8] Мила моя, ще ви кажа, че никога не ще забравя тая минута. Но, добра моя, дайте ни поне малка надежда да трогнем това тъй добро и великодушно сърце. Кажете: може би… Бъдещето е тъй голямо. Кажете: може би. ↑

VI

Ростови дълго време нямаха известия за Николушка; едва към средата на зимата предадоха на графа едно писмо, от адреса на което графът позна почерка на сина си. Щом получи писмото, графът бързо и подплашено изтича на пръсти в кабинета си, като гледаше да не го видят, затвори се и почна да чете. След като узна (както знаеше всичко, което ставаше в къщата), че се е получило писмото, Ана Михайловна влезе с тихи стъпки при графа и го завари, че с писмото в ръка ридаеше и се смееше едновременно.

Макар работите й да бяха сега по-добре, Ана Михайловна продължаваше да живее у Ростови.

— Mon bon ami?[1] — произнесе Ана Михайловна въпросително-тъжно, готова за най-голямо съчувствие.

Графът зарида още по-силно.

— Николушка… писмо… ранен… би… бил… ma chère… ранен… миличкия… графинята… произведен офицер… слава Богу… Как да кажа на миличката графиня?…

Ана Михайловна приседна до него, избърса с кърпичката си сълзите от очите му и сълзите, капнали върху писмото, както и своите сълзи, прочете писмото, успокои графа и реши, че по време на обеда и до чая ще подготви графинята, а след чая, с Божия помощ, ще обади всичко.

През всичкото време на обеда Ана Михайловна говори за слуховете около войната и за Николушка; на два пъти попита кога са получили последното му писмо, макар че и по-рано знаеше това, и спомена, че много е възможно и днес да се получи писмо. Всеки път, когато при тия загатвания графинята почваше да се безпокои и да поглежда тревожно ту графа, ту Ана Михайловна, Ана Михайловна най-неусетно насочваше разговора към незначителни неща. Наташа, от всички в семейството най-много надарена със способността да чувствува отсенките на интонациите, погледите и израженията на лицата, още от началото на обеда бе наострила уши и разбра, че има нещо между баща й и Ана Михайловна, и то нещо, което засяга брат й, и че Ана Михайловна подготвя. Въпреки всичката си смелост (Наташа знаеше колко чувствителна е майка й за всичко, което се отнася до новините за Николушка) тя не се реши да попита през обеда и от безпокойство не яде нищо и се въртеше на стола, без да слуша бележките на гувернантката си. След обяда тя хукна презглава да стигне Ана Михайловна и както се беше засилила, хвърли се на шията й в диванната.

— Леличко, миличка, кажете, какво има?

— Нищо, мила.

— Не, душичко, миличка, прасковке, аз няма да ви оставя на мира, знам, че вие знаете.

Ана Михайловна поклати глава.

— Vous êtes une fine mouche, mon enfant[2] — рече тя.

— Писмо от Николушка? Сигурно! — извика Наташа, като прочете по лицето на Ана Михайловна утвърдителен отговор.

— Но, за Бога, бъди по-предпазлива: нали знаеш, че това може да порази твоята maman.

— Ще бъда, ще бъда, но разправете! Няма ли да разправите? Тогава ей сега ще отида и ще кажа.

Ана Михайловна разказа накъсо на Наташа съдържанието на писмото с условие да не обажда никому.

— Честна и благородна дума — каза Наташа, като се прекръсти, — няма да кажа никому — и веднага отърча при Соня.

— Николенка… ранен… писмо… — изрече тя тържествено и радостно.

— Nikolas! — каза само Соня и мигновено побледня.

Като видя впечатлението, направено на Соня от известието за раняването на брат й, Наташа за първи път почувствува всичката тъжна страна на това известие.

Тя се хвърли към Соня, прегърна я и заплака.

— Мъничко е ранен, но е произведен офицер; сега е здрав, сам той пише — каза тя през сълзи.

— На, личи си, че вие, жените, всички сте плачли — рече Петя, който се разхождаше с решителни големи крачки из стаята. — Аз толкова се радвам, и наистина много се радвам, че брат ми така се е отличил. А вие всички сте ревли! Нищо не разбирате.

Наташа се усмихна през сълзи.

— Ти чете ли писмото? — попита я Соня.

— Не го четох, но тя каза, че всичко е минало и че той е вече офицер…

— Слава Богу — каза Соня, като се прекръсти. — Но да не би да те е излъгала? Да отидем при maman.

Петя мълчаливо се разхождаше из стаята.

— Да бях аз на мястото на Николушка, щях да убия още повече французи — рече той, — те са толкова мръсни! Щях да избия толкова, че да натрупат цял куп от тях — продължи Петя.

— Мълчи, Петя, какъв глупак си ти?

— Не съм аз глупак, глупачки са ония, които плачат за празни работи — рече Петя.

— Помниш ли го? — попита неочаквано Наташа след един миг мълчание. Соня се усмихна.

— Дали помня Nikolas?

— Не, Соня, помниш ли го, ама тъй, че добре да го помниш, да помниш всичко — каза с подчертан жест Наташа, която явно искаше да придаде на думите си най-сериозно значение. — И аз помня Николенка, помня го — каза тя. — Но Борис не помня. Никак не го помня…

— Как? Не помниш Борис? — попита учудено Соня.

— Не че не го помня, аз зная какъв е, но не го помня тъй, както Николенка. Николенка, затворя ли очи — и го виждам, а Борис — не (тя затвори очи), не — нищо!

— Ах, Наташа! — рече Соня възторжено и сериозно, без да гледа приятелката си, сякаш я смяташе недостойна да слуша онова, което щеше да каже, и сякаш говореше на някого другиго, с когото не бива да се шегува. — Щом веднъж обикнах брат ти, каквото и да се случи вече с него и с мене, аз никога, докато съм жива, няма да престана да го обичам.

Наташа учудено, с любопитни очи гледаше Соня и мълчеше. Тя чувствуваше, че онова, което казва Соня, е истина, че има такава любов, за каквато разправяше Соня; но Наташа не бе изпитвала нищо подобно. Тя вярваше, че то може да съществува, но не го разбираше.

— Ще му пишеш ли? — попита тя.

Соня се замисли. Въпросът, как да пише на Nikolas и трябва ли да му пише, беше въпрос, който я измъчваше. Сега, когато той беше вече офицер и ранен герой, дали щеше да бъде добре от нейна страна да му напомня за себе си и с това като че да му напомни онова задължение, което бе поел към нея.

— Не знам; мисля, че ако той ми пише — и аз ще му пиша — каза тя, като се изчерви.

— И няма ли да те е срам да му пишеш?

Соня се усмихна.

— Не.

— А мене ще ме е срам да пиша на Борис, аз няма да му пиша.

— Но защо ще те е срам?

— Ей така, не зная. Стеснително ми е, срам ме е.

— Аз пък зная защо ще се срамува — каза Петя, обиден от първата забележка на Наташа, — затуй, защото тя беше влюбена в онзи дебелия с очилата (така наричаше Петя своя едноименник, новия граф Безухов); сега е влюбена в тоя певец (Петя говореше за италианеца, Наташиния учител по пеене) — и затова я е срам.

— Петя, ти си глупав! — рече Наташа.

— Не по-глупав от тебе, любезна — каза деветгодишният Петя, като че беше стар бригаден командир.

През време на обеда графинята беше подготвена от загатванията на Ана Михайловна. Когато отиде в стаята си и седна в креслото, тя не откъсваше очи от миниатюрния портрет на сина си, инкрустиран в табакерката й, и в очите й бликаха сълзи. Ана Михайловна на пръсти отиде с писмото до вратата на графинята и се спря.

— Не влизайте — каза тя на стария граф, който вървеше подире й, — после. — И затвори вратата след себе си.

Графът долепи ухо до ключалката и почна да слуша.

Отначало той чуваше звукове от безразлични приказки, сетне — само гласа на Ана Михайловна, която говори надълго, след това — внезапен вик, след това мълчание, след това и двата гласа заприказваха едновременно с радостни интонации, после — стъпки и Ана Михайловна му отвори вратата. По лицето на Ана Михайловна бе изписано гордото изражение на хирург, който е извършил трудна ампутация и въвежда публиката, за да оцени изкуството му.

— C’est fait![3] — каза тя на графа и с тържествен жест му посочи графинята, която държеше в едната си ръка табакерката с портрета, а в другата — писмото и долепяше устни ту до едното, ту до другото.

Като видя графа, тя му протегна двете си ръце, прегърна плешивата му глава и над плешивата му глава отново погледна писмото и портрета, и за да ги притисне до устните си — отново леко отстрани плешивата глава. Вера, Наташа, Соня и Петя влязоха в стаята и се почна четенето. В писмото накратко се описваше походът и двете сражения, в които Николушка бе участвувал, произвеждането му в офицер, и се казваше, че целува ръцете на maman и papa, молейки ги да го благословят, и целува Вера, Наташа и Петя. Освен това поздравява m-r Шелинг и m-me Шос, и бавачката, и освен това моли да целунат скъпата Соня, която той все тъй обича и за която все тъй си спомня. Като чу това, Соня така се изчерви, че сълзи бликнаха в очите й. И тъй като нямаше сили да изтърпи насочените към нея погледи, тя хукна към залата, разтича се там, завъртя се, изду като балон роклята си и цялата зачервена и усмихната, седна на пода. Графинята плачеше.

— Но защо плачете, maman? — каза Вера. — От всичко, което той пише, личи, че трябва да се радвате, а не да плачете.

Това беше напълно вярно, но и графът, и графинята, и Наташа — всички я погледнаха укорно. „На кого се е метнала такава!“ — помисли графинята.

Писмото на Николушка бе четено стотина пъти и ония, които бяха смятани достойни да го слушат, трябваше да отиват при графинята, която не го изпускаше от ръце. Дойдоха гуверньорите, бавачките, Митенка, някои познати и графинята всеки път с нова наслада препрочиташе писмото и всеки път откриваше от това писмо нови добродетели в своя Николушка. Колко странно, необикновено и радостно й беше, че нейният син, тоя син, който преди двадесет години съвсем неусетно мърдаше в нея с мъничките се ръчички и крачета, тоя син, за когото тя се караше с графа, защото разгалваше децата, тоя син, който се научи да казва първо „круша“, а след това „баба“, че тоя син сега е там, в чужда земя, в чужда среда, мъжествен воин, сам, без помощ и ръководство, върши там някаква своя мъжка работа. Целият всемирен вековен опит, който показваше, че като се почне от люлката, децата неусетно се превръщат в мъже — не съществуваше за графинята. Възмъжаването на сина й беше през всяко време на това възмъжаване толкова необикновено за нея, като че никога не е имало милиони и милиони хора, които тъкмо тъй бяха възмъжали. Както преди двадесет години не й се вярваше, че това мъничко същество, което живееше там някъде под сърцето й, ще закрещи и ще почне да смуче гръдта й, и ще почне да говори, тъй и сега не й се вярваше, че същото това същество можеше да бъде оня силен, храбър мъж, пример за други синове и хора, какъвто беше сега според писмото му.

— Какъв штил, как мило описва! — думаше тя, като четеше описателната част на писмото. — И каква душа! За себе си нищо… нищо! За някой си Денисов, а самият той сигурно е по-храбър от всички. Не пише нищо за своите страдания. Какво сърце! Цял го виждам! И как си е спомнил за всички! Никого не е забравил! Аз всякога, всякога казвах, още когато беше ей такъв, всякога казвах…

Повече от седмица се готвиха, писаха се черновки и се преписваха на чисто писма до Николушка от цялата къща; под наблюдението на графинята и грижата на графа се събираха необходими дреболии и пари за обмундироване и обзавеждане на новопроизведения офицер. Ана Михайловна, като практична жена, бе успяла да нареди за себе си и за сина си улеснения, в армията дори и за кореспонденцията. Тя имаше възможност да изпраща писмата си до великия княз Константин Павлович, който командуваше гвардията. Ростови предполагаха, че Руската гвардия в чужбина е съвсем точен адрес и че ако писмото стигне до великия княз, който командува гвардията, няма никаква причина да не стигне до Павлоградския полк, който трябва да е там някъде наблизо; и затова решено бе да се изпратят на Борис по куриера на великия княз писмата и парите, а Борис вече трябваше да ги препрати на Николушка. Писмата бяха от стария граф, от графинята, от Петя, от Вера, от Наташа и от Соня и освен това шест хиляди рубли за обмундироване, както и разни неща, които графът изпращаше на сина си.

[1] Мили приятелю? ↑

[2] Ти си хитра палавница, дете мое. ↑

[3] Работата е свършена! ↑

VII

На 12 ноември Кутузовата бойна армия, която бе на лагер до Олмюц, се приготвяше за преглед на другия ден от двамата императори — руския и австрийския. Гвардията, току-що дошла от Русия, нощуваше на петнадесетина версти от Олмюц и на другия ден, към десет часа сутринта, навлезе в олмюцкото поле направо за прегледа.

През тоя ден Николай Ростов получи от Борис писъмце, с което му съобщаваше, че Измаиловският полк нощува на петнадесетина версти от Олмюц и че Борис го чака, за да му предаде писмо и пари. Парите сега бяха особено необходими на Ростов, защото, след като се върнаха от похода, войските се бяха спрели до Олмюц и добре снабдени маркитанти и австрийски евреи, които предлагаха всевъзможни съблазни, изпълваха лагера. Павлоградците уреждаха пиршество след пиршество, празненства по случай получените за похода награди, както и пътувания до Олмюц при наново пристигналата там Каролина Маджарката, която бе отворила там кръчма с женска прислуга. Ростов, който наскоро бе отпразнувал производството си като корнет, купи Бедуин, коня на Денисов, и бе задлъжнял до уши на другарите си и на маркитантите. Като получи писъмцето на Борис, Ростов замина с един другар до Олмюц, обядва там, изпи бутилка вино и тръгна сам към гвардейския лагер, за да намери другаря си от детинство. Ростов не бе успял още да се обмундирова. Той беше с износена юнкерска куртка с войнишки кръст, също такива рейтузи с изтъркана кожа и офицерска сабя с темляк; — конят, който яздеше, беше донска порода, купен през похода от един казак; измачканата хусарска шапчица беше юнашки кривната назад и настрана. Приближавайки до лагера на Измаиловския полк, той си мислеше как ще смае Борис и всичките му другари-гвардейци със своя боеви вид на хусар, участвувал вече в бой.

Гвардията бе изкарала целия поход като разходка и се перчеше с чистотата и дисциплината си. Преходите бяха малки, раниците се караха в каруци, а австрийското началство готвеше на всеки преход прекрасни обеди за офицерите. Полковете влизаха и излизаха от градовете с музика и през целия поход (с което се гордееха гвардейците) по заповед на великия княз войниците вървяха в крак, а офицерите — пешком по местата си. През всичкото време на похода Борис вървя и живя заедно с Берг, който бе вече ротен командир. След като получи през похода рота, Берг бе успял с изпълнителността и точността си да спечели доверието на началството и доста изгодно бе наредил стопанските си работи; през похода Борис завърза много познанства с хора, които можеха да му бъдат полезни, и чрез препоръчителното писмо от Пиер, което носеше, се запозна с княз Андрей Болконски, чрез когото се надяваше да получи служба в щаба на главнокомандуващия. Берг и Борис, облечени чисто и стегнато, отпочинали след последния дневен преход, седяха в чисто, определено за тях жилище пред една кръгла маса и играеха шах. Между коленете си Берг държеше запалена лула. С присъщата му акуратност Борис нареждаше на пирамидка фигурките с белите си тънки ръце, като чакаше хода на Берг, и гледаше партньора си в лицето, явно мислейки за играта така, както винаги мислеше само за онова, с което биваше зает.

— Ха де, как ще се отървете сега? — каза той.

— Ще се помъчим — отговори Берг, пипна една пионка и пак отпусна ръката си.

В това време вратата се отвори.

— Ето го най-сетне! — викна Ростов. — И Берг е тук! Ах ти, пети-з-анфан, але куше дормир![1] — викна той, повтаряйки думите на бавачката, на които се подиграваха някога с Борис.

— Господи, колко си се променил! — Борис стана да посрещне Ростов, но ставайки, не забрави да задържи и да сложи на мястото им падащите фигури и понечи да прегърне приятеля си, но Николай се дръпна. С онова особено чувство на младостта, която се бои от утъпканите пътища и иска да не подражава на другите, а да изразява по нов, по свой начин чувствата си, само и само да не бъде така, както често пъти ги изразяват престорено възрастните, Николай искаше при срещата с приятеля да направи нещо особено: искаше да ощипе някак или да блъсне Борис, но само не да се целунат, както правеха всички. Ала Борис, напротив, спокойно и приятелски прегърна и три пъти целуна Ростов.

Те не бяха се виждали почти половин година; и в оная възраст, когато младите хора правят първите си крачки по пътя на живота, и двамата откриха, че във всеки от тях са станали грамадни промени, съвсем нови отражения от ония общества, в които бяха направили първите си крачки в живота. От последната си среща и двамата се бяха променили много, и двамата искаха по-скоро да си покажат един другиму станалите в тях промени.

— Ах вие, салонни кавалери проклети! Чистички, свежички, сякаш пристигате от разходка, не като нас грешните, прости армейци — каза Ростов с баритонови звуци в гласа си, които Борис не беше чувал, и с държане на прост армейски офицер, като посочи рейтузите си, опръскани с кал.

Като чу високия глас на Ростов, хазайката немкиня надникна от вратата.

— Какво, хубавичка ли е? — смигна той.

— Защо викаш тъй? Ще ги уплашиш — рече Борис. — Аз не те очаквах днес — добави той. — Едва вчера ти изпратих писъмцето чрез един познат адютант на Кутузов, Болконски. Не вярвах, че толкова скоро ще ти го предаде… Е, как си ти? Влиза ли вече в бой? — попита Борис.

Без да отговори, Ростов тръсна войнишкия „Георгиевски кръст“, закачен на шнуровете на мундира му, посочи вързаната си ръка и погледна Берг с усмивка.

— Както виждаш — каза той.

— Я гледай, да, да! — рече усмихнат Борис. — А пък и ние изкарахме чудесен поход. Нали знаеш, престолонаследникът пътуваше постоянно с нашия полк, тъй че имахме всички удобства и всички изгоди. Какви приеми, какви обеди и балове имаше в Полша — не мога ти каза! И престолонаследникът беше много благосклонен към всички наши офицери.

И двамата приятели си разправяха един на друг — единият за своите хусарски гуляи и боен живот, другият — за приятностите и изгодите на службата под командата на високопоставени лица и тям подобни.

— О, гвардията! — каза Ростов. — Ами виж какво, я изпрати да донесат вино.

Борис се намръщи.

— Щом без друго искаш — каза той.

Отиде до кревата, измъкна изпод чистите възглавници кесията си и изпрати за вино.

— Да, и да ти дам парите и писмото — добави той.

Ростов взе писмото, хвърли парите на дивана, облакъти се с две ръце на масата и почна да чете. Прочете няколко реда и погледна злобно Берг. Като срещна погледа му, Ростов закри лице с писмото.

— Както виждам, доста пари са ви изпратили — каза Берг, загледан в тежката кесия, която бе образувала вдлъбнатина в дивана. — А пък ние, графе, караме само със заплатата. Ще ви кажа за себе си…

— Вижте какво, мили Берг — каза Ростов. — Когато вие получите от къщи писмо и се срещнете с близък човек, когото ви се ще да разпитате за всичко, и аз бъда при вас, аз веднага ще си отида, за да не ви преча. Слушайте, идете, моля ви се, някъде, някъде… по дяволите! — извика той и тутакси го хвана за рамото, погледна го ласкаво в лицето, като очевидно се мъчеше да смекчи грубостта на думите си, и добави: — Вижте какво, не се сърдете; мили, душице, говоря ви от сърце, като на стар наш познат.

— Ах, моля ви се, графе, твърде добре разбирам — рече, ставайки, Берг със сподавен гърлен глас.

— Идете при хазаите: те ви викаха — обади се Борис.

Берг облече съвсем чист сюртук, без петънце и прашинка, вчеса пред огледалото косите над слепите си очи нагоре, както ги вчесваше Александър Павлович, и като се увери от погледа на Ростов, че той бе забелязал сюртука му, излезе от стаята с приятна усмивка.

— Ама какво говедо съм аз! — рече Ростов, като четеше писмото.

— Какво има?

— Ах, ама каква свиня съм аз, че ни веднъж не съм им писал и така съм ги уплашил. Ах, каква свиня съм! — повтори той и изведнъж се изчерви. — Хайде, изпрати Гаврило за вино! Е, добре, ще си пийнем!… — каза той.

Към писмата на близките беше приложено и едно препоръчително писмо до княз Багратион, с което старата графиня, по съвета на Ана Михайловна, се беше снабдила чрез познати и го изпращаше на сина си с молба да го занесе до адресата и да го използува.

— Гледай каква глупост! Много ми е притрябвало — каза Ростов и хвърли писмото под масата.

— Защо хвърли това нещо? — попита Борис.

— Някакво препоръчително писмо, за кой дявол ми е това писмо!

— Как за кой дявол? — рече Борис, като дигна писмото и прочете адреса. — Това писмо ти е много необходимо.

— Нищо не ми е необходимо, аз няма да стана адютант на никого.

— Че защо? — попита Борис.

— Лакейска служба!

— Както виждам, ти си все същият мечтател — рече Борис, като поклати глава.

— А ти си все същият дипломат. Но въпросът не е в това… Е, а ти как си? — попита Ростов.

— Ами както виждаш. Досега всичко е добре; но да си призная, бих искал, много бих искал да стана адютант, а да не оставам на фронта.

— Защо?

— Защото, щом веднъж си тръгнал по кариерата на военната служба, трябва да се мъчиш да направиш, доколкото можеш, бляскава кариера.

— Да, тъй, значи! — каза Ростов, който очевидно мислеше за друго.

Той гледаше втренчено и въпросително приятеля си в очите и както личеше, напразно търсеше разрешение на някакъв въпрос.

Старият Гаврило донесе вино.

— Да повикаме ли сега Алфонс Карлич? — каза Борис. — Той ще пийне с тебе, аз не мога.

— Повикай го, повикай го! Е, как е тая немска птица? — рече Ростов с презрителна усмивка.

— Той е много, много добър, честен и приятен човек — каза Борис.

Ростов още веднъж погледна втренчено Борис в очите и въздъхна. Берг се върна и с бутилката вино разговорът между тримата офицери се оживи. Гвардейците разправяха на Ростов за похода си, как ги чествували в Русия, Полша и чужбина. Разправяха за думите и постъпките на командира си, великия княз, анекдоти за неговата добрина и избухливост. Както обикновено Берг мълчеше, щом работата не се отнасяше лично до него, но по повод анекдота за избухливостта на великия княз с наслада разказа как в Галиция успял да говори с великия княз, когато князът обикалял полковете и се сърдел на неправилността на движението. С приятна усмивка по лицето той разказа как великият княз се приближил много разгневен до него и почнал да крещи: „Арнаути!“ („арнаути“ бе любимият израз на престолонаследника, когато биваше разгневен) и казал да извикат ротния командир.

— Ще повярвате ли, графе, аз ни най-малко не се уплаших, защото знаех, че съм прав. Знаете ли, графе, аз, без да се хваля, мога да кажа, че зная наизуст заповедите по полка, и устава също зная, както Отче наш на небесах. Затова, графе, в моята рота нередности няма. И съвестта ми е спокойна. Аз се явих. (Берг се привдигна и представи нагледно как се явил с ръка до козирката. Наистина мъчно можеше да се изобрази по лицето по-голяма почтителност и самодоволство.) А той ме гази, както се казва, гази, гази; гази ме както се казва, до смърт: и „арнаути“, и „дяволи“, и в „Сибир“ — разказваше Берг, като се усмихваше прозорливо. — Знам, че съм прав, и затуй мълча, нали така, графе? „Как, ти ням ли си?“ — викна той. Аз продължавам да мълча. И какво мислите графе? На другия ден за това дори не се споменаваше в заповедта; ето какво значи да не загубиш присъствие на духа! Така е то, графе — рече Берг, запуши лулата и почна да пуска колелца.

— Да, това е чудесно — каза Ростов с усмивка.

Но Борис забеляза, че Ростов се кани да се подиграе с Берг и изкусно отклони разговора. Той помоли Ростов да разкаже как и де е бил ранен. Това беше приятно на Ростов и той почна да разказва и както разказваше, все повече и повече се въодушевяваше. Той им разправи за Шьонграбенското сражение точно тъй както обикновено разправят за сраженията хора, които са участвували в тях, тоест тъй, както би им се искало да бъде, тъй, както са слушали други да разправят, тъй, както се разправя по-красиво, но съвсем не така, както е станало. Ростов беше правдив млад човек, за нищо на света не би казал умишлено някоя неистина. Той бе почнал да разказва с намерение да разкаже всичко точно тъй, както беше, но неусетно, неволно и неизбежно за себе си мина към неистината. Ако би разказал истината на тия слушатели, които, както и самият той, много пъти вече бяха слушали разкази за атаки и си бяха създали определена представа какво нещо е атаката и очакваха също такъв разказ, те или не биха му повярвали, или — което е още по-лошо, биха помислили, че Ростов сам е виновен, задето не му се е случило онова, което обикновено се случва с ония, които разказват за кавалерийски атаки. Не можеше той да им разкаже така просто, че всички бяха подкарали тръс, а той падна от коня, навехна ръката си и с все сила избяга в гората от французина. Освен туй, за да разкаже всичко, както бе станало, трябваше да направи усилие над себе си да разказва само онова, което бе станало. Много мъчно е да се разказва истината и младите хора рядко са способни на това. Те очакваха да им разказва как, без да се помни, той цял е пламтял в огън, как се е втурвал като буря срещу карето; как се е врязвал в него, сякъл надясно и наляво; как сабята му е опитала месо и как той паднал от изнемога и тям подобни. И той им разказа всичко това. По средата на неговия разказ, тъкмо когато той казваше: „Не можеш да си представиш какво странно чувство на бяс изпитваш през време на атака“, в стаята влезе княз Андрей Болконски, когото Борис очакваше. Княз Андрей, който обичаше покровителствените отношения към младите хора, поласкан, че се обръщаха към него за протекция, беше разположен добре към Борис, който преди това бе съумял да му се хареса, и искаше да изпълни желанието на момъка. Изпратен от Кутузов с книжа до престолонаследника, той се отби при младия човек, като се надяваше, че ще го завари сам. Щом влезе в стаята и видя армейски хусар, който разправяше военните си подвизи (хора, каквито княз Андрей не можеше да понася), той се усмихна любезно на Борис, смръщи се, погледна Ростов с присвити очи и след лек поклон уморено и лениво седна на дивана. Беше му неприятно, че е попаднал в лошо общество. Ростов разбра това и силно се изчерви. Но му беше все едно: гостенинът бе чужд човек. Ала като погледна Борис, видя, че и той сякаш се срамува заради армейския хусар. Въпреки неприятния и подигравателен тон на княз Андрей, въпреки общото презрение, което от свое армейско бойно гледище изпитваше към всички тия щабни адютантчета, какъвто очевидно беше и новодошлият, Ростов се почувствува сконфузен, изчерви се и млъкна. Борис попита какви новини има в щаба и ако не е нескромно, какво се чува за нашите намерения.

— Навярно ще вървят напред — отговори Болконски, който очевидно не искаше да каже нещо повече пред чужди хора.

Берг използува случая да попита с особена учтивост дали, както се чувало сега, щели да дават удвоени фуражни пари на армейските ротни командири. Княз Андрей отговори с усмивка, че не може да знае за такива важни държавни разпоредби и Берг радостно се разсмя.

— По вашата работа — обърна се отново княз Андрей към Борис — ще поговорим после — и погледна към Ростов. — Елате при мен след прегледа и ще направим всичко, каквото може да се направи.

И като изгледа стаята, той се обърна към Ростов, чието състояние на детско, непобедимо сконфузване, което се превръщаше в озлобление, той не удостояваше да забележи, и каза:

— Вие, струва ми се, разказвахте за Шьонграбенското сражение. Бяхте ли там?

— Бях там — рече с озлобление Ростов, като че с това искаше да оскърби адютанта.

Болконски забеляза състоянието на хусаря и то му се стори забавно. Той се усмихна леко-презрително.

— Да! Сега се носят много разкази за това сражение.

— Да, разкази! — рече високо Ростов и очите му, които изведнъж станаха яростни, загледаха ту Борис, ту Болконски. — Да, има много разкази, но нашите разкази са разказите на ония, които са били сред самия неприятелски огън, нашите разкази имат тежест, а не разказите на ония щабни юначета, които получават награди, без да вършат нещо.

— Към които предполагате, че принадлежа и аз, нали? — спокойно и като се усмихна особено приятно, отвърна княз Андрей.

Странното чувство на озлобление се сля в душата на Ростов с уважението към спокойствието на тая фигура.

— Не говоря за вас — рече той, — вас не ви познавам, и да си призная, не искам да ви познавам. Говоря изобщо за щабните.

— А пък вижте какво ще ви кажа аз — пресече го княз Андрей със спокоен властен тон. — Вие искате да ме оскърбите и аз съм готов да се съглася с вас, че много лесно можете да го направите, ако нямате достатъчно уважение към себе си, но съгласете се, че и времето, и мястото за това са твърде лошо избрани. Тия дни всички ние ще трябва да бъдем на голям, по-сериозен дуел, а освен това Друбецкой, който казва, че ви е стар приятел, съвсем не е виновен, че моята физиономия е имала нещастието да не ви се хареса. Но — каза той, като стана — вие знаете името ми и знаете де можете да ме намерите; ала недейте забравя — добави той, — че аз ни най-малко не смятам нито себе си, нито вас оскърбени и като по-стар от вас съветвам ви да оставите тая работа без последици. Та така, Друбецкой, в петък, след прегледа, ще ви чакам; довиждане — завърши княз Андрей и излезе, като се поклони на двамата.

Чак когато той излезе, Ростов си спомни какво трябваше да му отговори. И се ядоса още повече, задето бе забравил да го каже. Ростов веднага поръча да му доведат коня, сбогува се сухо с Борис и тръгна. Да отиде ли утре в главната квартира и да извика на дуел тоя важничещ адютант, или наистина да зареже тая работа? Тоя въпрос го мъчеше през целия път. Той ту със злоба мислеше с какво удоволствие би видял уплахата на това дребничко, слабо и гордо човече пред неговия пистолет, ту с учудване усещаше, че измежду всички хора, които познаваше, никого толкова не би искал да има за приятел, колкото това мразено от него адютантче.

[1] Деца, вървете да лягате да спите! ↑

VIII

На другия ден след срещата на Борис с Ростов имаше преглед на австрийските и руски войски, както на пресните, пристигнали от Русия, така и на ония, които се бяха върнали от похода си с Кутузов. Двамата императори, руският с престолонаследника и австрийският с ерцхерцога, правеха тоя преглед на съюзната осемдесетхилядна армия.

От ранно утро почнаха да се движат парадно лъснати и нагиздени войски и да се строяват на полето пред крепостта. Ту хиляди нозе и щикове с развяващи се знамена се движеха и по команда на офицерите спираха, завиваха и се строяваха на интервали, избикаляйки други също такива маси пехота в други мундири; ту се чуваше отмерен тропот и дрънчене на спретната кавалерия в сини, червени, зелени извезани мундири, начело с нагиздени музиканти, на врани, дорести и сиви коне; ту артилерията, която с меден звън на клатещите се върху лафетите лъснати, блестящи оръдия и с мириса на възпламенители пълзеше между пехотата и кавалерията, за да се настани на определените й места. Не само генералите, в пълна парадна униформа, с донемайкъде пристегнати дебели и тънки талии, със зачервени, изопнати от яките шии, с шарфове и с всички ордени; не само напомадените, наконтени офицери, но и всеки войник с току-що измито и избръснато лице и с излъскана, доколкото е възможно, амуниция; всеки кон, тъй грижливо изчистен, че козината му лъщеше като атлаз, а косъмчетата по намокрената гривичка бяха прилепени едно до друго — всички чувствуваха, че става нещо сериозно, значително и тържествено. Всеки генерал и войник чувствуваше своята нищожност, съзнавайки, че са песъчинки в това море от хора, и в същото време чувствуваха своето могъщество, съзнавайки, че са част от това огромно цяло.

Напрегнатото суетене и усилия бяха почнали от ранна сутрин и в десет часа всичко бе в надлежния ред. Върху огромното поле застанаха редици. Цялата армия бе строена в три линии. Отпред — кавалерията, зад нея — артилерията, а още по-отзад — пехотата.

Между всеки род войски имаше нещо като улица. Трите части на тая армия се отделяха рязко една от друга: бойната Кутузова армия (в която на десния фланг на първа линия бяха павлоградците), пристигналите от Русия армейски и гвардейски полкове и австрийската войска. Но всички бяха изравнени в обща линия, под едно началство и в еднакъв ред.

Развълнуван шепот мина като вятър по листа: „Идат! Идат!“ Чуха се изплашени гласове и по всичките войски премина вълна от припряността на последните приготовления.

Отпред, откъм Олмюц, се появи движеща се група. И в същото време, макар че денят беше безветрен, лек полъх от вятър премина по армията и едва-едва размърда байрачетата на пиките и развените знамена, които се заблъскаха в дръжките си. Сякаш с това леко движение самата армия изразяваше радостта си при наближаването на императорите. Чу се един глас: „Мирно!“ След това, като петли призори, в разните краища се повториха други такива гласове. И всичко затихна.

В мъртвата тишина се чуваше само тропот на коне. Беше свитата на императорите. Монарсите се приближаваха до фланга и се чуха тръбачите на първи кавалерийски полк, които засвириха генерал-марш. Сякаш не свиреха тръбачите, а самата армия, радостна, че приближава царят, издаваше естествено тия звуци. През тия звуци ясно се чу младият ласкав глас на император Александър. Той поздрави и първи полк тъй оглушително, продължително и радостно ревна „Ура!“, че самите хора се ужасиха от броя и силата на това грамадно нещо, което бе съставено от тях.

Застанал в първите редици на Кутузовата армия, при която царят отиде най-напред, Ростов изпитваше същото чувство, което изпитваше всеки човек от тая армия — чувството на самозабрава, гордо съзнание на могъществото, и страстно влечение към оня, който бе причина за това тържество.

Той чувствуваше, че от една дума на тоя човек зависеше това грамадно нещо (и той, нищожната песъчинка, свързана с него) да тръгне в огън и във вода, на престъпление, на смърт или на най-голямо геройство, и тъкмо затова не можеше да не тръпне и да не замира, виждайки, че тая въплътена дума приближава.

— Урра! Урра! Урра! — гърмеше от всички страни и един след друг полковете посрещаха императора със звуците на генерал-Марша; после „ура!“, генерал-марш и отново „урра!“ и „урра!“, които все повече се усилваха, растяха и се сливаха в оглушително бучене.

Преди царят да се приближи, всеки полк в своето безмълвие и неподвижност изглеждаше безжизнено тяло. Но щом царят дойдеше наспоред с него, полкът оживяваше и гърмеше, присъединявайки се към рева на цялата линия, по която царят бе вече минал. Под страшния, оглушителен звук на тия гласове, сред масите на войските, неподвижни, като че вкаменени в своите четириъгълници, се движеха небрежно, несиметрично и най-важното — свободно стотина конници от свитата и пред тях двама души — императорите. Тъкмо върху тях беше неразделно съсредоточено сдържано-страстното внимание на цялата тая маса хора.

Красивият млад император Александър, в конногвардейски мундир, с триъгълна шапка, сложена с периферията напред, привличаше изцяло вниманието с приятното си лице и със звучния си, не силен глас.

Ростов бе застанал недалече от тръбачите и със зорките си очи още отдалече беше познал царя и следеше приближаването му. Когато царят се приближи на около двадесет крачки и Николай ясно, с всички подробности, разгледа прекрасното, младежко и щастливо лице на императора, той изпита чувство на нежност и възторг, каквото никога досега не бе изпитвал. Всичко — всяка черта, всяко движение на царя, му се струваше прелестно.

Като спря пред Павлоградския полк, царят каза на френски нещо на австрийския император и се усмихна.

Виждайки тая усмивка, Ростов сам неволно почна да се усмихва и усети още по-силен прилив на обич към своя цар. Искаше му се да прояви с нещо обичта си към царя. Той знаеше, че това е невъзможно и му се доплака. Царят повика полковия командир и му каза няколко думи.

„Боже мой, какво би станало с мене, ако царят ми заговори! — помисли Ростов. — Бих умрял от щастие.“

Царят се обърна и към офицерите:

— На всички ви, господа (всяка дума се струваше на Ростов като звук от небето), благодаря от все сърце.

Колко щастлив щеше да бъде Ростов, ако можеше да умре сега за своя цар!

— Вие заслужихте Георгиевските знамена и ще бъдете достойни за тях.

„Само да умра, да умра за него!“ — мислеше Ростов.

Царят каза още нещо, което Ростов не дочу, и войниците, пресилвайки гърдите си, викнаха „урра!“.

Ростов също викна с все сила, приведен към седлото, като искаше дори да си причини с тоя вик някоя повреда, но да изрази напълно възторга си от царя.

Царят постоя няколко секунди пред хусарите, като че беше в нерешителност.

„Как може царят да е в нерешителност?“ — помисли Ростов, а след това дори и тая нерешителност се стори на Ростов величествена и пленителна, както всичко, което правеше царят.

Нерешителността на царя трая един миг. Кракът на царя досегна с тесния остър нос на ботуша, както ги носеха тогава, хълбока на енглизираната дореста кобила, която той яздеше; ръката на царя в бяла ръкавица опъна поводите и той тръгна, придружен от безредно разлюшкано море от адютанти. Все по-далеч и по-далеч отминаваше той, спирайки се пред други полкове, и накрай Ростов виждаше зад свитата, която обкръжаваше императорите, само белите пера на шапката му.

Между господата от свитата Ростов съзря и Болконски, яхнал лениво и отпуснато коня си. Ростов си спомни вчерашното спречкване с него и си зададе въпроса — трябва ли, или не трябва да го вика на дуел.

„Разбира се, не трябва — помисли сега Ростов — … и струва ли да се мисли и приказва за това в такава минута като сегашната? В минута на такова чувство на обич, на възторг и самоотверженост какво значат всички наши свади и обиди!? Всички обичам, на всички прощавам сега“ — мислеше Ростов.

Когато царят обиколи почти всички полкове, войските почнаха да минават пред него в церемониален марш и Ростов, яхнал своя купен наскоро от Денисов Бедуин, мина в опашката на своя ескадрон, тоест — сам и така, че царят можеше добре да го види.

Преди да дойде до царя, Ростов, отличен ездач, два пъти заби шпори в своя Бедуин и го докара успешно до оня бесен тръс, с който Бедуин бягаше, когато се разлудуваше. Сега, навел запенена муцуна до гърдите си, с опъната опашка, сякаш литнал във въздуха, и без да се допира до земята, Бедуин грациозно и високо подхвърляше и сменяше нозе и усещайки и той погледа на царя върху себе си, мина отлично.

А самият Ростов, дръпнал назад краката си и прибрал корем, чувствувайки се слят с коня, с намръщено, но блажено лице мина край царя като дявол, както казваше Денисов.

— Отлично, павлоградци! — каза царят.

„Боже мой! Колко щастлив бих бил, ако той ми заповядаше да се хвърля сега в огън!“ — помисли Ростов.

Когато прегледът свърши, офицерите, новодошлите и Кутузовите, почнаха да се събират на групи и заговориха за награди, за австрийците и техните мундири, за строя им, за Бонапарт и за това, че сега той ще си изпати, особено когато пристигне корпусът на Есен и когато Прусия вземе наша страна.

Но във всички групи най-много приказваха за император Александър, разправяха за всяка негова дума и движение и се възхищаваха от него.

Всички желаеха само едно: по-скоро да тръгнат срещу неприятеля под предводителството на царя. Под командата на самия цар не можеха да не победят когото и да е; тъй мислеха след прегледа Ростов и повечето офицери.

След прегледа всички бяха уверени в победата повече, отколкото можеха да бъдат след двете спечелени сражения.

IX

На другия ден след прегледа, облечен в най-хубавия си мундир и напътствуван с пожелания за успех от своя другар Берг, Борис отиде в Олмюц, при Болконски, тъй като искаше да използува неговото любезно отношение и да си нареди най-хубаво положение, преди всичко положението на адютант при важно лице, нещо, което му се струваше особено съблазнително в армията. „Лесно му е на Ростов, на когото баща му праща по десет хиляди, да разсъждава, че не ще да се клани никому и няма да става лакей никому; но аз, който нямам нищо освен главата си, трябва да уредя кариерата си и не да изпускам случая, а да го използувам.“

През тоя ден той не завари княз Андрей в Олмюц. Но изгледът на Олмюц, дето беше главната квартира и дипломатическият корпус и дето живееха двамата императори със свитите си — придворни и приближени, още повече засили желанието му да принадлежи към тоя върховен свят.

Той не познаваше никого и въпреки контешкия му гвардейски мундир всички тия висши хора, сновящи по улиците в гиздави каляски, с пера по шапките, ленти и ордени, придворни и военни, бяха като че тъй неизмеримо високо над него, гвардейското офицерче, че не само не искаха, но и не можеха да допуснат неговото съществуване. В помещението на главнокомандуващия Кутузов, дето попита за Болконски, всички тия адютанти, че дори и вестовоите, го гледаха така, сякаш искаха да му внушат, че твърде много такива офицери като него се мъкнат тук и вече много са им дотегнали. Въпреки това, или по-право поради това, на следния ден, петнадесето число, следобед той пак отиде в Олмюц и когато влезе в дома, заеман от Кутузов, поиска да види Болконски. Княз Андрей беше в къщи и Борис бе заведен в голяма зала, дето по-рано навярно са танцували, а сега имаше пет кревата и разнородни мебели: маси, столове и клавикорд. Близо до вратата един адютант в персийски халат седеше до масата и пишеше. Друг, червеният, дебел Несвицки, лежеше на креват, подложил ръце под главата си, и се смееше заедно с приседналия до него офицер. Трети свиреше виенски валс на клавикорд, четвърти лежеше на тоя клавикорд и му пригласяше. Болконски го нямаше. Никой от тия господа, след като видяха Борис, не промени положението си. Оня, който пишеше и когото Борис запита, се обърна с раздразнение и му каза, че Болконски е дежурен и че ако му е необходимо да го види, трябва през вратата вляво да мине в приемната. Борис благодари и отиде в приемната. В приемната имаше десетина души офицери и генерали.

Тъкмо когато влезе Борис, княз Андрей с презрително присвити очи (с оня особен вид на учтива умора, която ясно иска да каже, че ако не бях длъжен, не бих разговарял с вас и една минута) изслушваше един стар руски генерал с ордени, който почти на пръсти, застанал мирно, с войнишко раболепно изражение на тъмночервеното си лице, докладваше нещо на княз Андрей.

— Много добре, благоволете да почакате — каза той на генерала на руски с оня френски изговор, с който говореше, когато искаше да говори презрително, и щом съзря Борис, без да се обръща вече към генерала (който тичаше подире му и го молеше да изслуша още нещо), княз Андрей кимна с весела усмивка на Борис и се обърна към него.

В тоя миг Борис вече ясно разбра онова, което предвиждаше по-рано, а именно, че освен оная субординация и дисциплината, за която пишеше в устава, която знаеха в полка и която знаеше и той, в армията имаше друга, по-съществена субординация, която караше тоя пристегнат генерал с тъмночервено лице да чака почтително, докато капитан княз Андрей, защото му беше приятно, смяташе, че му е по-удобно да разговаря с прапоршчика Друбецкой. Повече от когато и да е било Борис реши да служи занапред не по оная писана в устава субординация, а по тая неписана субординация. Той почувствува сега, че само защото е препоръчан на княз Андрей, вече изведнъж се е издигнал над генерала, който при други случаи в строя би могъл да го унищожи, него, гвардейския прапоршчик. Княз Андрей се доближи до него и го хвана за ръката.

— Много съжалявам, че вчера не сте ме заварили. През целия ден се занимавах с немците. Ходихме с Вайротер да проверяваме диспозицията. А щом немците рекат да бъдат точни — край няма!

Борис се усмихна, сякаш разбираше онова, за което княз Андрей загатваше като за нещо общоизвестно. Но той за първи път чуваше и името на Вайротер, и дори думата диспозиция.

— Е какво, драги, все още ли искате да станете адютант? Аз мислих за вас през това време.

— Да, смятах — каза Борис и неволно, кой знае защо, се изчерви — да помоля главнокомандуващия; княз Курагин му е изпратил писмо за мене; исках да го помоля само защото — добави той, като че се извиняваше — се боя, че гвардията няма да влезе в бой.

— Добре! Добре! Ще поговорим за всичко — каза княз Андрей, — чакайте само да доложа за тоя господин и съм на ваше разположение.

Докато княз Андрей отиде да докладва за червендалестия генерал, тоя генерал, който явно не споделяше гледището на Борис за изгодите на неписаната субординация, тъй впери очи в дръзкия прапоршчик, който му беше попречил да довърши разговора си с адютанта, че на Борис му стана неудобно. Той се извърна и с нетърпение зачака княз Андрей да се върне от кабинета на главнокомандуващия.

— Ето какво, драги, аз мислих за вас — каза княз Андрей, когато отидоха в голямата зала с клавикорда. — Няма защо да ходите при главнокомандуващия — рече княз Андрей. — Той ще ви наговори цял куп любезности, ще ви каже да обядвате у него („Това не би било толкова лошо за службата по другата субординация“ — помисли Борис), — но нищо повече от това няма да излезе; ние, адютантите и ординарците, скоро ще станем цял батальон. Но ето какво ще направим: имам един добър приятел, генерал-адютант и прекрасен човек, княз Долгоруков; и макар че вие може да не знаете това, но сега е така, че Кутузов заедно с щаба си и всички ние не представляваме съвсем нищо: сега всичко е съсредоточено при царя; та да отидем с вас при Долгоруков, аз и без това трябва да ходя при него, вече съм му говорил за вас; така че ще видим дали няма да му бъде възможно да ви нагласи при себе си или някъде там, по-близо до слънцето.

Княз Андрей винаги особено се оживяваше, когато трябваше да ръководи някой млад човек и да му помага да успее във висшето общество. Под предлог, че оказва другиму помощ, каквато от гордост никога не би приел за себе си, той се намираше близо до оная среда, която даваше успеха и която го привличаше. Той на драго сърце се зае да услужи на Борис и отиде с него у княз Долгоруков.

Беше вече късна вечер, когато те се изкачиха в Олмюцкия дворец, заеман от императорите и техните приближени.

Тъкмо през тоя ден имаше военен съвет, в който участвуваха всички членове на хофкригсрата и двамата императори. На съвета въпреки мнението на старите — Кутузов и княз Шварценберг — бе решено да се настъпи незабавно и да се даде генерално сражение на Бонапарт. Когато княз Андрей, придружен от Борис, дойде в двореца да търси княз Долгоруков, военният съвет току-що бе свършил. Всички лица в главната квартира се намираха още под очарованието на днешния победоносен за партията на младите военен съвет. Гласовете на бавните хора, които съветваха да се изчака още нещо, без да се настъпва, бяха заглушени тъй единодушно и доводите им — опровергани с несъмнени доказателства за изгодите на настъплението, че онова, което се обсъждаше в съвета, бъдещото сражение и без съмнение победата, изглеждаха вече не нещо бъдещо, а минало. Всички изгоди бяха на нашата страна. Грамадни сили, превишаващи несъмнено силите на Наполеон, бяха събрани на едно място; войските бяха въодушевени от присъствието на императорите и очакваха с нетърпение да се бият; стратегическата точка, на която трябваше да се действува, беше позната до най-малките подробности на австрийския генерал Вайротер, който ръководеше войските (сякаш по някаква щастлива случайност миналата година австрийските войски бяха правили маневри тъкмо из тия полета, дето сега предстоеше да се бият французите); местността пред войските беше позната и нанесена на картите до най-малките подробности и Бонапарте, явно изтощен, не предприемаше нищо.

Долгоруков, един от най-разпалените привърженици на настъплението, току-що се бе върнал от съвета уморен, измъчен, но оживен и горд от спечелената победа. Княз Андрей му представи покровителствувания от него офицер, ала княз Долгоруков стисна учтиво и силно ръката на Борис, без да му каже нещо, и очевидно тъй като не бе в състояние да не изкаже мислите, които в тоя миг го владееха по-силно от всичко друго, заговори на княз Андрей на френски.

— Ах, мили мой, какво сражение издържахме! Дано само онова, което то ще има за последица, бъде също тъй победоносно. Но, мили мой — говореше той покъсано и оживено, — трябва да призная, че съм виновен пред австрийците и особено пред Вайротер. Каква точност, какво задълбочаване в подробностите, какво познаване на местността, какво предвиждане на всички възможности, на всички условия, на всички, дори и най-малките подробности! Не, мили мой, по-изгодни от тия условия, в които се намираме сега, не могат да се измислят дори и нарочно. Съчетание на австрийската пресметливост с руската храброст — какво повече искате?

— Значи, настъплението е окончателно решено? — каза Болконски.

— И знаете ли, мили мой, струва ми се, че Буонапарте окончателно загуби ума и дума. Знаете ли, днес императорът получи писмо от него. — Долгоруков се усмихна многозначително.

— Тъй ли! И какво пише той? — попита Болконски.

— Че какво може да пише? Празни приказки и тям подобни, всичко — само за да спечели време. Казвам ви, че той ни е в ръцете: това е сигурно! Но най-забавното е — каза той и изведнъж се засмя добродушно, — че съвсем не можаха да измислят как да му адресират отговора. Ако не до консула, разбира се, не и до императора, но според мене трябваше да бъде до генерал Буонапарте.

— Но между това — да не го признаваме за император и да го наричаме генерал Буонапарте има разлика — рече Болконски.

— Там е работата — смеейки се и като го прекъсна, каза бързо Долгоруков. — Нали познавате Билибин, той е твърде умен човек и предложи да се адресира: „До узурпатора и врага на човешкия род“.

Долгоруков весело се разсмя.

— Само толкова ли? — рече Болконски.

— Но все пак Билибин намери сериозна титла за адреса. И остроумен, и умен човек…

— Е, как?

— До главата на френското правителство, au chef du gouvernement français — отговори сериозно и с удоволствие княз Долгоруков. — Нали е хубаво?

— Хубаво, но няма много да му се хареса.

— О, никак! Моят брат го познава: той неведнъж е обядвал у него, у сегашния император, в Париж и ми е казвал, че не е виждал по-изтънчен и по-хитър дипломат: нали разбирате, съчетание на френска ловкост и италианско актьорство! Знаете ли анекдотите за него и граф Марков? Само граф Марков знаел как да се държи с него. Знаете ли историята с кърпичката? Прелест!

И приказливият Долгоруков, обръщайки се ту към Борис, ту към княз Андрей, разказа как Бонапарт искал да изпита Марков, нашия посланик, и нарочно изтървал пред него кърпичката си, като се спрял, загледан в него, и очаквал навярно, че Марков ще му я подаде, и как Марков веднага изтървал своята кърпичка до неговата и дигнал своята, без да дигне кърпичката на Бонапарт.

— Charmant.[1] — каза Болконски. — Но вижте какво, княже, аз дойдох при вас да ви моля за тоя млад човек. Ще намерите ли…

Но преди още княз Андрей да довърши, в стаята влезе един адютант, който повика княз Долгоруков при императора.

— Ах, колко неприятно! — каза Долгоруков, като стана бързо и стисна ръцете на княз Андрей и на Борис. — Вие знаете, че ще ми бъде много драго да направя всичко, каквото зависи от мене, и за вас, и за тоя мил млад човек. — Той още веднъж стисна ръката на Борис с изражение на добродушно, искрено и оживено лекомислие. — Но нали виждате… до следващия път!

Мисълта за тая близост до висшата власт, близост, в която той се чувствуваше сега, вълнуваше Борис. Той се усещаше тук в досег с пружините, ръководещи всички ония грамадни движения на масите, от които чувствуваше, че той в своя полк е мъничка, покорна и нищожна част. Те излязоха в коридора след княз Долгоруков и срещнаха един човек, който излезе (от вратата за стаята на царя, в която влезе Долгоруков), невисок, в цивилно облекло, с умно лице и с рязко издадена напред челюст, която, без да го загрозява, му придаваше особена живост и хитрост на изражението. Тоя невисок човек кимна на Долгоруков като на близък и запътен право срещу княз Андрей, вгледа се с втренчено-студен поглед в него, като явно очакваше княз Андрей да му се поклони или да му стори път. Княз Андрей не направи нито едното, нито другото; по лицето му се изписа злоба и младият човек се извърна и мина встрани по коридора.

— Кой е този? — попита Борис.

— Един от най-забележителните, но и най-неприятните за мене хора. Това е министърът на външните работи, княз Адам Чарторижки. Ей тия хора — каза Болконски на излизане от двореца с въздишка, която не можа да сдържи, — ей тия хора на, решават съдбините на народите!

На следния ден войските потеглиха на поход и чак до Аустерлицкото сражение Борис не успя да отиде нито у Болконски, нито у Долгоруков и остана още за известно време в Измаиловския полк.

[1] Прекрасно. ↑

X

На 16-и призори ескадронът на Денисов, в който служеше Николай Ростов и който беше в отряда на княз Багратион, тръгна от мястото за нощувка, както казваха, направо за бой — мина около една верста, като вървеше зад другите колони, и на шосето го спряха. Ростов видя, че край него минаха напред казаци, 1-ви и 2-ри хусарски ескадрон, пехотни батальони с артилерия и на кон генералите Багратион и Долгоруков с адютантите си. Всичкият страх, който както и по-рано той изпитваше преди сражение; цялата вътрешна борба, чрез която преодоляваше тоя страх; всичките му мечтания — как, по хусарски, ще се отличи в това сражение — пропаднаха напразно. Техният ескадрон бе оставен в резерв и Николай Ростов прекара тоя ден отегчително и тъжно. В девет часа сутринта чу напреде гърмежи, викове „ура“, видя превозвани назад ранени (бяха малко) и най-сетне видя как посред една стотня казаци прекараха цял отряд френски кавалеристи. Очевидно боят бе свършен и боят очевидно не беше голям, но успешен. Минаващите назад войници и офицери разправяха за блестяща победа, за превземането на град Вишау и пленяването на цял френски ескадрон. След силната нощна слана денят беше ясен, слънчев и веселият блясък на есенния ден съвпадаше с известието за победата, за което говореха не само участвувалите в боя, но и радостното изражение по лицата на войниците, офицерите, генералите и адютантите, които отиваха на кон дотам или се връщаха край Ростов. Толкова по-болезнено се свиваше сърцето на Николай, изтърпял напразно всичкия страх, който обзема човек пред сражение, и прекарал целия този весел ден в бездействие.

— Ростов, ела тук да пийнем от мъка! — извика му Денисов, седнал край пътя пред една манерка и закуски.

Като хапваха и разговаряха, офицерите се събраха около сандъчето за продукти на Денисов.

— Ето, водят още едного! — обади се един от офицерите, като посочи пленения френски драгун, воден пешком от двама казаци.

Единият от тях водеше за поводите взетия от пленника едър и красив френски кон.

— Пг’одай коня! — извика Денисов на казака.

— Заповядай, ваше благородие…

Офицерите станаха и обкръжиха казаците и пленения французин. Френският драгун беше млад момък, елзасец, който говореше френски с немски акцент. Той се задъхваше от вълнение, лицето му беше червено и щом чу френски език, бързо заговори с офицерите, обръщайки се ту към един, ту към друг. Той казваше, че не биха го пленили, че той не е виновен, задето са го пленили, а е виновен le caporal, който го изпратил да вземе попоните, а той му казал, че русите са вече там. И при всяка дума добавяше: „Mais qu’on ne fasse pas de mal à mon petit cheval“[1] и милваше коня си. Личеше, че не разбира напълно де се намира. Той ту се извиняваше, че са го пленили, ту, смятайки, че се намира пред свои началници, доказваше, че е изпълнителен войник и старателен в службата си. Той донесе със себе си в нашия ариергард цялата свежест на атмосферата във френската войска, която беше толкова чужда за нас.

Казаците дадоха коня за две жълтици и Ростов, който след получаването на парите беше най-богатият от офицерите, го купи.

— Mais qu’on ne fasse pas de mal à mon petit cheval — рече добродушно елзасецът на Ростов, когато конят бе предаден на хусаря.

Ростов усмихнат успокои драгуна и му даде пари.

— Альо, альо! — рече казакът и пипна пленника по ръката, за да върви по-нататък.

— Царят! Царят! — чу се неочаквано между хусарите.

Всичко се разтича, забърза и Ростов видя отзад по пътя неколцина приближаващи конници с бели пера на шапките. В миг всички бяха по местата си и зачакаха.

Ростов не помнеше и не усещаше как изтича до мястото си и яхна коня. В един миг отлетя съжалението му, че не е участвувал в сражението, както и делничното му настроение между омръзналите му лица, изчезна в един миг и всяка мисъл за себе си: той цял бе погълнат от чувството за щастие, което идеше от близостта на царя. Чувствуваше, че само тая близост го възнаграждава за загубата на днешния ден. Беше щастлив като любовник, дочакал желаната среща. Без да смее да се озърта в строя и без да се озърта, той чувствуваше с възторжен усет неговото приближаване. И чувствуваше това не само от звука на конските копита на приближаващата се кавалкада, но го чувствуваше, защото, колкото повече тя приближаваше, толкова по-светло, по-радостно и по-значително, и по-празнично ставаше около него. Все по-близо и по-близо идеше за Ростов това слънце, като пръскаше наоколо си лъчи на кротка и величествена светлина, и ето на, той вече се усеща обгърнат от тия лъчи, чува неговия глас — тоя ласкав, спокоен, величествен и в същото време толкова обикновен глас. И както трябваше да бъде според усета на Ростов — настъпи мъртва тишина и в тая тишина се чуха звуците на царевия глас.

— Les hussards de Pavlograd?[2] — каза въпросително той.

— La réserve, sire![3] — отговори нечий глас, съвсем човешки след тоя нечовешки глас, който бе казал: „Les hussards de Pavlograd.“

Царят дойде наспоред Ростов и се спря. Лицето на Александър сега е още по-прекрасно, отколкото преди три дни на прегледа. То сияеше от такава веселост и младост, от такава невинна младост, че напомняше лице на четиринадесетгодишно палаво дете и в същото време беше все пак лице на величествен император, Като оглеждаше случайно ескадрона, очите на царя срещнаха очите на Ростов и за не повече от две секунди се спряха на тях. Разбра ли царят какво ставаше в душата на Ростов (на Ростов му се стори, че е разбрал всичко), но една-две секунди той гледа лицето на Ростов със своите сини очи. (Меко и кротко се струеше светлина от тия очи.) Сетне изведнъж дигна вежди, удари коня с рязко движение на левия си крак и препусна напред в галоп.

Като чу стрелбата в авангарда, младият император не можеше да се откаже от желанието си да присъствува на сражението и въпреки всички съвети на придворните в дванадесет часа той се отдели от третата колона, с която се движеше, и препусна към авангарда. Преди още да стигне до хусарите, неколцина адютанти го посрещнаха със съобщение за щастливия завършек на битката.

Сражението, което се състоеше само в пленяването на един ескадрон французи, бе представено като бляскава победа над французите и затуй царят и цялата армия вярваха, особено докато не се бе разсял барутният дим на полесражението, че французите са победени и отстъпват против волята си. Няколко минути след като бе минал царят, дивизионът на павлоградците бе извикан напред. Ростов още веднъж видя царя в малкото немско градче Вишау. На градския площад, дето преди пристигането на царя имало доста силна престрелка, лежаха няколко души убити и ранени, които не бяха още прибрани. Обкръжен от свита от военни и невоенни, царят яздеше сега дорест кон, не оная енглизирана кобила, която яздеше при прегледа, и поприведен на една страна, държеше с грациозен жест златния лорнет до очите си и гледаше през него лежащия ничком без кивер, с окървавена глава войник. Раненият войник беше толкова нечист, груб и противен, че Ростов се почувствува оскърбен от неговата близост до царя. Ростов видя как поприведените плещи на царя потръпнаха, като че мраз бе пропълзял по тях, как левият му крак почна трескаво да мушка с шпора хълбока на коня и как свикналият кон се озърна равнодушно и не мръдна от мястото си. Слезлите от конете си адютанти хванаха под ръце войника и почнаха да го слагат на донесената носилка. Войникът заохка.

— По-полека, по-полека, нима не може по-полека? — промълви царят, страдащ очевидно повече от умиращия войник, и отмина.

Ростов видя сълзите, които изпълниха очите на царя, и чу, когато, отминавайки, той каза на френски на Чарторижки:

— Какво ужасно нещо е войната, какво ужасно нещо! Quelle terrible chose que la guerre!

Войските от авангарда се разположиха пред Вишау срещу неприятелската верига, която през целия ден ни отстъпваше терен при най-малката престрелка. На авангарда бе обявена благодарността на царя, обещани бяха награди и на войниците се раздаде двойна дажба водка. Още по-весело от миналата нощ пращяха бивачните огньове и се носеха войнишките песни. През тая нощ Денисов празнува произвеждането си в майор, а Ростов, вече доста пийнал, предложи в края на малкото пиршество тост за здравето на царя, но „не на царя-император, както се казва на официалните обеди — рече той, — а за здравето на царя — добрия, очарователен и велик човек; да пием за негово здраве и за сигурната победа над французите!“

— Ако по-рано се биехме — каза той — и не прощавахме на французите, както беше при Шьонграбен, какво ще бъде сега, когато той е начело? Ние всички ще умрем с наслада за него. Не е ли тъй, господа? Аз може би не говоря както трябва, пих много; но тъй чувствувам, и вие също. За здравето на Александър Първи! Урра!

— Урра! — екнаха въодушевено гласовете на офицерите.

И старият ротмистър Кирстен викаше въодушевено и не по-малко искрено от двайсетгодишния Ростов.

Когато офицерите пиха и строшиха чашите си, Кирстен напълни други и само по риза и рейтузи отиде с чаша в ръка при войнишките огньове, във величествена поза замахна с ръка нагоре и с дългите си побелели мустаци, с белите си гърди, които се виждаха под разкопчаната риза, спря пред светлината на огъня.

— Момчета, за здравето на царя-император, за победата над враговете, урра! — извика той със своя юнашки, старческо-хусарски баритон.

Хусарите се струпаха и отвърнаха дружно със силен вик.

Късно през нощта, когато всички се разотидоха, Денисов потупа с късичката си ръка рамото на своя любимец Ростов.

— Тъй като пг’ез похода няма в кого да се влюби, той се влюби в цаг’я — каза той.

— Денисов, не се шегувай с това — извика Ростов, — то е толкова възвишено, толкова прекрасно чувство, толкова…

— Вяг’вам, вяг’вам, мили, и го споделям и одобрявам…

— Не, ти не разбираш!

И Ростов стана и почна да обикаля между огньовете, мечтаейки какво щастие би било за него да умре не като спасява живота му (за това дори не смееше да мечтае), а просто — да умре пред очите на царя. Той наистина беше влюбен и в царя, и в славата на руското оръжие, и в надеждата за бъдещото тържество. И в паметните дни, които предхождаха Аустерлицкото сражение, не само той изпитваше това чувство: девет десети от бойците на руската армия бяха през това време влюбени, макар и по-малко възторжено, в своя цар и в славата на руското оръжие.

[1] Недейте мъчи моето конче. ↑

[2] Павлоградските хусари ли? ↑

[3] Резервът, ваше величество! ↑

XI

На следния ден царят спря във Вишау. Лейб-медикът Вильо няколко пъти бе викан при него. В главната квартира и в най-близките части се пръсна слухът, че царят е болен. Както разправяха приближените му, той не ял нищо и лошо спал през нощта. Причината на това заболяване се криеше в силното впечатление, което видът на ранените и убитите бе направил на чувствителната душа на царя.

На 17-и призори във Вишау беше препратен от аванпостовете един френски офицер, пристигнал с парламентьорски флаг; искал да се срещне с руския император. Тоя офицер беше Савари. Царят току-що бе заспал и затуй Савари трябваше да чака. По обед го допуснаха при царя, а след един час той заедно с княз Долгоруков замина за аванпостовете на френската армия.

Както се разправяше, Савари бил изпратен да предложи мир и среща на император Александър с Наполеон. За радост и гордост на цялата армия личната среща бе отказана и вместо царя княз Долгоруков, победителят при Вишау, бе изпратен заедно със Савари за преговори с Наполеон, ако тия преговори въпреки очакванията имаха за цел истинско желание за мир.

Долгоруков се върна вечерта, отиде направо при царя и остана дълго време насаме с него.

На 18-и и 19-и ноември войските направиха още два прехода напред и след кратки престрелки неприятелските аванпостове отстъпваха. Във висшите кръгове на армията от 19-и по обед почна силно суетливо-възбудено раздвижване, което продължи до сутринта на следния ден, 20-и ноември, деня, в който стана толкова паметното Аустерлицко сражение.

До обед на 19-и раздвижването, оживените разговори, тичането и изпращането на адютанти се ограничаваха само в главната квартира на императорите; следобед на същия ден раздвижването се предаде в главната квартира на Кутузов и в щабовете на началниците на колоните. Вечерта чрез адютантите това раздвижване се разнесе по всички краища и части на армията и през нощта на 19-и срещу 20-и от мястото за нощуване се дигна осемдесетхилядната маса на съюзната войска, забуча от глъчка и се залюля като грамадно, дълго девет версти платно.

Съсредоточеното движение, което започна сутринта в главната квартира на императорите и даде тласък на цялото по-нататъшно движение, приличаше на първото движение на средното колело в голям градски часовник. Раздвижи се бавно едно колело, завъртя се второ, трето и все по-бързо и по-бързо почнаха да се въртят колела, скрипци, назъбени колела, почна да свири музиката на часовника, да изскачат фигурите и отмерено се задвижиха стрелките, които показваха резултата от движението.

Както в механизма на часовника, тъй и в механизма на военните работи даденото веднъж движение е също тъй неудържимо до последния резултат и също тъй безучастно неподвижни са един миг преди предаването на движението ония части на механизма, който не са влезли в действие. Свистят на осите си колелата и се вкопчват със зъби, съскат от бързина въртящите се скрипци, а съседното колело е все тъй спокойно и неподвижно, като че може стотици години да остане тъй неподвижно; но настъпва мигът — лостът го закача и подчинявайки се на движението, колелото се завъртва, затраква и се слива в едно действие, резултата и целта на което то не разбира.

Както в часовника резултатът от сложното движение на безбройните различни колела и скрипци е само бавното и отмерено движение на стрелката, която показва времето, така и резултатът от всички сложни човешки движения на тия сто и шейсет хиляди руси и французи — на всички страсти, желания, разкаяния, унижения, страдания, пориви от гордост, от страх, от възторг на тия хора — беше само загубването на Аустерлицкото сражение, тъй нареченото сражение на тримата императори, тоест бавното придвижване на световно-историческата стрелка върху циферблата на историята на човечеството.

През тоя ден княз Андрей беше дежурен и се намираше неотлъчно при главнокомандуващия.

Кутузов пристигна в главната квартира на императорите след пет часа вечерта и като остана малко време при царя, отиде при оберхофмаршала граф Толстой.

Болконски използува това време, за да се отбие при Долгоруков и да научи подробности по сражението. Княз Андрей долавяше, че Кутузов е разстроен и недоволен от нещо, а в главната квартира са недоволни от него, и че всички лица от императорската главна квартира му говорят с тон на хора, знаещи нещо, което другите не знаят; и затуй му се искаше да поговори с Долгоруков.

— Е, здравейте, mon cher — каза Долгоруков, който пиеше чай с Билибин. — Празникът е утре. Как е вашият старец? В лошо настроение, нали?

— Не мога да кажа, че е в лошо настроение, но струва ми се, че му се иска да го изслушат.

— Нали го изслушаха на военния съвет и пак ще го слушат, когато говори разумно; но да се протака и да се чака нещо сега, когато Бонапарт повече от всичко се страхува от генерално сражение — това е невъзможно.

— Да, вие го видяхте, нали? — каза княз Андрей. — Е, как е Бонапарт? Какво впечатление ви направи?

— Да, видях го и се убедих, че повече от всичко друго той се страхува от генерално сражение — повтори Долгоруков, който явно ценеше тоя свой общ извод от срещата си с Наполеон. — Ако не се страхуваше от сражение, защо му трябваше да иска тая среща, да води преговори и най-главно — да отстъпва, когато отстъплението тъй противоречи на цялата негова метода за водене на война? Повярвайте ми: той се страхува, страхува се от генералното сражение, неговият час е дошъл. Аз ви казвам това.

— Но разкажете, как е той, какъв е? — попита пак княз Андрей.

— Той е човек в сив сюртук, комуто много се искаше да му казвам „ваше величество“, но за свое огорчение не чу от мене никакво титулуване. Ето какъв човек е, и нищо повече — отговори Долгоруков, като погледна с усмивка Билибин.

— Въпреки всичкото ми уважение към стария Кутузов — продължи той — добре щяхме да се наредим всички, ако чакахме нещо и с това му дадяхме възможност да се оттегли или да ни излъже, а сега е сигурно в ръцете ни. Не, не бива да забравяме Суворов и неговите правила: да не се поставяш в положението на атакуван, а сам да атакуваш. Повярвайте, на война енергията на младите хора често пъти по-вярно посочва пътя, отколкото цялата опитност на старите кунктатори[1].

— Но в коя позиция ще го атакуваме? Аз бях днес на аванпостовете и не може да се установи де именно е той с главните сили — каза княз Андрей.

Искаше му се да изложи на Долгоруков свой, съставен от него план за атака.

— Ах, това е съвсем безразлично — заговори бързо Долгоруков, стана и разтвори картата върху масата. — Всички случаи са предвидени: ако той е до Брюн…

И княз Долгоруков разказа бързо и неясно плана на Вайротер за флангово движение.

Княз Андрей почна да възразява и да обяснява своя план, който би могъл да бъде толкова добър, колкото и планът на Вайротер, но имаше тоя недостатък, че планът на Вайротер беше вече одобрен. Щом княз Андрей почна да доказва неизгодите на другия и изгодите на своя план, княз Долгоруков престана да го слуша и почна да гледа разсеяно не картата, а лицето на княз Андрей.

— Но днес у Кутузов ще има военен съвет: там можете да кажете всичко това — рече Долгоруков.

— И ще го направя — каза княз Андрей, като се отдалечи от картата.

— Но за какво сте се загрижили, господа? — каза Билибин, който слушаше досега разговора им с весела усмивка и сега очевидно се готвеше да се пошегува. — Победа ли ще има утре или поражение, славата на руското оръжие е осигурена. Освен вашия Кутузов няма ни един руски началник на колони. Началници са: Herr General Wimpfen, le comte de Langeron, le prince de Lichtenstein, le prince de Hohenloe et enfin Prsch… prsch… et ainsi de suite, comme tous les noms polonais.[2]

— Taisez vous, mauvaise langue![3] — каза Долгоруков. — Не е вярно: сега имаме вече двама руси: Милорадович и Дохтуров, и можеше да има трети, граф Аракчеев, но нервите му са слаби.

— Мисля, че Михаил Иларионович е излязъл — рече княз Андрей. — Пожелавам ви щастие и успех, господа — добави той и излезе, като стисна ръка на Долгоруков и Билибин.

На връщане към къщи княз Андрей не можа да се сдържи и запита седящия мълчаливо до него Кутузов какво мисли за утрешното сражение.

Кутузов погледна строго адютанта си, помълча и отговори:

— Мисля, че сражението ще бъде загубено; така и казах на граф Толстой и го помолих да предаде това на царя. И какво, мислиш, ми отговори той? „Eh, mon cher général, je me mêle du riz et des côtelettes mêlez, vous des affaires de la guerre.“[4] Да… Ето как ми отговориха.

[1] Бавен, нерешителен човек. — Б.пр. ↑

[2] Господин генерал Вимпфен, граф Ланжерон, княз Лихтенщайн, княз Хоенлое и още Прш… прш… и т.н., както всички полски имена. ↑

[3] Млъкнете, злоезичнико! ↑

[4] Е, любезни генерале! Аз съм зает с ориз и котлети, а вие се занимавайте с военните работи. ↑

XII

Към десет часа вечерта Вайротер с плановете си отиде в квартирата на Кутузов, дето беше свикан военният съвет. Всички началници на колони бяха повикани при главнокомандуващия и с изключение на княз Багратион, който отказа да дойде, всички се явиха в определения час.

Вайротер, пълен разпоредител на предполаганото сражение, със своето оживление и бързина беше рязка противоположност на недоволния и сънлив Кутузов, който против желанието си играеше ролята на председател и ръководител на военния съвет. Очевидно Вайротер се чувствуваше начело на движението, което бе станало вече неудържимо. Той приличаше на впрегнат кон, който се е засилил с кола по надолнище. Не знаеше дали той вози, или него самия го тласкат; но хвърчеше с всичката възможна бързина, без да има време вече да преценява до какво ще го доведе това движение. Два пъти тая вечер Вайротер ходи за личен оглед на неприятелската верига и два пъти при монарсите, руския и австрийския, на доклад и обяснения, както и в канцеларията си, дето диктува немската диспозиция. Сега пристигна измъчен при Кутузов.

Както се виждаше, беше толкова зает, че забравяше дори да се отнася с уважение към главнокомандуващия: той го прекъсваше, приказваше бързо, неясно, без да гледа събеседника си в лицето, без да отговаря на зададените му въпроси, беше изцапан с кал и имаше жалък, измъчен, объркан и същевременно самонадеян и горд вид.

Кутузов заемаше един малък дворянски замък близо до Остралици. В големия салон, превърнат в кабинет на главнокомандуващия, се бяха събрали: Кутузов, Вайротер и членовете на военния съвет. Те пиеха чай. Очакваха само княз Багратион, за да почнат военния съвет. В осем часа пристигна ординарецът на Багратион със съобщение, че князът не може да присъствува. Княз Андрей дойде да доложи това на главнокомандуващия и като използува даденото му от Кутузов по-рано позволение да присъствува на съвета, остана в стаята.

— Тъй като княз Багратион няма да дойде, можем да почваме — каза Вайротер, стана бързо от мястото си и се приближи до масата, на която бе разгъната грамадна карта на брюнските околности.

В разкопчан мундир, от който тлъстата му шия бе изплувала върху яката като освободена, Кутузов седеше във волтеровското кресло, симетрично сложил пълните си старчески ръце на страничните подпорки, и почти спеше. От звука на Вайротеровия глас той с усилие отвори единственото си око.

— Да, да, моля, че вече е късно — промълви той, кимна с глава, отпусна я и пак затвори очи.

Ако отначало членовете на съвета мислеха, че Кутузов се преструва на заспал, звуковете, които издаваше с носа си през по-нататъшното четене, доказваха, че в тоя миг за главнокомандуващия имаше нещо много по-важно от желанието му да изкаже презрението си към диспозицията или към каквото и да е: то беше неудържимото задоволяване на човешката потребност — сънят. Той наистина спеше. С жест на човек, премного зает, който не може да губи и една минута време, Вайротер погледна Кутузов и като се увери, че той спи, взе листа и почна да чете с висок еднообразен тон диспозицията на бъдещото сражение със заглавие, което също прочете:

„Диспозиция за атаката на неприятелската позиция зад Кобелниц и Соколниц, 20 ноември 1805 год.“

Диспозицията беше много сложна и мъчна. В оригиналната диспозиция се казваше:

„Da der Feind mit seinem linken Fluegel andie mit. Wald bedeckten Berge lehnt und sich mit seinem rechten Fluegel laengs Kobelnitz und Sokolnitz hinter die dort befindlichen Teiche zieht, wir im Gegenteil mit unserem-linken Fluegel seinen rechten sehr debordieren, so ist es-vorteilhaft, letzteren Fluegel des Feindes zu attakieren, besonders wenn wir die Doerfer Sokolnitz unt Kobelnitz im Besitze haben, wodurch wir dem Feind zugleich in die Flanke fallen und ihn auf der Flaeche zwischen Schiapanitz und dem Thuerassa-Walde verfolgen koennen, Indern wir den Defileen von Schlapanitz und Belowitz ausweienen, weicne die feindliche Front decken. Zu diesem Endzwecke ist es noetig… Die erste Kolonne marschiert… die zweite Kolonne marschiert… die dritte Kolonne marschiert…“[1] и така нататък — четеше Вайротер. Изглеждаше, че генералите с неудоволствие слушаха мъчната диспозиция. Русият висок генерал Буксхевден се бе изправил с опрян на стената гръб и устремил очи в горящата свещ, като че не слушаше и дори не искаше да го смятат, че слуша. Право срещу Вайротер, посочил срещу него блестящите си отворени очи, във войнствена поза, опрял ръце на коленете си с извити навън лакти, седеше руменият Милорадович, с наперени мустаци и подигнати рамене. Той мълчеше упорито, загледан в лицето на Вайротер, и отместваше очи от него само когато австрийският началник-щаб млъкваше. В това време Милорадович многозначително оглеждаше другите генерали. Но по тоя многозначителен поглед не можеше да се разбере дали беше съгласен, или не, дали беше доволен, или не от диспозицията. Най-близо до Вайротер седеше граф Ланжерон и с усмивка на южняшкото си френско лице, която не изчезваше през всичкото време на четенето, гледаше тънките си пръсти, които бързо превъртаха хванатата в ъглите златна табакерка с портрет. В средата на един от най-дългите периоди той спря да върти табакерката, дигна глава и с неприятна учтивост в самия крайчец на тънките си устни прекъсна Вайротер и поиска да каже нещо; но австрийският генерал се намръщи сърдито и без да прекъсва четенето, замаха лакти, като че казваше: „После, после ще ми кажете мислите си, а сега благоволете да гледате картата и да слушате.“ Ланжерон дигна очи нагоре с израз на недоумение, озърна се към Милорадович, сякаш търсеше обяснение, но като срещна многозначителния, но нищо незначещ поглед на Милорадович, наведе тъжно очи и пак почна да върти табакерката.

— Une leçon de géographie![2] — промълви той като че на себе си, но доста високо, за да го чуят.

Пржебишевски с почтителна, но достойна учтивост бе превил с ръка ухото си към Вайротер с вид на човек, който е цял внимание. Дребният на ръст Дохтуров бе седнал точно срещу Вайротер с внимателен и скромен вид и приведен над простряната карта, проучваше добросъвестно диспозицията и непознатата му местност. Той на няколко пъти помоли Вайротер да повтори не добре чутите от него имена и мъчните названия на селата. Вайротер изпълняваше желанието му и Дохтуров си записваше.

Когато четенето, което продължи повече от час, завърши, Ланжерон пак спря да върти табакерката и без да гледа Вайротер и когото и да било по-специално, почна да говори колко е мъчно да се изпълни подобна диспозиция, дето се предполага, че положението на неприятеля е известно, когато това положение може би не ни е известно, тъй като неприятелят е в движение. Възраженията на Ланжерон бяха основателни, но личеше, че целта на тия възражения бе предимно в желанието да се покаже на генерал Вайротер, който четеше своята диспозиция тъй самоуверено, като пред ученици, че има работа не с глупци, а с хора, които можеха да поучат и него във военното дело. Когато еднообразният звук на Вайротеровия глас млъкна, Кутузов отвори очи и като воденичар, който се пробужда, щом се прекъсне приспивният звук на воденичните колела, вслуша се в това, което казваше Ланжерон, затвори бързо очи и наведе още по-ниско глава, сякаш искаше да каже: „Вие още ли приказвате за тия глупости!“

Стараейки се да оскърби колкото може по-люто авторското военно самолюбие на Вайротер, Ланжерон доказваше, че Бонапарте може лесно да атакува, вместо да бъде атакуван, и с това да направи цялата тая диспозиция съвсем безполезна. На всички възражения Вайротер отговаряше с твърда презрителна усмивка, приготвена очевидно предварително за всяко възражение, каквото и да му кажеха.

— Ако можеше да ни атакува, той би сторил това днес — каза той.

— Значи, вие мислите, че е безсилен? — рече Ланжерон.

— Той едва ли има и четиридесет хиляди войска — отговори Вайротер с усмивка на доктор, комуто някоя знахарка иска да посочи средства за лекуване.

— В такъв случай, очаквайки нашата атака, той върви към гибелта си — каза с лека иронична усмивка Ланжерон и пак се извърна за подкрепа към най-близкия до него Милорадович.

Но в тоя миг Милорадович очевидно най-малко от всичко мислеше за онова, за което спореха генералите.

— Ma foi[3] — каза той, — утре на бойното поле ще видим всичко.

Вайротер отново се усмихна със същата усмивка, която значеше, че нему е смешно и странно да среща възражения от руските генерали и да доказва онова, в което не само той е премного уверен, но в което беше уверил и императорите.

— Неприятелят е угасил огньовете и в лагера му се чува непрекъснат шум — каза той. — Какво значи това? Или се отдалечава, единственото нещо, от което трябва да се боим, или сменя позицията си (той се усмихна). Но дори да заеме позиция в Тюрас, той само ни избавя от големи грижи и всички нареждания остават в сила до най-малките подробности.

— Но по какъв начин? — каза княз Андрей, който отдавна дебнеше случай да изкаже съмненията си.

Кутузов се събуди, прокашля се тежко и изгледа генералите.

— Господа, диспозицията за утре, дори за днес (тъй като вече минава полунощ), не може да бъде изменена — каза той. — Вие я чухте и ние всички ще изпълним дълга си. А преди сражение няма нищо по-важно от това… (той се поспря) да се наспиш хубаво.

Той даде вид, че се привдига. Генералите се поклониха и се разотидоха. Беше вече след полунощ. Княз Андрей излезе.

Военният съвет, в който княз Андрей не успя да накаже, както се надяваше, мнението си, остави в него неясно и тревожно впечатление. Той не знаеше кой беше прав: Долгоруков и Вайротер или Кутузов с Ланжерон и другите, които не одобряваха плана за атаката. „Но нима Кутузов не можеше да каже направо на царя какво мисли? Нима това не може да се върши иначе? Нима заради придворни и лични съображения трябва да се рискува животът на десетки хиляди и моят, моят живот?“ — мислеше той.

„Да, твърде е възможно утре да ме убият“ — помисли той. И изведнъж при тая мисъл за смъртта цяла редица спомени, най-далечни и най-съкровени, — изникна във въображението му; той си припомни последното сбогуване с баща си и жена си; припомни си първите дни на любовта си към нея; припомни си за бременността й — и му дожаля и за нея, и за себе си, и в нервно-разнежено и развълнувано състояние излезе от селската къща, в която беше на квартира с Несвицки, и почна да се разхожда пред нея.

Нощта беше мъглива и лунната светлина се промъкваше тайнствено през мъглата. „Да, утре, утре! — мислеше той. — Утре може би всичко ще се свърши за мене, няма да ги има вече всички тия спомени, всички тия спомени не ще имат вече никакъв смисъл за мене. И утре може би, дори сигурно утре, аз предчувствувам това — за първи път най-сетне ще трябва да покажа всичко, каквото мога да направя.“ И той си представи сражението, загубването му, съсредоточаването на боя в една точка и объркването на всички началствуващи лица. И ето го тоя щастлив миг, тоя толкова очакван Тулон най-сетне се явява пред него. Той твърдо и ясно изказва мнението си и на Кутузов, и на Вайротер, и на императорите. Всички са поразени от верността на неговите разсъждения, но никой не се наема да ги изпълни, и ето той взема един полк или дивизия, поставя като условие никой да не се бърка в неговите разпоредби и повежда дивизията си към решаващата точка и сам спечелва победата. „А смъртта и страданията?“ — обажда се друг глас. Но княз Андрей не отговаря на тоя глас и продължава успехите си. Диспозицията за следващото сражение се изработва само от него. Той има званието дежурен по армия при Кутузов, но върши всичко сам. Следващото сражение е спечелено само от него. Кутузов бива сменен, назначават него… „Е, ами после? — обажда се пак другият глас — Ами после, ако ти десет пъти поне преди това не бъдеш ранен, убит или излъган; е, ами после какво?“ — „Да, после — отговаря си сам княз Андрей, — не знам какво ще стане после, не ща и не мога да зная; но ако искам това, ако искам слава, ако искам да стана известен на хората, да бъда обичан от тях — аз не съм виновен, че искам това, че само това искам, че единствено за това живея. Да, единствено за това! Никога и никому няма да го кажа, но, Боже мой, какво да правя, щом, не обичам нищо освен славата, обичта на хората към мене. Смърт, рани, загубване на семейството — нищо не ме плаши! И колкото и да ми са скъпи и мили мнозина: баща ми, сестра ми, жена ми — най-скъпите за мене хора, колкото и страшно и неестествено да изглежда това, още сега бих ги дал всичките, за един миг слава, за тържеството над хората, за обичта към мене на хора, които не познавам и няма да познавам, за обичта ей на тия хора…“ — помисли той, вслушан в глъчката в двора на Кутузов. В двора на Кутузов се чуваха гласовете на стягащите багажа вестовои; един глас, навярно гласът на кочияша, дразнеше стария Кутузов готвач, когото княз Андрей познаваше и когото наричаха Тит, и му думаше:

— Тит, хей, Тит!

— Какво? — отвърна старецът.

Тит, вършей, не стой скрит — каза шегобиецът.

— Тю, дяволите да те вземат — чу се глас, заглушен от смеха на вестовоите и слугите.

„И все пак обичам и скъпя само тържеството си над всички тях, скъпя тая тайнствена сила и славата, която се рее ей тук над мене, в тая мъгла!“

[1] Тъй като с лявото свое крило неприятелят се опира на покрити с гора височини, а дясното се проточва покрай Кобелниц и Соколниц, зад намиращите се там езера, а ние, напротив, превъзхождаме с нашето ляво крило неговото дясно, то за нас е изгодно да атакуваме това неприятелско крило особено ако заемем селата Соколниц и Кобелниц, което ще ни даде възможност да нападаме фланга на неприятеля и да го преследваме в равнината между Шлапаниц и Тюраската гора, и като избягваме клисурата между Шлапаниц и Беловиц, с която е прикрит неприятелският фронт. За тая цел е необходимо… Първата колона марширува… втората колона марширува… третата колона марширува… ↑

[2] Урок по география. ↑

[3] Бога ми. ↑

XIII

През тая нощ Ростов беше с взвода си във фланкьорската верига пред отряда на Багратион. Хусарите му бяха пръснати по двойки във верига; той самият минаваше на кон по веригата, като се мъчеше да надвие съня, който непреодолимо го оборваше. Зад него се виждаше грамадното пространство, в което неясно горяха в мъглата огньовете на нашата армия; напреде беше мъглива тъмнота. Колкото и да се вглеждаше в тая мъглива далечина, Ростов не виждаше нищо: ту се сивееше, ту сякаш се чернееше нещо; ту там, дето трябваше да е неприятелят, като че се мяркаха светлинки; ту му се струваше, че няма нищо и само в очите му блести така. Очите му се затваряха и във въображението му изникваха ту царят, ту Денисов, ту московските му спомени и той отново бързо отваряше очи и виждаше близо пред себе си главата и ушите на коня, който яздеше, от време на време черните фигури на хусарите, когато минаваше шестте крачки и се блъсваше в тях, а в далечината все същата мъглива тъмнина. „Защо не? Много е възможно — мислеше Ростов — да ме срещне царят, да ми даде, както на всеки офицер, някое поръчение, да ми каже: «Иди и научи какво става там.» Нали много се разправяше, че по тоя начин той съвсем случайно видял някакъв офицер и го приближил към себе си. Какво би било, ако той ме приближи до себе си! О, как бих го пазил, как бих му казвал цялата истина, как бих изобличавал ония, които го мамят!“ И за да си представи живо обичта и предаността си към царя, Ростов си представяше врага или измамника немец, когото той с наслада не само убиваше, но и удряше по бузите пред очите на царя. Изведнъж някакъв далечен вик разбуди Ростов. Той трепна и отвори очи.

„Де съм? Да, във веригата; лозунгът и паролата са — «ок, Олмюц». Колко ме е яд, че утре нашият ескадрон ще бъде в резерва… — помисли той. — Ще поискам да участвувам в боя. Това може би е единственият случай да видя царя. Да, сега смяната вече наближава. Ще обиколя още веднъж и щом се върна, ще отида при генерала и ще го помоля.“ Той се изправи на седлото и подкара коня, за да обиколи още веднъж своите хусари. Стори му се, че е по-светло. Вляво се виждаше полегат осветен склон и насрещен черен хълм, който изглеждаше стръмен като стена. На тоя хълм имаше бяло петно, което Ростов съвсем не можеше да разбере какво е: поляна ли е в гората, осветена от месеца или нестопен сняг, или бели къщи? Стори му се дори, че нещо се размърда по това бяло петно. „Трябва да е сняг това петно; петно, une tache — помисли Ростов. — А току-виж, че не е таш…“

„Наташа, сестра ми, черни очи. На… ташка. (Колко ще се учуди тя, когато й кажа как съм видял царя!) Наташка… ташка вземи…“ „По-вдясно, ваше благородие, че тук има храсталаци“ — каза гласът на хусаря, край когото, заспивайки, минаваше Ростов. Ростов рязко дигна глава, която се бе отпуснала вече до гривата на коня, и спря до хусаря. Младежки, детски сън непобедимо го натискаше. „Та за какво мислех? Да не забравя. Как ще разговарям с царя ли? Не, друго — това утре. Да, да! На-ташка, да настъпим… стъпим нас — кого? Хусарите. А хусарите и мустаците… Оня хусар с мустаци яздеше по «Тверская»[1]“ и аз помислих за него точно „срещу къщата на Гурев… Старият Гурев… Ех, чудесен момък е Денисов! Да, всичко това са дреболии. Главното сега е, че царят е тук. Как ме гледаше той и му се искаше да каже нещо, но не посмя… Не, не той, аз не посмях. Но това са все глупости, а важното е да не забравя, че мислех за нещо, което е необходимо, да. На-ташка, нас-тъпи, да, да, да. Това е хубаво.“ И главата му пак се отпусна върху шията на коня. Изведнъж му се стори, че стрелят по него. „Какво? Какво? Какво?… Сечи! Какво?…“ — продума Ростов, като се оборави. В същия миг, когато отвори очи, Ростов чу напреде си, там, дето беше неприятелят, проточени викове от хиляди гласове. От тия викове неговият кон и конят на хусаря, който беше до него, наостриха уши. На мястото, отдето идеха тия викове, пламна и угасна една светлинка, след това втора и по цялата линия на френските войски по височината пламнаха огньове и виковете се засилваха все повече и повече… Ростов чуваше звука на френски думи, но не можеше да ги разбере. Премного гласове бучаха. Чуваше се само: „А-а-а-а!“ и „Р-р-р-р!“

— Какво ли е това! Какво мислиш? — попита Ростов хусаря, който беше до него. — Нали е откъм неприятеля?

Хусарят не отговори.

— Как, нима не чуваш? — отново го попита Ростов, след като доста дълго чака да му отговори.

— Че кой го знае, ваше благородие — отговори неохотно хусарят.

— Според мястото трябва да е неприятелят? — отново повтори Ростов.

— Може да е той, а може и да е само тъй — отвърна хусарят, — нощна работа. Чуш! Не си играй! — извика той на коня си, който мърдаше под него.

Конят на Ростов също бързаше, тупаше с крак замръзналата земя, вслушваше се в звуковете и се вглеждаше в светлините. Виковете все повече, се засилваха и засилваха и се сляха в общо бучене, каквото можеше да издава само една няколкохилядна армия. Огньовете все повече и повече се разпространяваха, навярно по линията на френския лагер. Ростов се разсъни вече. Веселите, тържествуващи викове в неприятелската армия му действуваха възбудително. „Vive l’empereur, l’empereur“[2] — стигаше вече ясно до Ростов.

А пък не е далеч — трябва да е отвъд потока — рече той на хусаря, застанал до него.

Хусарят само въздъхна, без да отговори, и се изкашля сърдито. По линията на хусарите се зачу тропот от конник, който караше тръс, и сред нощната мъгла неочаквано изникна като грамаден слон фигурата на един хусарски унтерофицер.

— Ваше благородие, генералите! — рече унтерофицерът, като се приближи до Ростов.

Продължавайки да се обръща към огньовете и виковете, Ростов отиде заедно с унтерофицера да посрещне неколцината ездачи, които минаваха по линията. Един от тях беше на бял кон. Княз Багратион и княз Долгоруков с адютантите си бяха излезли да видят чудноватото явление — огньовете и виковете в неприятелската армия. Ростов се приближи до Багратион, рапортува му и се присъедини към адютантите, като се вслушваше в онова, което приказваха генералите.

— Вярвайте — каза княз Долгоруков на Багратион, — че това не е нищо друго освен хитрост: той е отстъпил и е заповядал на ариергарда да запали огньове и да дига шум, за да ни излъжат.

— Едва ли — каза Багратион, — снощи ги видях на оня хълм; ако са отстъпили, щяха да се изтеглят и оттам. Господин офицер — обърна се към Ростов княз Багратион, — там ли са още фланкьорите на неприятеля?

— Снощи бяха, но сега не мога да зная, ваше сиятелство. Ако заповядате, ще отида с хусарите.

Багратион се спря и без да отговори, помъчи се в мъглата да разгледа лицето на Ростов.

— Ами не е лошо, идете — каза той след малко.

— Слушам.

Ростов пришпори коня, викна унтерофицера Федченко и още двама хусари, заповяда им да карат след него и тръгна в тръс по надолнището, в посока на все още продължаващите викове. На Ростов му беше и страшно, и весело да отива сам с трима хусари нататък, в тая тайнствена и опасна мъглива далечина, дето никой преди него не беше ходил. Багратион му извика от височината да не отива по-далеч от рекичката, но Ростов се престори, че не е чул думите му, и без да спира, продължи да кара все по-далеч и по-далеч, като непрекъснато се излъгваше, смятайки храстите за дървета и крайпътните ровове — за хора, и непрекъснато си обясняваше защо се е излъгал. Когато слезе надолу в тръс, той вече не виждаше нито нашите, нито неприятелските огньове, но по-високо и по-ясно чуваше виковете на французите. В дола видя напреде си нещо като река, но когато стигна до него, разбра, че е широк път. Като излезе на пътя, той възпря нерешително коня: по него ли да тръгне, или да го пресече и да кара по черното поле нагоре. По-безопасно беше да кара по белеещия се в мъглата път, защото по-бързо можеше да съгледа хората. „След мене“ — каза той, пресече пътя и почна да възлиза в галоп по нагорнището, нататък, дето от вечерта имаше френски пикети.

— Ваше благородие, ето го! — обади се отзад един от хусарите.

И преди Ростов да успее да съзре нещо, което изведнъж се зачерня в мъглата, блесна светлинка, изтрещя изстрел и един куршум, като че се оплакваше от нещо, избръмча високо в мъглата и заглъхна. Втора пушка не гръмна, но блесна светлинка в мястото за барута. Ростов обърна коня и препусна в галоп назад. На разни промеждутъци се чуха още четири изстрела и някъде в мъглата куршумите запяха на разни тонове. Ростов възпря коня, развеселен като него от изстрелите, и тръгна ходом. „Хайде още де, хайде още!“ — обаждаше се в душата му някакъв весел глас. Но изстрели нямаше вече.

Едва когато наближиха Багратион, Ростов отново пусна коня в галоп и отиде при него с ръка до козирката.

Долгоруков продължаваше да твърди, че французите са отстъпили и че са запалили огньове само за да ни измамят.

— Е, какво доказва това? — каза той тъкмо когато Ростов приближи до тях. — Те са могли да отстъпят и да оставят пикети.

— Личи, че не всички са се дигнали, княже — рече Багратион. — До утре заран, утре ще узнаем всичко.

— На хълма има пикет, ваше сиятелство, на същото място, дето беше и снощи — доложи Ростов, като се навеждаше напред с ръка на козирката и без да може да сдържи веселата си усмивка, предизвикана от ходенето му на разузнаване и главно от звуците на куршумите.

— Добре, добре — каза Багратион, — благодаря ви, господин офицер.

— Ваше сиятелство — рече Ростов, — позволете ми да ви помоля.

— Какво има?

— Нашият ескадрон е оставен за утре в резерва; позволете да ви помоля да ме прекомандировате в първи ескадрон.

— Как ви е фамилното име?

— Граф Ростов.

— А, добре. Остани ординарец при мен.

— Син на Иля Андреич ли? — каза Долгоруков.

Но Ростов не му отговори.

— Та, значи, ще се надявам, ваше сиятелство.

— Ще заповядам.

„Много е възможно утре да ме изпратят с някаква заповед при царя — помисли той. — Слава Богу!“

Виковете и огньовете в неприятелската армия произлизаха от това, че докато, четяха на войските заповедта на Наполеон, сам императорът обикаляше на кон биваците си. Щом видеха императора, войниците запалваха връзки слама и тичаха след него с викове: „Vive l’empereur!“ Заповедта на Наполеон беше:

„Войници! Руската армия настъпва срещу нас, за да отмъсти за австрийската, улмската армия. Те са същите батальони, които вие разбихте при Холлабрун и които оттогава преследвахте постоянно дотук. Позициите, които ние заемаме, са мощни и докато неприятелят върви, за да ме обходи отдясно, той ще ми изложи фланга си! Войници! Аз сам ще ръководя вашите батальони. Ще стоя далеч от огъня, ако вие с вашата обикновена храброст внесете в неприятелските редици безредие и смут; но ако победата дори за миг бъде съмнителна, вие ще видите как вашият император се излага на първите неприятелски удари, защото не може да има колебание за победата, особено в деня, когато става дума за честта на френската пехота, която е тъй необходима за честта на нашата нация.

Да не се разстройват редиците под предлог за прибиране на ранените! Всеки да бъде напълно проникнат от мисълта, че трябва да победим тия наемници на Англия, въодушевени от такава омраза против нашата нация. Тая победа ще завърши нашия поход и ние ще можем да се върнем в зимните си квартири, дето ще ни заварят новите френски войски, които се формират във Франция; и тогава мирът, крито ще сключа, ще бъде достоен за моя народ, за вас и за мене.

Наполеон“

[1] Улица в Москва. — Б.пр. ↑

[2] Да живее императорът, императорът. ↑

XIV

В пет часа сутринта беше още съвсем тъмно. Войските от центъра, резервите и десният фланг на Багратион бяха още неподвижни, но на левия фланг колоните от пехота, кавалерия и артилерия, които трябваше първи да се спуснат от височините, за да атакуват френския десен фланг и според диспозицията да го отблъснат в Бохемските планини, бяха се вече раздвижили и почваха да се дигат от местата, дето бяха нощували. Димът от огньовете, в които хвърлиха всичко излишно, лютеше на очите. Беше студено и тъмно. Офицерите набързо пиеха чай и закусваха; войниците предъвкваха сухари, потропваха с нозе, за да се стоплят, и се трупаха около огньовете, като хвърляха в тях остатъци от бараките; столове, маси, колела и качета — всичко излишно, което не можеха да вземат със себе си. Австрийските водачи на колони сновяха между руските войски и бяха предвестници на похода. Щом около мястото на полковия командир се покажеше австрийски офицер, полкът се размърдваше: войниците тичешком напускаха огньовете, скриваха лулите в ботушите си, торбичките — в колите, вземаха пушките и се строяваха. Офицерите се закопчаваха, надяваха шпаги и раници и подвиквайки, обикаляха редиците; обозните и вестовоите впрягаха, натоварваха и връзваха багажите на колите. Адютантите, батальонните и полковите командири яхваха конете, прекръстваха се, даваха последни заповеди, наставления и нареждания на обозните, които оставаха, и се понасяше еднообразният тропот на хиляди нозе. Колоните тръгваха, без да знаят накъде и без да виждат от обкръжаващите ги хора, от дима и от сгъстяващата се мъгла нито местността, която напускаха, нито оная, в която навлизаха.

Войникът в движение е също тъй обкръжен, ограничен и влачен от своя полк, както морякът от кораба, на който се намира. Колкото и надалеко да отиде в каквито и странни, непознати и опасни широти да навлезе той, около него, както за моряка, винаги и навред са все същите палуби, мачти и въжета на неговия кораб, винаги и навред са все същите другари все същите редици, все същият фелдфебел Иван Митрич, — все същото ротно куче Жучка, все същото началство. Войникът рядко пожелава да узнае на какви ширини се намира неговият кораб; но в ден на сражение, бог знае как и отде, в нравствения свят на войската се чува еднаква за всички строга нота, в която звучи приближаването на нещо решително и тържествено и която предизвиква в тях неприсъщо тям любопитство. В дни на сражения войниците възбудено се опитват да излязат извън интересите на своя полк, ослушват се, оглеждат се и жадно разпитват за онова, което става около тях.

Макар че съмваше, мъглата толкова се бе сгъстила, че човек не можеше да вижда на десет крачки пред себе си. Храстите изглеждаха като грамадни дървета, равните места като урви и склонове. Навсякъде, от всички страни можеш да се сблъскаш с невидим дори от десетина крачки неприятел. Но колоните дълго вървяха все в тая мъгла, спускаха се и възлизаха по височините, като минаваха край градини и огради, из нова странна местност, без да се сблъскат някъде с неприятеля. Напротив, ту напреде, ту отзад, от вси страни, войниците разбираха, че по същата посока вървят наши, руски колони. И на всеки войник му ставаше приятно на душата, като знаеше, че там, накъдето отива той, тоест неизвестно къде, отиват още много, много наши.

— Гледай ти, и курските минаха — думаха из редиците.

— Ужас, братче, колко много наша войска се събра! Снощи, като погледнах какви огньове са наклали, краят им не се вижда. Москва — същинска!

Макар никой от началниците на колоните да не приближаваше до редиците и да не говореше с войниците (както видяхме на военния съвет, колонните началници бяха в лошо настроение и недоволни от подготвящата се битка и затуй само изпълняваха заповедите и не се грижеха да поразвеселят войниците), въпреки това войниците вървяха весело както винаги, когато тръгваха на бой, особено настъпателен. Но след като вървя около час все сред гъстата мъгла, по-голямата част от войската трябваше да спре и по редиците премина неприятното съзнание, че се върши нещо безредно и безсмислено. Твърде мъчно е да се определи по какъв начин се предава това съзнание; но несъмнено е, че то се предава необикновено вярно и се разлива бързо, неусетно и неудържимо, като вода в дол. Ако руската войска беше сама, без съюзници, би изминало може би много време, докато това съзнание за безредие стане обща увереност; но тъй като сега с особено удоволствие и естественост смятаха, че причина за безредието са глупавите немци, всички се убедиха, че става вредна бъркотия, предизвикана от „саламджиите“.

— Защо спряхме? Да не са ни обградили? Или ме се натъкнали вече на французина?

— Не, не се чува нищо. Той щеше да гърми.

— На, караха ни по-скоро да тръгнем, а като тръгнахме, спряхме глупаво сред полето, все проклетите немци объркват. Дяволи такива, неразбрани!

— На, затуй, да остане на мен, бих ги пуснал напред. Не да свират отзад. А пък ти стой сега на гладно сърце.

— Какво има, скоро ли ще вървим? Казват, че кавалерията заградила пътя — каза един офицер.

— Ех, проклети немци, земята си не знаят! — обади се друг.

— Вие от коя дивизия сте? — изкряска, приближавайки с коня си, един адютант.

— От осемнадесета.

— Че защо сте тука? Отдавна трябваше да бъдете напред, сега и до довечера няма да минете. Гледай какви глупави разпоредби; сами не знаят какво правят — рече офицерът и отмина.

След него мина един генерал и викна сърдито нещо не на руски.

— Тафа-лафа, а какво бърбори, нищо не можеш разбра — каза един войник, който имитира отминалия генерал. — Аз бих ги разстрелял, тия подлеци!

— Заповядано беше към девет часа да стигнем на мястото, а ние не сме минали и половината. Гледай какви разпоредби! — повтаряха от разни, страни.

И чувството за енергия, с което войските бяха тръгнали на бой, почна да се превръща в раздразнение и злоба срещу безсмислените наредби и срещу немците.

Причината за бъркотията бе, че през време на движението на австрийската кавалерия, която вървеше на левия фланг, висшето началство бе намерило, че нашият център е премного отдалечен от десния фланг и на цялата кавалерия беше заповядано да мине на дясната страна. Няколко хиляди от кавалерията минаваха пред пехотата и пехотата трябваше да чака.

Напреде стана спречкване между австрийския водач на колона и един руски генерал. Руският генерал крещеше и настояваше да спрат конницата; австриецът доказваше, че не той е виновен, а висшето началство. А през това време войските стояха, отегчаваха се и падаха духом. След едночасово спиране войските най-сетне тръгнаха и почнаха да слизат по надолнището. Мъглата, която горе се разпръскваше, долу дето бяха слезли войските, се стелеше още по-гъста. Напреде в мъглата се чу един, втори изстрел, отначало несвързано, на различни паузи: тратта… тат, а сетне все по-свързано й по-често, и започна сражението над рекичката Голдбах.

Като не предполагаха, че ще срещнат долу над рекичката неприятел и неочаквано се натъкнаха на него в мъглата, като не чуваха от висшите началници ни една дума на въодушевление, с разпространеното сред войските съзнание, че са закъснели, и най-важното — като не виждаха в гъстата мъгла нищо пред и около себе си, русите лениво и бавно разменяха изстрели с неприятеля, придвижваха се напред и отново спираха, тъй като не получаваха навреме заповеди от началниците и адютантите, които бродеха из мъглата в непознатата местност, без да намират своите части. Тъй почнаха битката първа, втора и трета колона, които бяха слезли долу. Четвъртата колона, при която се намираше самият Кутузов, беше на Праценските височини.

В низината, дето бе почнало сражението, имаше все още гъста мъгла, горе се беше прояснило, но пак не се виждаше нищо от онова, което ставаше напреде. До девет часа никой не знаеше дали всички неприятелски сили бяха, както предполагахме, десетина версти далеч от нас, или неприятелят беше тук, в тия предели на мъглата.

Беше девет часът сутринта. Мъглата като гъсто море се разстилаше в низината, но при село Шлапаниц, на височината, дето се намираше Наполеон, заобиколен от маршалите си, бе съвсем светло. Над тях беше ясносиньо небе и грамадното кълбо на слънцето, като грамаден пурпурен кух плаващ знак, се люшкаше върху повърхността на млечното море на мъглата. Не само цялата френска войска, но дори и Наполеон с щаба си се намираха не отвъд рекичките и низините на селата Соколниц и Шлапаниц, зад които ние смятахме да заемем позиция и да започнем битката, а на отсамната страна и тъй близо до нашите войски, че Наполеон можеше с просто око да различи в нашите войски конника от пешака. Наполеон беше застанал малко по-напред от маршалите си, яхнал дребен сив арабски кон, в синия си шинел, същия, с който бе прекарал италианската кампания. Той мълчаливо се вглеждаше в хълмовете, които сякаш изникваха сред морето от мъгла и по които в далечината се движеха руските войски, и се вслушваше в звуковете на стрелбата в дола. Ни един мускул не помръдваше по лицето му, тогава още слабо; блестящите очи бяха устремени неподвижно в едно място. Неговите предположения бяха излезли верни. Част от руските войски бяха вече слезли в дола към изкуствените и естествените езера, а други очистваха ония Праценски височини, които той смяташе да атакува и които според него бяха ключ на позицията. Той виждаше сред мъглата как във впадината между двата хълма около селото Прац се движеха все в една посока, към доловете, руските колони с блеснали щикове и се скриваха една след друга в морето от мъгла. Според получените от вечерта сведения, по звуковете на колелата и стъпките, чути през нощта от аванпостовете, по безредното движение на руските колони, по всички предположения той виждаше ясно, че съюзниците го смятаха много далеч пред тях, че движещите се до Працен колони съставляваха центъра на руската армия и че центърът е вече достатъчно обезсилен и може да бъде атакуван успешно. Но той все още не започваше сражението.

Днешният ден беше тържествен за него — годишнина от коронацията му. На разсъмване той бе поспал няколко часа и след това, здрав, весел, свеж, в онова щастливо настроение, когато всичко изглежда възможно и всичко сполучва, яхна коня си и излезе в полето. Той бе застанал неподвижно, загледан в прозиращите през мъглата хълмове, и студеното му лице имаше онази особена отсянка на самоуверено, заслужено щастие, която се изписва по лицето на влюбено и щастливо момче. Маршалите стояха зад него и не смееха да отвличат вниманието му. — Той гледаше ту Праценските височини, ту изплуващото от мъглата слънце.

Когато слънцето излезе напълно, от мъглата и заля с ослепителен блясък полята и мъглата, (сякаш бе чакал само това, за да почне сражението), той свали ръкавицата от красивата си бяла ръка, направи с нея знак на маршалите и даде заповед да започнат сражението. Маршалите, придружени от адютанти, препуснаха в разни страни и след няколко минути главните сили на френската армия тръгнаха бързо към Праценските височини, очиствани все повече и повече от руските войски, които слизаха в дола отляво.

XV

В осем часа Кутузов тръгна на кон към Прац, начело на четвъртата, Милорадовичовата колона, която трябваше да заеме мястото на колоните на Пржебишевски и Ланжерон, слезли вече в низината. Той поздрави хората от полка, който беше пред него, и даде заповед да вървят, като показа с това, че има намерение лично да води тая колона. Когато излезе при селото Прац, той спря. Между грамадния брой лица, съставящи свитата на главнокомандуващия, беше княз Андрей, който застана зад него. Княз Андрей се чувствуваше развълнуван, раздразнен и в същото време сдържано спокоен, какъвто става човек при настъпване на отдавна очакван миг. Той беше твърдо уверен, че днес е денят на неговия Тулон или на неговия Арколски мост. Как ще се случи това, той не знаеше, но беше твърдо уверен, че то ще стане. Местността и положението на нашите войски му бяха известни, доколкото можеха да бъдат известни комуто и да е било от нашата армия. Собственият му стратегически план, за изпълнението на който очевидно сега не можеше и да се мисли, беше забравен. Сега, включвайки се вече в плана на Вайротер, княз Андрей обмисляше какви случайности биха могли да настъпят и правеше нови предположения, в които неговата бърза съобразителност и решителност биха могли да потрябват.

Вляво долу, в мъглата, се чуваше престрелка между войските, които не се виждаха. Там, както се струваше на княз Андрей, щеше да се съсредоточи сражението, там ще срещнат спънката и „тъкмо там ще бъда изпратен — мислеше той — с бригада или дивизия и там именно ще тръгна напред със знаме в ръка и ще сломя всичка, което се изпречи пред мене.“

Княз Андрей не можеше да гледа равнодушно знамената на минаващите край него батальони. Като гледаше някое знаме той все си мислеше: „Може би тъкмо това е знамето, с което ще трябва да вървя пред войските.“

На сутринта нощната мъгла остави по височините само скреж, който се превръщаше в роса, но в доловете мъглата още се разстилаше като млечнобяло море. В оня дол вляво, дето бяха влезли нашите войски и отдето се чуваше стрелба, не се виждаше нищо. Над височините беше тъмното ясно небе и вдясно грамадното кълбо на слънцето. Напреде, далеч на отвъдния бряг на морето от мъгла, се съзираха изпъкващи гористи хълмове, по които трябваше да се намира неприятелската армия, и се мержелееше нещо. Вдясно гвардията навлизаше в областта на мъглата, като трополеше с коне и колела и от време на време блясваше с щикове; вляво зад селото, се приближаваха също такива маси кавалерия и изчезваха в морето от мъгла. Отпреде и отзад вървеше пехотата. Главнокомандуващият бе застанал при изхода на селото и пропускаше войските, които минаваха край него. Тая сутрин Кутузов изглеждаше изморен и раздразнителен. Пехотата, която минаваше край него, спря без заповед, очевидно защото напреде нещо я бе спряло.

— Но наредете най-сетне да се строят в батальонни колони и да избикалят селото — ядосано каза Кутузов на приближилия се генерал. — Та как не разбирате, ваше превъзходителство, уважаеми господине, че когато отиваме срещу неприятеля, не бива да се проточваме по това устие на селската улица.

— Аз смятах да ги строя зад селото, ваше високопревъзходителство — отговори генералът.

— Чудесно ще я свършите, като разгъвате фронта си пред очите на неприятеля, чудесно!

— Неприятелят е още далече, ваше превъзходителство. Според диспозицията…

— Диспозицията! — извика ядовито Кутузов. — Кой ви е казал това?… Благоволете да правите, каквото ви се заповядва.

— Слушам!

— Mon cher — каза шепнешком Несвицки на княз Андрей, — le vieux est d’une humeur de chien.[1]

Към Кутузов се приближи един препускащ австрийски офицер със зелено перо на шапката и в бял мундир и от името на императора го попита дали четвъртата колона е влязла в боя.

Кутузов се извърна, без да му отговаря, и погледът му случайно попадна на застаналия до него княз Андрей. Като видя Болконски, Кутузов смекчи злото и хапливо изражение на погледа си, сякаш съзнаваше, че неговият адютант не е виновен за онова, което се вършеше. И без да отговаря на австрийския адютант, той каза на Болконски:

— Allez voir, mon cher, si la troisième division a dépassé le village. Dites-lui de s’arrêter et d’attendre mes ordres.[2]

Княз Андрей тръгна, но той веднага го спря.

— Et demandez-lui, si les tirailleurs son postés — добави той. — Ce qu’ils font, ce qu’ils font![3] — промълви той на себе си и все още не отговаряше на австриеца.

Княз Андрей препусна да изпълни поръчението.

След като изпревари всички батальони, които вървяха пред него, той спря трета дивизия и се увери, че наистина пред нашите колони нямаше стрелкова верига. Командирът на челния полк много се зачуди на предадената му заповед на главнокомандуващия да пръсне стрелци във верига. Полковият командир беше напълно уверен, че пред него има още войски и че неприятелят не може да се намира на по-близо от десет версти. Наистина напреде не се виждаше нищо освен пустинна местност, малко наклонена напред и застлана ç гъста мъгла. След като заповяда от името на главнокомандуващия да се извърши онова, което бе пропуснато, княз Андрей препусна обратно. Кутузов стоеше на същото място, старчески отпуснал на седлото тлъстото си тяло, и се прозяваше тежко, със затворени очи. Войските не се движеха вече, а стояха с пушки при нозе.

— Добре, добре — каза той на княз Андрей и се обърна към един генерал, който с часовник в ръце казваше, че е време да тръгват, тъй като всички колони от левия фланг вече са слезли.

— Има време още, ваше превъзходителство — рече му с прозявка Кутузов. — Има време! — повтори той.

В това време в далечината зад Кутузов се чуха викове на полкове, които отговаряха на поздравление, и тия викове почнаха бързо да се приближават по цялата проточена линия на настъпващите руски колони. Личеше, че оня, на когото отговаряха, яздеше бързо.

Когато викнаха войниците от полка, пред който бе застанал Кутузов, той се дръпна малко встрани, намръщи се и се озърна. По пътя от Працен сякаш препускаше ескадрон от конници с дрехи от различен цвят. Двама от тях препускаха един до друг в широк галоп пред останалите. Единият беше в черен мундир с бели пера на шапката, на дорест енглизиран кон, другият — в бял мундир, на вран кон. Бяха двамата императори със свитата. Кутузов, с афектация на стар службаш, който се намира в строя, изкомандува на застаналите войски „мирно“ и отдавайки чест, приближи до императора. Цялата му фигура и държане изведнъж се промениха. Той прие вид на подчинен, неразсъждаващ човек. С афектирана почтителност, която очевидно учуди неприятно император Александър, той се приближи и му отдаде чест.

Неприятното впечатление премина по младото и щастливо лице на императора само като остатъци от мъгла по ясно небе и изчезна. След боледуването си тоя ден той беше малко по-слаб, отколкото на Олмюцкото поле, дето Болконски го видя за първи път в чужбина; но в прекрасните му сиви очи имаше същото очарователно съчетание на величие и кротост, а на тънките устни същата възможност за различни изражения с преобладаващо изражение на благодушна, невинна младост.

На прегледа при Олмюц той беше по-величествен, тук беше по-весел и по-енергичен. Тъй като беше галопирал тия три версти, той се беше малко позачервил, спря коня, въздъхна, за да си отпочине, обърна се и погледна хората от свитата, чиито лица бяха също като неговото младежки и оживени. Чарторижки и Новосилцев, княз Болконски и Строганов и другите, всички богато облечени, весели, млади хора на чудесни, грижливо гледани, бодри, само леко изпотени коне, разговаряйки помежду си, бяха спрели зад царя. Император Франц, румен, дълголик млад човек, седеше извънредно изправен на красив вран жребец и угрижено и бавно гледаше наоколо си. Той повика едного от своите бели адютанти и го попита нещо. „Сигурно в колко часа са тръгнали“ — помисли княз Андрей, като наблюдаваше своя стар познат с усмивка, която не можеше да сдържи, защото си спомни аудиенцията. Свитата на императорите беше от отбрани юначаги-ординарци, руси и австрийци, от гвардейски и армейски полкове. Между тях берейтори[4] водеха красиви запасни царски коне с извезани попони.

Като че през разтворен прозорец на душна стая изведнъж лъхна на пресен полски въздух, тъй от тая блестяща младеж, пристигнала, препускайки, в невеселия Кутузов щаб лъхна младост, енергия и увереност в успеха.

— Но защо не почвате, Михаил Ларионович? — обърна се бързо император Александър към Кутузов, като погледна в същото време учтиво император Франц.

— Изчаквам, ваше величество — отговори Кутузов, почтително наведен напред.

Императорът сложи ръка на ухото си, понамръщи се и показа, че не е чул.

— Изчаквам, ваше величество — повтори Кутузов (княз Андрей забеляза, че горната устна на Кутузов трепна неестествено, когато казваше това „изчаквам“). — Всички колони не са се още събрали, ваше величество.

Царят чу, но личеше, че тоя отговор явно не му хареса; той мръдна поприведените си рамене и погледна Новосилцев, който беше наблизо, сякаш с тоя поглед се оплакваше от Кутузов.

— Но ние не сме на Царицин Луг, Михаил Ларионович, дето парадът не почва, докато не се съберат всички полкове — каза царят и отново погледна император Франц в очите, като че го канеше ако не да вземе участие, поне да чуе какво казва той; но император Франц продължаваше да се озърта, без да слуша.

— Тъкмо затова не почвам, господарю — отговори със звучен глас Кутузов, сякаш за да избегне възможността да не го чуят, и по лицето му пак трепна нещо. — Тъкмо за това не почвам, господарю, защото не сме на парад и не сме на Царицин Луг — изрече той ясно и отчетливо.

Всички от царската свита веднага се спогледаха един друг и по лицата им се изписа възмущение и укор. „Колкото и да е стар, той не трябва, съвсем не трябва да говори тъй“ — изразяваха тия лица.

Царят втренчено и внимателно се взря в очите на Кутузов, очаквайки дали няма да каже още нещо. Но и Кутузов, привел почтително глава, също така сякаш чакаше. Мълчанието продължи около една минута.

— Но щом заповядате, ваше величество — каза Кутузов, като дигна глава и отново промени тона си в предишния тон на тъп, неразсъждаващ, но подчиняващ се генерал.

Той подкара коня си, повика началника на колоната Милорадович и му предаде заповед за настъпление.

Войската отново се раздвижи и два батальона от Новгородския полк и един батальон от Апшеронския полк тръгнаха напред покрай царя.

Тъкмо когато минаваше тоя, Апшеронският батальон, руменият Милорадович, без шинел, в мундир с ордени и с шапка с големи пера, килната на една страна и сложена откъм широката страна, бързо изскочи с коня си напред и като отдаде чест юнашки, изведнъж спря коня си пред царя.

— С Бога напред, генерале — каза му царят.

— Ma foi, sire, nous ferons se que qui sera dans notre possibilité, sire![5] — отвърна той весело и все пак предизвика подигравателната усмивка на господата от свитата на царя поради своя лош френски изговор.

Милорадович обърна рязко коня си и застана малко зад царя. Апшеронците, възбудени от присъствието на царя, с юнашка пъргава стъпка удряха крак и минаваха край императорите и свитите им.

— Момчета! — викна Милорадович с висок, самоуверен и весел глас, очевидно до такава степен възбуден от звуковете на стрелбата, от очакването на сражението, от вида на юнаците-апшеронци, както и на своите суворовски другари, които минаваха пъргаво пред императорите, че забрави за присъствието на царя. Момчета, това не е първото село, което превземате! — викна той.

— Ще се стараем! — извикаха войниците.

От неочаквания вик конят на царя отскочи встрани. Тоя кон, който носеше царя още на прегледите в Русия, тук, на Аустерлицкото поле, носеше ездача си, като търпеше неговите разсеяни удари с левия крак и наостряше уши от изстрелите, също както правеше на Марсово поле, без да разбира значението нито на изстрелите, които се чуваха, нито на съседството с врания жребец на император Франц, нито на всичко, което говореше, мислеше и чувствуваше през тоя ден оня, който го яздеше.

Царят се обърна с усмивка към един от своите приближени, сочейки юнаците апшеронци, и му каза нещо.

[1] Драги, старецът е в отвратително настроение. ↑

[2] Идете, мили, и вижте дали трета дивизия е минала през селото. Заповядайте й да спре и да чака моите заповеди. ↑

[3] И попитайте дали са поставили предни стрелци. Какво вършат, какво вършат! ↑

[4] Хора, които обяздват коне. — Б.пр. ↑

[5] Бога ми, ваше величество, ще направим всичко, което може да се направи, ваше величество. ↑

XVI

Придружен от адютантите си, Кутузов подкара ходом след карабинерите.

След като мина около половин верста в опашката на колоната, той спря при една усамотена, изоставена къща (навярно бивша странноприемница), дето пътят се разклоняваше на две. Двата пътя слизаха надолу и по двата вървяха войски.

Мъглата почваше да се разсейва и на около две версти разстояние по насрещните възвишения вече неопределено се съзираха неприятелски войски. Вляво долу почна по-силно да се чува стрелбата. Кутузов спря, разговаряйки с австрийския генерал. Застанал малко по-отзад, княз Андрей се вглеждаше в тях и сетне се обърна към един адютант, за да му поиска далекогледа.

— Вижте, вижте — каза тоя адютант, загледан не в далечната войска, а пред себе си, в подножието на хълма. — Това са французи!

Двама генерали и адютантите грабнаха далекогледа и почнаха да си го издърпват един от друг. Всички лица веднага се промениха и ужас се изписа по всичките. Смятаха, че французите са на около две версти далеч от нас, а те изведнъж неочаквано се явиха пред нас.

— Това неприятелят ли е?… Не!… Да, погледнете, той е… сигурно… Но какво значи туй? — чуха се различни гласове.

Княз Андрей с просто око видя вдясно долу изкачващата се срещу апшеронците гъста колона французи най-много на петстотин крачки от мястото, дето беше Кутузов.

„Ето я, настъпи решителната минута! Работата стигна до мене“ — помисли княз Андрей, удари коня и се приближи до Кутузов.

— Ваше високопревъзходителство — извика той, — трябва да се спрат апшеронците!

Но в тоя миг всичко се застла с дим, чу се близка стрелба и на две крачки от княз Андрей един наивно изплашен глас извика: „Е, братлета, свърши се нашата!“ И сякаш тоя глас беше команда. След тоя глас всичко хукна да бяга.

Размесени, все повече растящи тълпи бягаха назад към мястото, дето преди пет минути войските минаваха пред императорите. Не само че беше мъчно да се спре тая тълпа, но невъзможно беше да не бъдеш повлечен назад заедно с нея. Болконски се стараеше само да не изостане от Кутузов и се озърташе в недоумение и без да може да разбере онова, което ставаше пред него. Несвицки, с озлобено лице, зачервен и неприличащ на себе си, крещеше на Кутузов, че ако веднага не се махне оттам, сигурно ще бъде пленен. Кутузов стоеше на същото място и без да отговаря, вадеше от джоба си кърпичка. От бузата му течеше кръв. Княз Андрей се промъкна до него.

— Ранен ли сте? — попита той, като едва сдържаше треперенето на долната си челюст.

— Раната не е тук, а ето де! — каза Кутузов, като притискаше кърпичката до ранената си буза и сочеше бягащите.

— Спрете ги! — извика той и в същото време, разбрал навярно, че беше невъзможно да ги спрат, удари коня и подкара вдясно.

Плисна нова вълна от бягащи, понесе го със себе си и го повлече назад.

Тълпите от бягащи войски бяха толкова гъсти, че попаднеше ли в тях, човек мъчно можеше да се измъкне. Някой викаше: „Върви, какво се бавиш?“ Друг веднага се обръщаше и стреляше във въздуха; трети удряше коня, на който яздеше самият Кутузов. След като се измъкна с най-големи усилия от потока на тълпата вляво, Кутузов със свитата си, намаляла с повече от половина, тръгна нататък, отдето се чуваха близките оръдейни изстрели. Княз Андрей, който се бе измъкнал от тълпата на бягащите и се стараеше да не изостава от Кутузов, видя сред дима по склона на възвишението една руска батарея, която още стреляше, и притичващи към нея французи. По-горе имаше руска пехота, която не мърдаше нито напред в помощ на батареята, нито назад в посока на бягащите. Един генерал на кон се отдели от тая пехота и дойде при Кутузов. От свитата на Кутузов бяха останали само четирима души. Всички бяха бледи и се споглеждаха мълком.

— Спрете тия мерзавци! — каза задъхано Кутузов на полковия командир, като сочеше бягащите; но в същия миг, сякаш наказание за тия думи, куршуми като рой птици полетяха със свистене срещу полка и свитата на Кутузов.

Французите атакуваха батареята и като видяха Кутузов, стреляха по него. При тоя залп полковият командир хвана крака си; паднаха няколко войници и подпрапоршчикът, който бе застанал със знамето, го изтърва; знамето се олюля и падна, като се задържа върху пушките на съседните войници. Войниците почнаха да стрелят без команда.

— О-оох! — с израз на отчаяние изпъшка Кутузов и се озърна. — Болконски — прошепна той с глас, разтреперан от съзнанието за старческото си безсилие. — Болконски — прошепна той, сочейки разстроения батальон и неприятеля, — какво е туй?

Но преди той да изрече тия думи, княз Андрей, усещайки кипналите в гърлото му сълзи от срам и гняв, вече скачаше от коня си и хукна към знамето.

— Момчета, напред! — извика той с остър детски глас.

„Ето го!“ — помисли княз Андрей, хвана дръжката на знамето и с наслада чу свистенето на куршумите, очевидно насочени тъкмо срещу него. Няколко войници паднаха.

— Ура! — викна княз Андрей, едва удържащ в ръце тежкото знаме, и затича напред с несъмнена увереност, че целият батальон ще хукне след него.

Наистина той тича самичък само няколко крачки. Тръгна един, после втори войник и целият батальон с викове „ура“ хукна напред и го изпревари. Унтерофицерът на батальона притича, взе от ръцете на княз Андрей люшкащото се от тежест знаме, но тутакси бе убит. Княз Андрей отново грабна знамето, повлече го за дръжката, затича заедно с батальона. Пред себе си той видя нашите артилеристи, някои от които се биеха, а други изоставяха топовете и бягаха насреща му; видя и френските пехотни войници, които улавяха артилерийските коне и обръщаха топовете. Княз Андрей, заедно с батальона, беше вече на двадесетина крачки от оръдията. Той чуваше над себе си непрекъснатото свирене на куршуми и вдясно и вляво от него непрестанно охкаха и падаха войници. Но не ги гледаше; той се взираше само в онова, което ставаше пред него — на батареята. Вече виждаше ясно фигурата на един червенокос артилерист с килнат на една страна кивер, който дърпаше за единия край банника, а един френски войник го дърпаше за другия край към себе си. Княз Андрей вече ясно виждаше обърканото и в същото време озлобено изражение по лицата на тия двама души, които явно не разбираха какво вършат.

„Какво правят те? — помисли княз Андрей, като ги гледаше. — Защо червенокосият артилерист не бяга, щом няма оръжие? Защо французинът не го намушва? Докато успее да дотича, французинът ще се сети за пушката и ще го промуши.“

Наистина друг французин с пушка, приготвена за бой с щик, притича до борещите се и участта на червенокосия артилерист, който все още не разбираше какво го очаква и беше издърпал победоносно банника, щеше да се реши. Но княз Андрей не видя как свърши това. Стори му се, че някой от най-близките до него войници с все сила замахна с тояга и го удари по главата. От това го заболя малко, но главно, беше му неприятно, защото тая болка го отвличаше и му пречеше да вижда онова, което гледаше.

„Какво е туй? Падам ли? Нозете ми се подкосяват“ — помисли той и падна възнак. Той отвори очи, като мислеше, че ще види как е свършила борбата на французите с артилеристите и искаше да разбере убит ли е, или не червенокосият артилерист, взети ли са, или са спасени топовете. Но не видя нищо. Над него нямаше вече нищо освен небе — високо небе, не ясно, но все пак неизмеримо високо, със сиви облаци, които тихо пълзяха по него. „Колко тихо, спокойно и тържествено, съвсем не тъй, както тичах аз — помисли княз Андрей, — не тъй, както ние тичахме, викахме и се биехме; съвсем не е тъй, както с озлобени и изплашени лица дърпаха един от друг банника французинът и артилеристът — съвсем не тъй пълзят облаците по това високо, безкрайно небе! Но как не съм видял досега това високо небе! И колко съм щастлив, че най-после го опознах. Да! Всичко е без смисъл, всичко е измама освен това безкрайно небе. Няма нищо, нищо освен него. Но дори и него няма, нищо няма освен тишина и успокоение. И слава Богу!…“

XVII

В девет часа на десния фланг на Багратион сражението още не бе почнало. Княз Багратион, който не искаше да се съгласи с настояването на Долгоруков да започне сражението и желаеше да отхвърли отговорността, предложи на Долгоруков да изпратят човек да попита главнокомандуващия. Багратион знаеше, че тъй като разстоянието от единия фланг до другия беше почти десет версти, ако изпратеният човек не бъде убит (което беше много вероятно) и дори ако намереше главнокомандуващия, което беше твърде мъчно, тоя изпратен човек не може да се върне по-рано от вечерта.

Багратион изгледа свитата си със своите големи, нищо неизразяващи, неотспали очи и първото лице, което срещна случайно погледът му, беше замиращото от вълнение и надежда детско лице на Ростов. Той изпрати него.

— А ако срещна негово величество преди главнокомандуващия, ваше сиятелство? — каза Ростов с ръка на козирката.

— Можете да предадете на негово величество — избърза Долгоруков да прекъсне Багратион.

След като се бе сменил от веригата, Ростов успя преди съмване да поспи няколко часа и се чувствуваше сега весел, смел и решителен, с оная пъргавина на движенията и увереност в щастието си и в такова настроение, при което всичко изглежда лесно, весело и възможно.

Тая сутрин всичките му желания се изпълваха: водеше се генерално сражение и той участвуваше в него; не само това — той беше ординарец при най-храбрия генерал; не само това — той отиваше с поръчение при Кутузов, а може би и при самия цар. Утринта беше ясна, конят, който яздеше — добър. На душата му беше радостно и щастливо. Като получи заповедта, той препусна с коня покрай бойната линия. Отначало караше по линията на Багратионовите войски, които не бяха още влезли в боя и стояха неподвижно; след това навлезе в пространството, заемано от кавалерията на Уваров, и тук вече забеляза придвижвания и признаци на приготовления за бой; като отмина кавалерията на Уваров, той вече ясно чу пред себе си топовна и пушечна стрелба. Стрелбата непрекъснато се усилваше.

В хладния утринен въздух се чуваха сега, не както по-рано — на неравни промеждутъци по два, по три изстрела и след туй един или два топовни изстрела, — а по склоновете на височините пред Працен се чуваха тътнежи от пушечна стрелба, пресичана от толкова чести топовни изстрели, че от време на време няколко топовни изстрела вече не се чуваха поотделно, а се сливаха в общо бучене.

Виждаше се как по склоновете пушечетата от пушките сякаш тичаха да се настигат едно друго и как димът от оръдията излизаше на кълбета, които се разтапяха и сливаха едно с друго. Виждаха се по блясването на щиковете сред дима движещи се маси пехота и тесни ивици артилерия със зелени ракли.

Ростов спря за миг коня си на една могилка, за да види какво става; но колкото и да напрягаше вниманието си, не можа нито да разбере, нито да си уясни нищо от онова, което ставаше: там сред дима се движеха някакви хора, движеха се и напред, и отзад някакви широки ивици войски; но защо? Кой? Накъде? — не можеше да разбере. Това, което виждаше и чуваше, не само че не предизвикваше у него някакво тъжно или боязливо чувство, но, напротив, придаваше му енергия и решителност.

„Хайде, засили се още, още!“ — обръщаше се мислено той към тия звукове и отново почваше да препуска по линията, като навлизаше все по-навътре и по-навътре в областта на войските, които бяха вече встъпили в боя.

„Не зная какво ще стане, но всичко ще бъде добре!“ — мислеше Ростов.

Когато мина през някакви австрийски войски, Ростов забеляза, че следната част от бойната линия (там беше гвардията) бе влязла вече в сражение.

„Толкова по-добре! Ще погледам отблизо“ — помисли си.

Той вървеше почти по предната линия. Няколко конници препускаха в посока към него. Бяха наши лейбулани, които се връщаха в разстроени редици от атака. Ростов ги отмина, видя, без да ще, един от тях цял окървавен и препусна по-нататък.

„Това не ме интересува!“ — помисли той. Не беше изминал и няколкостотин крачки и вляво, пресичайки пътя му, по цялата ширина на полето се появи грамадна маса кавалеристи, които караха тръс право срещу него на врани коне и в бляскави бели мундири. Ростов препусна с все сила коня, за да се отстрани от пътя на тия кавалеристи, и би ги избягнал, ако те караха със същия алюр, но те непрекъснато ускоряваха хода си, тъй че някои коне вече препускаха. Ростов все по-ясно и по-ясно чуваше техния тропот и дрънченето на оръжието им и по-ясно се виждаха конете им, фигурите и дори лицата им. Бяха наши кавалергарди, тръгнали да атакуват френската кавалерия, която идеше срещу тях.

Кавалергардите препускаха, но все още сдържаха конете. Ростов виждаше вече лицата им и чу командата: „Марш, марш!“, дадена от офицера, който бе пуснал неудържимо своя чистокръвен кон. Страхувайки се да не бъде смачкан или повлечен в атаката срещу французите, Ростов препусна коня с все сила по фронтовата линия и все пак не успя да се отърве от тях.

Крайният кавалергард, грамаден сипаничав мъж, злобно се навъси, когато видя пред себе си Ростов, с когото неминуемо щеше да се сблъска. Тоя кавалергард без друго би съборил Ростов и неговия Бедуин (в сравнение с тия грамадни хора и коне Ростов се стори сам на себе си съвсем мъничък и слабичък), ако Ростов не се бе сетил да замахне с камшика си пред очите на коня на кавалергарда. Черният, тежък, едър кон отскочи встрани и сви уши; но сипаничавият кавалергард заби силно грамадните си шпори в хълбоците му и конят махна с опашка, изпъна шия и полетя още по-бързо. Щом кавалергардите минаха край Ростов, той чу техния вик: „Ура!“ и като се обърна, видя, че предните им редици се смесваха с чужди, навярно френски кавалеристи с червени еполети. Нищо повече не можеше да се види, защото тутакси след това отнякъде почнаха да стрелят топове и всичко се застла с дим.

Точно когато кавалергардите го отминаха, като изчезнаха в дима, Ростов се поколеба дали да препусне след тях, или да върви нататък, накъдето трябваше да върви. То беше оная бляскава атака на кавалергардите, която учуди дори французите. На Ростов му стана страшно, като чу по-късно, че от цялата тая маса грамадни красавци-войници, от всичките тия блестящи, яхнали скъпи коне богаташи, младежи, офицери и юнкери, които бяха минали край него, останали след атаката само осемнадесет души.

„За какво ще завиждам, това, което е отредено за мене, няма да ми избяга и аз може би след малко ще видя царя!“ — помисли Ростов и препусна по-нататък.

Когато дойде наспоред гвардейската пехота, той забеляза, че над нея и край нея хвърчаха гюллета и забеляза това не толкова защото чуваше звука на гюллетата, но защото по лицата на войниците видя безпокойство, а по лицата на офицерите — неестествена войнствена тържественост.

Когато минаваше зад една от линиите на пехотните гвардейски полкове, той чу някакъв глас, който го викаше по име:

— Ростов!

— Какво? — отвърна той, без да познае Борис.

— Представи си, попаднахме на първа линия! Нашият полк участвува в атаката! — каза Борис, усмихнат с щастливата усмивка на младите хора, които за пръв път са влезли в сражение.

Ростов се спря.

— Я гледай! — каза той. — Е, какво?

— Отблъснахме ги! — каза оживено Борис, който бе станал бъбрив. — Можеш ли да си представиш?

И Борис почна да разправя как гвардията, след като стигнала на мястото си, видяла пред себе си войски, взела ги за австрийци и изведнъж от снарядите, изстреляни от тия войски, разбрала, че е на първа линия и трябвало да влезе в боя неочаквано. Ростов бутна коня си, преди Борис да довърши.

— Ти накъде? — попита го Борис.

— При негово величество, с поръчение.

— Ето го! — каза Борис, комуто се бе счуло, че Ростов търси „негово величество“, а „негово височество“.

И му посочи на стотина крачки от тях великия княз, който, с каска и кавалергардски къс мундир, с дигнати рамене и смръщени вежди, крещеше нещо на един бял и блед австрийски офицер.

— Ами че това е великият княз, а мене ми трябва главнокомандуващият или царят! — каза Ростов и щеше да подкара коня.

— Графе, графе! — викна Берг, който притича от другата страна, оживен като Борис. — Графе, аз съм ранен в дясната ръка (каза той, като показа китката на ръката си, окървавена и превързана с носна кърпичка) и останах на бойната линия. Графе, аз държа шпагата с лявата ръка: в нашия род на фон Бергови всички са били рицари, графе.

Берг приказваше още нещо, но Ростов не го дослуша и продължи по-нататък.

След като отмина гвардията и едно празно пространство, за да не попадне пак на първа линия, както бе попаднал при атаката на кавалергардите, Ростов тръгна по линията на резервите, като избиколи отдалеко мястото, дето се чуваше най-разгорещена стрелба и канонада. Изведнъж пред себе си и зад нашите войски в едно място, дето съвсем не можеше да се предполага, че има неприятел, той чу близка пушечна стрелба.

„Какво ли може да бъде това? — помисли Ростов. — Неприятелят в тила на нашите войски? Не може да бъде! — помисли Ростов и изведнъж го обзе ужасът на страх за себе си и за изхода на цялото сражение. — Но каквото и да е това — помисли той, — сега вече няма защо да обикалям. Тук трябва да търся главнокомандуващия и ако всичко е загинало, мой дълг е също да загина заедно с всички.“

Лошото предчувствие, което неочаквано бе обхванало Ростов, се потвърждаваше все повече и повече, колкото по-навътре навлизаше той в пространството зад селото Працен, заето от тълпи разнородни войски.

— Какво става? Какво става? По кого стрелят? Кой стреля? — питаше Ростов, когато срещна руски и австрийски войници, бягащи на смесени тълпи, които пресичаха пътя му.

— Дявол ги знае! Всички изтрепа! Всичко се свърши! — отговаряха му на руски, немски и чешки бягащите тълпи, които също като него не проумяваха какво ставаше там.

— Удряй немците! — крещеше един.

— Взел ги дявол тия изменници!

— Zum Henker diese Russen![1]… — ръмжаха немците.

Неколцина ранени вървяха по пътя. Ругатни, викове и охкания се сливаха в обща неясна глъчка. Стрелбата затихна и после Ростов научи, че руски и австрийски войници бяха стреляли едни срещу други.

„Боже мой! Но какво е това? — мислеше Ростов. — И то тук, дето всеки миг може да ги види царят! Но не, това са сигурно само неколцина мерзавци. То ще мине, не е това, не може да бъде това — мислеше той. — Само по-скоро, по-скоро да ги отмина!“

Мисълта за поражение и бягство не можеше да мине през ума на Ростов. Макар че беше видял френски оръдия, и войски тъкмо на Праценското възвишение, на същото възвишение, дето му бяха заповядали да търси главнокомандуващия, той не можеше и не искаше да вярва това.

[1] По дяволите тия руси! ↑

XVIII

На Ростов беше заповядано да търси Кутузов и царя край селото Прац. Ала там не само че ги нямаше, но нямаше и ни един началник, а имаше само разнородни тълпи от разстроени войски. Той шибаше уморения си вече кон, за да мине по-скоро през тия тълпи, но колкото по-нататък отиваше, толкова по-разстроени ставаха тия тълпи. По шосето, дето излезе, се трупаха каляски, всевъзможни коли, руски и австрийски войници от всички родове войски, ранени и неранени. Цялото това множество шумеше и размесено гъмжеше под мрачните звуци на хвърчащите гюллета от френските батареи, настанени по Праценските възвишения.

— Де е царят? Де е Кутузов? — питаше Ростов всички, които можеше да спре, и не можа да получи отговор от никого.

Най-сетне той хвана за яката един войник и го принуди да му отговори.

— Е-ех, драги! Отдавна всички са ей там, офейкаха напред! — каза войникът на Ростов, като се смееше, кой знае защо, и се мъчеше да се отскубне.

Ростов пусна тоя войник, който очевидно беше пиян, спря коня на един вестовой или берейтор на някакво важно лице и почна да го разпитва. Вестовоят каза на Ростов, че по същия тоя път преди един час прекарали с най-голяма бързина царя в карета и че царят е опасно ранен.

— Не може да бъде — каза Ростов, — сигурно е бил някой друг.

— Видях го с очите си — отговори вестовоят със самоуверена усмивка. — Аз барем мога да познавам царя: толкова пъти съм го виждал в Петербург — ей така на. Седи в каретата от бледен по-бледен. Като препусна оная ми ти четворка врани коне — прогърмя покрай нас, и барем царските коне и Иля Иванович мога да позная; Иля, кочияшът, освен царя другиго май не кара.

Ростов пусна коня му и понечи да върви по-нататък. Един ранен офицер, който минаваше край него, го запита:

— Но кого търсите вие? Главнокомандуващия ли? Убит е от гюлле, ударен в гърдите и убит при нашия полк.

— Не е убит, ранен е — поправи го друг офицер.

— Но кой? Кутузов ли? — попита Ростов.

— Не Кутузов, ами как го казваха — е, все едно де, малцина останаха живи. Вървете хе нататък, към онова село, там са се събрали всички началства — каза тоя офицер, сочейки селото Гостиерадек, и отмина.

Ростов караше ходом, без да знае защо и при кого ще отиде сега. Царят е ранен, сражението загубено. Сега вече не можеше да не вярва това. Ростов тръгна в посоката, която му казаха, дето в далечината се виждаше кула и църква. Закъде трябваше да бърза? Какво щеше да каже сега на царя и на Кутузов дори да бяха живи и не ранени?

— По оня път карайте, ваше благородие, че тук сигурно ще ви убият — викна му един войник. — Тук ще ви убият!

— Хе, какво приказваш! — рече друг. — Къде нататък ще върви? Тук е по-близо.

Ростов помисли и подкара тъкмо в оная посока, дето му казваха, че ще го убият.

„Сега е все едно! Щом царят е ранен, нима аз трябва да се пазя?“ — помисли той. Навлезе в пространството, дето бяха загинали най-много бягащи от Працен хора. Французите още не заемаха това място, а русите, ония, които бяха живи или ранени, отдавна го бяха напуснали. По земята, като кръстци в хубава нива, лежаха по десет-петнадесет убити и ранени на всяка десетина[1] земя. Ранените се събираха пълзешком по двама-трима и се чуваха техните неприятни и от време на време, както се струваше на Ростов, престорени викове и стенания. Ростов пусна коня в тръс, за да не вижда всички тия страдащи хора, и му стана страшно. Той се страхуваше не за живота си, а за онова мъжество, което му беше необходимо и което, той знаеше това, нямаше да издържи вида на тия нещастници.

Французите, които бяха престанали да обстрелват това осеяно с мъртви и ранени поле, защото в него вече нямаше никакъв жив човек, щом видяха адютанта, който яздеше там, насочиха оръдията срещу него и хвърлиха няколко гюллета. Тия свирещи, страшни звуци и съзнанието за окръжаващите го мъртъвци се сля у Ростов в единствено усещане на ужас и на съжаление към себе си. Той си спомни последното писмо на майка си. „Какво ли би почувствувала тя — помисли той, — ако ме видеше сега тук, сред това поле, и с насочени срещу мен оръдия?“

В село Гостиерадек имаше макар и объркани, но в по-голям ред руски войски, които се отдалечаваха от полесражението. Тук вече не стигаха френските гюллета и стрелбата се чуваше далечна. Тук всички вече ясно виждаха и казваха, че сражението е загубено. Към когото и да се обърнеше Ростов, никой не можеше да му каже нито де беше царят, нито де беше Кутузов. Едни казваха, че слухът за раняването на царя е верен, други казваха, че не е и обясняваха тоя лъжлив и разпространен слух с това, че наистина в царската карета, която преминала бързо назад от полесражението, бил оберхофмаршалът граф Толстой, блед и изплашен, навлязъл в полесражението заедно с другите от царската свита. Един офицер каза на Ростов, че зад селото, вляво, видял някого от висшето началство и Ростов тръгна нататък, вече без да се надява, че ще намери някого, но само за да успокои съвестта си. След като извървя около три версти и отмина и последните руски войски, при една зеленчукова градина, оградена с канавка, Ростов видя двама конника, застанали срещу канавката. Единият, с бели пера на шапката, кой знае защо, се стори на Ростов познат; другият, непознат конник, яхнал чудесен дорест кон (тоя кон се стори познат на Ростов) приближи до канавката, пришпори коня и като пусна поводите, прескочи леко канавката на зеленчуковата градина. Само задните копита на коня отрониха пръст от насипа. Той рязко обърна коня, отново прескочи канавката и почтително каза нещо на конника с белите пера, като очевидно му предлагаше да стори и той същото. Но конникът, чиято фигура се бе сторила позната на Ростов и неизвестно защо, неволно задържа вниманието му, направи с глава и ръка отрицателен жест и по тоя жест Ростов мигновено позна своя оплакан и обожаван цар.

„Но това не може да бъде той, самичък сред това пусто поле!“ — помисли Ростов. В същото време Александър изви глава и Ростов видя врязалите се тъй живо в паметта му любими черти. Царят беше блед, бузите и очите му — хлътнали; но в лицето му имаше сега още по-голяма прелест и кротост. Ростов бе щастлив, като се увери, че слухът за раняването на царя е неверен. Беше щастлив, че го вижда. Той знаеше, че може, че дори е длъжен да се обърне направо към него и да му предаде онова, което Долгоруков бе му заповядал да предаде.

Но както влюбен младеж, когато е настъпил желаният миг и е насаме с нея, трепери и примира, без да смее да изкаже онова, за което мечтае по цели нощи, и се озърта подплашено, търсейки помощ или възможност за отсрочване и бягство, тъй и Ростов сега, достигнал онова, за което бе мечтал повече от всичко, не знаеше как да доближи до царя и в ума му изникваха хиляди съображения, че това е неудобно, неприлично и невъзможно.

„Как! Аз сякаш съм готов да използувам случая, че той е сам и натъжен. Може да му бъде неприятно и тежко в тоя тъжен миг да види непознато лице; и после, какво мога да му кажа сега, когато само като го погледна, сърцето ми замира и устата ми пресъхва?“ Той не можеше да си спомни сега ни една от безбройните речи към царя, които бе съчинявал във въображението си. Повечето от тия речи се казваха при съвсем други условия, повечето от тях бяха, за да се произнесат в мигове на победи и тържества, и предимно на смъртен одър от получените рани, когато царят му благодари за геройските му постъпки, а той, умирайки, му изказва потвърдената с дела своя обич.

„После как ще питам царя какви заповеди ще даде за десния фланг, когато вече минава три часът следобед и сражението е загубено? Не, решително не трябва да се приближавам до него, не трябва да нарушавам неговата замисленост. По-добре хиляди пъти да умра, отколкото той да ме погледне лошо и да си състави лошо мнение за мене“ — реши Ростов и с тъга, и с отчаяние в сърцето се отдалечи, като непрестанно се извръщаше към царя, който все още стоеше в положение на нерешителност.

Докато Ростов прехвърляше в ума си тия съображения, капитан фон Тол случайно се озова на същото място, видя царя, отиде направо при него, предложи му услугите си и му помогна да мине пешком през канавката. Царят, който искаше да си почине и се чувствуваше болнав, седна под едно ябълково дърво, а Тол застана до него. Със завист и разкаяние Ростов видя отдалеч как фон Тол дълго и разпалено говореше нещо на царя, как царят явно заплака, закри очи с ръце и стисна ръката на Тол.

„Аз можех да бъда на негово място!“ — помисли си Ростов и едва сдържайки сълзите на жалост към участта на царя, в пълно отчаяние подкара коня, без да знае накъде и защо тръгва сега.

Отчаянието му беше по-силно, защото той чувствуваше, че собствената му слабост беше причина на скръбта му.

Той можеше… не само можеше, но беше длъжен да отиде при царя. И това бе единственият случай да покаже на царя своята преданост. И не се възползува от него… „Какво направих?“ — помисли той. И обърна коня и препусна назад към мястото, дето бе видял императора; но отвъд канавката нямаше вече никого. Вървяха само каруци и екипажи. От един обозен каруцар Ростов узна, че щабът на Кутузов е наблизо, в селото, дето отиваха обозите. Ростов тръгна след тях.

Пред него вървеше берейторът на Кутузов, повел коне с попони. Зад берейтора се движеше каруца, а зад каруцата вървеше един старец-прислужник с фуражка, полушубка и криви крака.

— Тит, хей, Тит! — каза по едно време берейторът.

— Какво? — отговори разсеяно старецът.

— Тит! Вършей, не стой скрит!

— И-их, глупако, фу-у! — като се изплю ядосано, отвърна старецът. След като се движиха известно време мълчаливо, същата шега се повтори.

Към пет часа следобед сражението беше загубено на всички пунктове. Повече от сто оръдия бяха паднали вече в ръцете на французите.

Пржебишевски със своя корпус сложи оръжие. Други колони, след като бяха загубили около половината от хората си, отстъпваха в разстроени, размесени тълпи.

Остатъците от войските на Ланжерон и Дохтуров се бяха смесили и се трупаха по насипите на бентовете около езерата и по бреговете до селото Аугест.

Към шест часа само до бента на Аугест се чуваше още силната канонада, и то само на французите, които бяха наредили многобройни батареи по надолнището на Праценските височини и биеха по нашите отстъпващи войски.

В ариергарда Дохтуров и другите събираха батальони и отговаряха със стрелба на френската кавалерия, която преследваше нашите. Почна да се мръква. По тесния бент на Аугест, върху който толкова години бе седял кротко старецът-мелничар с домашна шапчица и с въдица, а внукът му, запретнал ръкави на ризата си, преглеждаше в черпака сребристата, мятаща се риба; из тоя насип, по който толкова години на двуконните си каруци, натоварени с пшеница, мирно минаваха моравците с власати калпаци и сини куртки и се връщаха пак по същия насип, изпрашени с брашно и побелели каруци — сега по тоя тесен насип между тежките коли и топовете, под конете и между колелата се трупаха хора, обезобразени от страха пред смъртта, мачкаха се един друг, умираха, прекрачваха умиращи и се убиваха един друг само за да минат няколко крачки и да бъдат и те също така убити.

През всеки десет секунди сред това гъсто множество, притискайки въздуха, шляпваше гюлле или се пукаше граната, като убиваше и опръскваше с кръв ония, които бяха наблизо. Ранен в ръката, Долохов, пешком, заедно с десетина войници от ротата си (той беше вече офицер) и полковият му командир на кон бяха остатъците от целия полк. Повлечени от тълпата, те се пъхнаха във входа към насипа и притиснати от всички страни, спряха, защото напред под един топ бе паднал кон и множеството го измъкваше. Едно гюлле уби някого отзад, друго падна напред и опръска с кръв Долохов. Тълпата отчаяно почна да напира, сгъсти се, мръдна няколко крачки и отново спря.

„Премина ли тия сто крачки, сигурно съм спасен; остана ли още две минути, сигурно съм загинал“ — мислеше всеки.

Изправен сред тълпата, Долохов се втурна към края на бента, като събори двама войника, и изтича върху покрилия езерото мокър, плъзгав лед.

— Завивай! — викна той, като подскачаше на леда, който пукаше под него. — Завивай! — извика той към оръдието. — Ще издържи!…

Ледът го удържаше, но се огъваше и пращеше и беше очевидно, че не само под оръдието или под множеството, ами и под самия него ей сега ще се продъни. Другите го гледаха и се притискаха към брега, но не се решаваха още да стъпят на леда. Полковият командир, който бе застанал на коня си пред насипа, дигна ръка и отвори уста, за да каже нещо на Долохов. Изведнъж едно от гюллетата засвистя толкова ниско над множеството, че всички се наведоха. Нещо шляпна в мокрото и генералът падна от коня в локва кръв. Никой не погледна генерала и не помисли да го дигне.

— Тръгвай по леда! Тръгвай по леда! Тръгвай! Обръщай! Не чуваш ли? Тръгвай! — чуха се веднага след гюллето, което бе ударило генерала, безброй гласове, без сами да знаят какво крещят и защо.

Едно от задните оръдия, което навлизаше по насипа, зави на леда. Тълпи войници от насипа почнаха да слизат тичешком на замръзналото езеро. Под един от предните войници ледът се пропука и единият му крак хлътна във водата; той искаше да го измъкне и затъна до пояс. Най-близките войници се смутиха, оръдейният ездач спря коня си, но отзад все още се чуваха викове: „Върви по леда, какво спря? Върви! Върви!“ И викове на ужас се чуха в множеството. Войниците, които окръжаваха оръдието, махаха срещу конете и ги биеха, за да завиват и вървят. Конете тръгнаха от брега. От леда, който удържаше пешаците, се отчупи грамаден къс и четиридесетина души, намиращи се на леда, хукнаха кой напред, кой назад, като се давеха един друг.

Гюллетата все тъй равномерно свиреха и шляпаха по леда, във водата и най-често в множеството, което покриваше насипа, езерата и брега.

[1] Стара руска мярка за пространство (земя) около 1 хектар. — Б.пр. ↑

XIX

Княз Андрей Болконски лежеше на Праценския хълм, на същото място, дето бе паднал с дръжката на знамето в ръце, кръвта му изтичаше и без да съзнава, той стенеше с тихо, жаловито и детско стенание.

Привечер престана да стене и съвсем затихна. Не знаеше колко време е бил в безсъзнание. Изведнъж отново се почувствува жив и страдащ от парлива болка, която разкъсваше нещо в главата му.

„Де е то, това високо небе, което не бях виждал досега, но което видях днес? — беше първата му мисъл. — И това страдание също така не знаех — помисли той. — Да, нищо, нищо не знаех досега. Но де съм?“

Той се ослуша и чу шум на приближаващ конски тропот и звуци на гласове, говорещи на френски. Отвори очи. Над него беше пак все същото високо небе с издигнали се още по-високо плаващи облаци, през които се съзираше синееща безкрайност. Той не обърна глава и не видя хората, за които по звука на копитата и гласовете разбра, че се бяха приближили и спрели до него.

Приближилите се конници бяха Наполеон, придружен от двама адютанти. Бонапарте, който обикаляше полесражението, даваше последни заповеди да се засилят батареите, стрелящи срещу бента на Аугест, и разглеждаше убитите и ранените, останали на полесражението.

— De beaux hommes![1] — каза Наполеон, загледан в един убит руски гренадир, който лежеше ничком, със забито в земята лице и почернял тил, отметнал нашироко едната си, вкочанена вече ръка.

— Les munitions des pièces de position sont épuisées, sire![2] — каза в това време един адютант, пристигнал от батареите, които стреляха срещу Аугест.

— Faites avancer celles de la réserve[3] — отговори Наполеон, отмина няколко крачки и се спря над княз Андрей, лежащ възнак с хвърлена до него дръжка на знамето (знамето беше взето вече от французите като трофей).

— Voilà une belle mort[4] — каза Наполеон, като гледаше Болконски.

Княз Андрей разбра, че това бе казано за него и че го казва Наполеон. Той чу, че наричаха sire[5] оня, който бе казал тия думи. Но чу тия думи, сякаш слушаше бръмчене на муха. Той не само не се заинтересува от тях, но и не им обърна внимание, и веднага ги забрави. Главата му гореше; той усещаше, че кръвта му изтича и виждаше над себе си далечното, високо и вечно небе. Знаеше, че това бе Наполеон, неговият герой, но в тоя миг Наполеон му се струваше съвсем мъничък, нищожен човек в сравнение с онова, което ставаше сега между душата му, и с това високо, безкрайно небе с бързащите по него облаци. В тоя миг му бе напълно безразлично който и да се изправеше над него и каквото и да казваше за него; той беше доволен само, че над него се бяха спрели хора и искаше само тия хора да му помогнат и да го върнат към живота, който му се струваше толкова прекрасен, защото сега го разбираше съвсем иначе. Той събра всичките си сили, за да мръдне и да издаде някакъв звук. Мръдна слабо крака си и изпусна съвсем тихо, болезнено стенание, от което той самият почувствува жалост към себе си.

— А! Той е жив — каза Наполеон. — Да се дигне тоя младеж, ce jeune homme, и да се занесе на превързочния пункт!

След като каза това, Наполеон тръгна срещу маршал Лан, който със свалена шапка, усмихнат приближаваше към императора и го поздравяваше с победата.

Княз Андрей не помнеше нищо повече: изгуби съзнание от страшната болка, която причиниха нагласяването върху носилката, сътресенията при пренасянето и сондирането на раната в превързочния пункт. Той се свести едва привечер, когато заедно с други руски ранени и пленени офицери го понесоха към болницата. При това пренасяне той се чувствуваше малко по-бодър и можеше да поглежда наоколо си и дори да говори.

Първите думи, които чу, когато се свести, бяха думите на френския конвоен офицер, който каза припряно:

— Трябва да спрем тук: императорът ей сега ще мине; ще му бъде приятно да види тия пленени господа.

— Днес има толкова пленници, едва ли не цялата руска армия, че навярно вече му е омръзнало — каза друг офицер.

— Макар! Тоя, казват, бил командир на цялата гвардия на император Александър — каза първият, като посочи един ранен руски офицер в бял кавалергардски мундир.

Болконски позна княз Репнин, когото беше срещал в петербургското висше общество. До него лежеше друг, деветнадесетгодишен юноша, също ранен кавалергардски офицер.

Бонапарт се приближи в галоп и спря коня си.

— Кой е старши? — каза той, като видя пленниците.

Казаха му името на полковника — княз Репнин.

— Вие ли сте командирът на кавалергардския полк на император Александър? — попита Наполеон.

— Аз командувах ескадрон — отговори Репнин.

— Вашият полк изпълни честно дълга си — каза Наполеон.

— Похвалата на един велик пълководец е най-добра награда за войника — рече Репнин.

— С удоволствие ви я изказвам — каза Наполеон. — Кой е тоя млад човек до вас?

Княз Репнин каза името на поручик Сухтелен.

Наполеон го погледна, усмихна се и каза:

— Il est venu bien jeune se frotter à nous![6]

— Младостта не пречи да бъдеш храбър — рече Сухтелен със задъхващ се глас.

— Прекрасен отговор — каза Наполеон, — вие ще отидете далеч, млади момко!

Княз Андрей, когото за пълнота на трофея от пленници също бяха сложили напред, за да го види императорът, не можеше да не привлече вниманието му. Наполеон очевидно си спомни, че го е видял на бойното поле и обръщайки се към него, употреби същия израз — млад момък, jeune homme, с който Болконски бе останал в паметта му още от първия път.

— Et vous, jeune homme? Е, ами вие, млади момко? — обърна се той към него. — Как се чувствувате, mon brave?

Макар че пет минути преди това княз Андрей можа да каже няколко думи на войниците, които го пренасяха, сега, устремил очи право в Наполеон, той мълчеше… В тоя миг всичките интереси, които занимаваха Наполеон, му се сториха толкова нищожни, толкова дребнав му се видя и самият негов герой с това дребно тщеславие и радост от победата в сравнение с онова високо, справедливо и добро небе, което той бе видял и проумял, че не можеше да му отговаря.

А пък и всичко изглеждаше тъй безполезно и нищожно в сравнение с оня строг и величествен строй на мисълта му, предизвикан у него от отслабване на силите, загубата на кръв, от страданията и от очакването на близката смърт. Загледан в очите на Наполеон, княз Андрей мислеше за нищожността на величието, за нищожността на живота, значението на който никой не можеше да разбере, и за още по-голямото нищожество на смъртта, смисъла на която никой от живите не можеше да разбере и обясни.

Без да дочака отговора, императорът се обърна и на тръгване каза на един от началниците:

— Нека се погрижат за тия господа и да ги пренесат в моя бивак; моят доктор Ларей да прегледа раните им. Довиждане, княз Репнин. — И подкара коня в галоп.

Лицето му сияеше от самодоволство и щастие.

Войниците, които бяха донесли княз Андрей и бяха свалили от него златната иконка, окачена от княжна Маря, щом видяха колко любезно се отнасяше с пленниците императорът, побързаха да му върнат иконката.

Княз Андрей не видя кой и как отново му я окачи, но иконката неочаквано се озова върху гърдите му, над мундира, на тънка златна верижка.

„Хубаво би било — помисли княз Андрей, като погледна иконката, която сестра му с такова чувство и благоговение му бе окачила, — хубаво би било всичко да е тъй ясно и просто, както се струва на княжна Маря. Колко хубаво би било да знаеш де да търсиш помощ през тоя живот и какво да очакваш след него там, отвъд гроба! Колко щастлив и спокоен бих бил аз, ако можех да кажа сега: Господи, помилуй ме!… Но кому да кажа това? Или силата, неопределена, непостижима, към която не само не мога да се обърна, но която не мога да изразя с думи, е великото всичко или нищо — казваше си той сам, — или е оня Бог, който е тук, зашит в тая иконка от княжна Маря? Няма нищо, нищо сигурно освен нищожността на всичко, което разбирам, и величието на нещо, което не разбирам, но е най-важно!“

Понесоха носилката. При всяко сътресение той пак усещаше непоносима болка; трескавото състояние се усили и той почна да бълнува. Ония мечти за баща му, за жена му, за сестра му и за бъдещия син и нежността, която бе изпитал вечерта преди сражението, фигурата на дребничкия, нищожен Наполеон и над всичко високото небе — това беше главното в неговите трескави видения.

Той виждаше тих живот и спокойно семейно щастие в Лѝсие Гори. Вече се наслаждаваше на това щастие, когато изведнъж се появяваше дребничкият Наполеон със своя безучастен, ограничен и щастлив от чуждите нещастия поглед, и започваха съмнения и мъки и само небето му обещаваше успокоение. Призори всички мечти се объркаха и се сляха в хаоса и мрака на безсъзнанието и забравата, които според самия Ларей, Наполеоновия доктор, много по-вероятно щяха да завършат със смърт, отколкото с оздравяване.

— C’est un sujet nerveux et bilieux — каза Ларей, — il n’en réchappera pas.[7]

Заедно с други безнадеждно ранени княз Андрей беше оставен на грижите на местните жители.

[1] Чудесни хора! ↑

[2] Снарядите се свършиха, ваше величество! ↑

[3] Наредете да докарат от резервните. ↑

[4] Ето една прекрасна смърт. ↑

[5] Ваше величество. ↑

[6] Че много млад е дошъл да се бие с нас! ↑

[7] Това е нервен и злъчен човек, той няма да оздравее. ↑

ТОМ ВТОРИ

ЧАСТ ПЪРВА

I

В началото на 1806 година Николай Ростов си дойде в отпуск. Денисов също пътуваше за в къщи, за Воронеж, и Ростов го склони да отиде с него до Москва и да отседне у тях. На предпоследната станция Денисов срещна един приятел, изпи с него три бутилки вино и когато наближаваха Москва, въпреки осеяния с ями път, той не се събуди, легнал в дъното на наемната шейна до Ростов, който ставаше все по-нетърпелив, колкото по̀ приближаваха до Москва.

„Скоро ли ще пристигнем? Скоро ли? О, тия непоносими улици, дюкянчета, завои, фенери, файтонджии!“ — мислеше Ростов, след като вече завериха отпускните си билети на заставата и влязоха в Москва.

— Денисов, пристигнахме! Но той спи! — каза Ростов, издаден напред с цялото си тяло, сякаш се надяваше, че с това ще ускори движението на шейната. Денисов не отвръщаше.

— Ето ъгъла-кръстопът, дето стои файтонджията Захар; ето го и Захар, и все същия кон. Ето и дюкянчето, отдето купувахме медени питки. Скоро ли? Хайде де!

— Коя къща? — попита коларят.

— Ей там на края, голямата, не я ли виждаш! Там е нашата къща — каза Ростов, — ами че това е нашата къща! Денисов! Денисов! Ей сега ще пристигнем!

Денисов дигна глава, изкашля се и не отговори нищо.

— Дмитрий — обърна се Ростов към лакея на капрата. — Нали у нас свети?

— Тъй вярно, в кабинета на татко ви свети.

— Още ли не са легнали? А? Как смяташ?

— Хем да не забравиш, веднага ми извади новата венгерка — добави Ростов, като опипваше новопораслите си мустаци.

— Хайде, карай — викна той на коларя. — Събуди се де, Вася — обърна се той към Денисов, който пак отпусна глава. — Е, хайде, карай де, три рубли бакшиш, карай! — викна Ростов, когато шейната се изравни вече с третата къща от входа на тяхната. Струваше му се, че конете не мърдат. Най-сетне шейната зави вдясно, към входа; над главата си Ростов видя познатия корниз с очукана мазилка, входната площадка и тротоарния стълб. Още преди да спре шейната, той скочи и изтича до преддверието. Но къщата си беше все тъй неподвижна, нелюбезна, сякаш не искаше и да знае кой е дошъл в нея. В преддверието нямаше никого. „Боже мой! Дали всичко е благополучно?“ — помисли Ростов, спря за миг със замряло сърце и веднага пак се втурна из преддверието и по познатите му изкривени стъпала. Същата дръжка от бравата на вратата, която ядосваше графинята, че не е добре изчистена, се отваряше все тъй лошо. Във вестибюла гореше лоена свещ.

Старият Михайло спеше на един сандък. Прокофий, каретният лакей, който беше толкова силен, че подигаше каретата за задницата, седеше и си плетеше цървули от ивици плат. Той погледна към вратата, когато се отвори, и равнодушно-сънното му изражение изведнъж се промени във възторжено-уплашено.

— Боже Господи! Младият граф! — извика той, като позна младия господар. — Какво е туй? Миличък! — И разтреперан от вълнение, Прокофий хукна към вратата на салона, навярно за да съобщи, но очевидно размисли, върна се и целуна рамото на младия господар.

— Здрави ли са в къщи? — попита Ростов, като издърпваше от него ръката си.

— Слава Богу! Всички, слава Богу! Току-що се нахраниха! Чакай да те видя, ваше сиятелство!

— Всичко ли е благополучно?

— Слава Богу, слава Богу!

Забравил съвсем Денисов, Ростов не искаше някой да го изпревари, за да съобщи за пристигането му, свали шубата и изтича на пръсти в голямата тъмна зала. Всичко беше същото — същите масички за игра на карти, същият полилей в калъф; но някой беше видял вече младия господар и преди той да стигне до салона, нещо стремително като буря изхвръкна от страничната врата и го прегърна и зацелува. И второ, и трето такова същество изскочи от втора и трета врата; още прегръдки, още целувки, още викове и радостни сълзи. Той не можеше да проумее де и кой е татко му, коя — Наташа, кой — Петя. Всички викаха, приказваха и го целуваха в едно и също време. Само майка му не беше между тях — той запомни това.

— А пък аз не знаех… Николушка… мили, мой Коля!

— Ето го… нашия… Изменил се! Не! Дайте свещи! Чай!

— Ами целуни ме де!

— Миличък… ами мене.

Соня, Наташа, Петя, Ана Михайловна, Вера, старият граф го прегръщаха; и прислугата, и горничните, които бяха изпълнили стаята, приказваха и ахкаха.

Петя се вкопчи за нозете му.

— Ами мене! — викна той.

След като го наведе към себе си и нацелува цялото му лице, Наташа отскочи от него, хвана пеша на венгерката му, заскача като коза на едно място и почна остро да пищи.

От всички страни имаше блеснали от радостни сълзи любещи очи, от всички страни — устни, които търсеха целувка.

Пламнала като божур, Соня също държеше ръката му и цяла светеше с блажения си поглед, устремен в неговите очи, които бе очаквала. Навършила вече шестнадесет години, Соня беше много хубава, особено в тоя миг на щастливо, възторжено оживление. Тя го гледаше, без да откъсва очи, усмихната и със спрян дъх. Той я погледна благодарно; но все още очакваше и търсеше някого. Старата графиня още не излизаше. И ето, до вратата се чуха стъпки. Толкова бързи, че не можеха да бъдат стъпки на майка му.

Но — тя беше, в нова рокля, която той не бе виждал досега, навярно ушита през отсъствието му. Всички се отдръпнаха от него и той се затече към нея. Когато се срещнаха, тя падна с ридание на гърдите му. Тя не можеше да дигне лицето си и само го притискаше до студените шнурове на венгерката му. Незабелязан от никого, Денисов влезе в стаята, застана там и се загледа в тях, като търкаше очи.

— Василий Денисов, пг’иятел на сина ви — каза той, представяйки се на графа, който го гледаше въпросително.

— Заповядайте. Знам, знам — каза графът, като целуна и прегърна Денисов. — Николушка ни писа… Наташа, Вера, ето го Денисов.

Същите щастливи, възторжени лица се обърнаха към косматата черномустаката фигурка на Денисов и го наобиколиха.

— Миличък, Денисов! — изпищя Наташа, прехласната от възторг, подскочи към него, прегърна го и го целуна. Всички се смутиха от постъпката на Наташа. И Денисов се изчерви, но се усмихна, хвана ръката на Наташа и я целуна.

Заведоха Денисов в приготвената за него стая, а всички Ростови се събраха в диванната около Николушка.

Старата графиня, седнала до него, не пускаше ръката му и всеки миг я целуваше; останалите, струпани около тях, дебнеха всяко негово движение, дума и поглед и не откъсваха от него възторжено-влюбени очи. Братчето и сестрите се препираха и си отнемаха един от друг местата, за да бъдат по-близо до него, и се биеха кой да му донесе чай, кърпичка или лула.

Ростов беше много щастлив от обичта, която му изявяваха; но първият миг на срещата беше толкова блажен, че сегашното щастие му се виждаше малко и той все очакваше още нещо, още и още.

На другата сутрин новопристигналите, уморени от пътя, спаха до десет часа.

В предната стая се търкаляха саби, хусарски чанти, паласки, разтворени куфари, кални ботуши. Два чифта лъснати, с шпори, току-що бяха изправени до стената. Слугите носеха легени гореща вода за бръснене и изчистени дрехи. Миришеше на тютюн и на мъже.

— Хей, Г’ишка, лулата! — извика с пресипнал глас Васка Денисов. — Ростов, ставай!

Ростов потърка залепените си очи и дигна разчорлена глава от топлата възглавница.

— Какво, късно ли е?

— Късно, минава девет часът — отговори гласът на Наташа и в съседната стая се чу шумолене на колосани рокли, шепот и смях на момински гласове и в едва открехнатата врата се мярна нещо синьо, панделки, черни коси и весели лица. Бяха Наташа, Соня и Петя, дошли да разберат дали той не е станал.

— Николенка, ставай! — чу се отново гласът на Наташа до вратата.

— Ей сега!

В тоя миг Петя от предната стая, като видя и грабна сабите с възторг, какъвто изпитват момчетата, когато видят по-голям свой брат — военен, и забравяйки, че е неприлично сестрите му да виждат разсъблечени мъже, отвори вратата.

— Тая сабя твоята ли е? — извика той.

Девойчетата отскочиха. Денисов с уплашени очи пъхна косматите си крака под завивката и се озърна към другаря си за помощ. Вратата пропусна Петя и пак се затвори. Зад вратата се чу смях.

— Николенка, излез по халат — рече гласът на Наташа.

— Тая сабя твоята ли е? — попита Петя. — Или е вашата? — с раболепно уважение попита той мустакатия черен Денисов.

Ростов се обу набързо, облече халата и излезе. Наташа обу един ботуш с шпори и почна да пъха крак в другия. Соня се въртеше и тъкмо когато се канеше да издуе роклята си и да приклекне, той излезе. И двете бяха в еднакви новички светлосини рокли — свежи, румени, весели. Соня избяга, а Наташа хвана брат си под ръка, заведе го в диванната и почнаха да разговарят. Те не успяваха да се питат и да си отговарят един друг на въпросите за хилядите дреболии, които можеха да интересуват само тях. Наташа се смееше при всяка дума, която казваше той и която казваше тя, не защото онова, което приказваха, беше смешно, но защото ней беше весело и тя нямаше сили да сдържа радостта си, която се изразяваше със смях.

— Ах, колко е хубаво, отлично! — повтаряше тя за всяко нещо. За първи път след година и половина Ростов почувствува как, под влиянието на горещите лъчи на обичта, в душата и по лицето му цъфва оная детска усмивка, с която не беше се усмихвал, откак бе заминал от къщи.

— Чувай — рече тя, — ти сега си вече съвсем мъж, нали? Ужасно се радвам, че си мой брат. — Тя пипна мустаците му. — Иска ми се да зная какви сте вие, мъжете. Такива като нас ли?

— Не. Защо избяга Соня? — попита Ростов.

— Да. Това е пък цяла история! Как ще говориш на Соня? На „ти“ или на „вие“?

— Какво се случи? — каза Ростов.

— Говори й на „вие“, моля ти се, после ще ти кажа.

— Но какво има?

Добре, сега ще ти кажа. Ти знаеш, че Соня ми е приятелка, такава приятелка, че ще си изгоря ръката за нея. Ето на, виж. — Тя запретна муселинения си ръкав и показа под рамото, много по-горе от лакътя на дългата си слаба и нежна ръчица (на мястото, което е покрито дори и от балните рокли) един червен белег.

— Изгорих се, за да й докажа обичта си. Просто нажежих линийката на огъня и я натиснах.

Седнал в предишната си класна стая на дивана с възглавнички по страничните облегала и загледан в страшно оживените очи на Наташа, Ростов отново се върна в оня свой семеен, детски свят, който за никого, освен за него, нямаше никакъв смисъл, но който му даваше едни от най-хубавите наслади в живота; и изгарянето на ръката с линийка като свидетелство за обич му се стори, че не е безсмислица: той го разбираше и не се учудваше.

— Е, та? Само това ли? — попита той.

— Ние сме толкова близки, толкова близки! Това с линийката е глупости; но ние сме приятелки завинаги. Обикне ли тя някого — то е завинаги; а аз не проумявам това, аз веднага ще го забравя.

— Е, та какво?

— Да, така обича тя мене и тебе. — Наташа изведнъж се изчерви. — Помниш ли преди заминаването ти… Та тя каза да забравиш всичко това… Тя каза: аз ще го обичам винаги, но той нека бъде свободен. Нали това е отлично, отлично и благородно! Нали, нали? Много благородно! Нали? — питаше Наташа тъй сериозно и развълнувано, че личеше как това, което говореше сега, по-рано го бе говорила със сълзи. Ростов се замисли.

— Аз не се отказвам от нищо, за което съм дал дума — каза той. — И освен това Соня е такава прелест, че кой глупак ще се откаже от щастието си?

— Не, не — викна Наташа. — Ние приказвахме вече с нея за това. Ние знаехме, че ти ще кажеш това. Но така не бива, защото, разбираш ли, щом говориш тъй — че се смяташ обвързан с дадената си дума, излиза, че тя като че нарочно е казала това. Излиза, че ти все пак по принуда ще се ожениш за нея — и излиза съвсем иначе.

Ростов видя, че всичко това беше добре измислено от тях. Соня и снощи го смая с красотата си. Днес, като я зърна набързо, тя му се видя още по-хубава. Тя беше прелестно шестнадесетгодишно девойче, което очевидно страстно го обичаше (в това той ни за миг не се съмняваше). Защо да не я обича и сега и дори да не се ожени за нея, мислеше Ростов, но не сега. Сега имаше още толкова други радости и занимания! „Да, те чудесно са го измислили — каза си той, — трябва да остана свободен.“

— Много добре — каза той, — ще поприказваме после. Ах, колко ти се радвам! — добави той. — Ами ти какво, не измени ли на Борис? — попита братът.

— Глупости! — смеейки се, извика Наташа. — Нито за него, нито за никого другиго не мисля и не искам да зная.

— Тъй ли! Е, че тогава ти — какво?

— Аз ли? — повтори въпроса му Наташа и лицето й светна от щастлива усмивка. — Ти видя ли Duport?

— Не.

— Не си видял знаменития Дюпор, танцьора? Е, тогава няма да разбереш. Ето какво съм аз. — Наташа изви ръце, хвана полата на роклята си, както когато се танцува, изтича няколко крачки, обърна се, направи танцов скок, удари крак в крак и като се дигна на пръсти, мина няколко крачки.

— Нали мога да стоя тъй? Ето на̀! — рече тя; но не се задържа на пръстите си. — Ето какво съм аз! Никога и за никого няма да се омъжа, а ще стана танцьорка. Само не казвай никому.

Ростов се разсмя тъй високо и весело, че Денисов в стаята си му завидя, а Наташа не можа да се сдържи и се засмя заедно с него.

— Кажи, нали е хубаво? — продължи тя.

— Хубаво. Не искаш ли вече да се омъжваш за Борис?

Наташа се изчерви.

— Не искам да се омъжвам за никого. Ще кажа същото и нему, когато го видя.

— Тъй ли? — рече Ростов.

— Да, но това са дреболии — продължаваше да бъбри Наташа. — А кажи, Денисов добър ли е? — попита тя.

— Добър.

— Е, довиждане, обличай се. Страшен ли е Денисов?

— Защо страшен? — попита Nicolas. — Не, Васка е чудесен.

— Ти Васка ли му казваш?… Странно. Е, много ли е добър той?

— Много добър.

— Хайде, ела по-скоро да пием чай. Всички заедно.

И Наташа се изправи на пръсти и направи няколко стъпки из стаята като танцьорките, но се усмихваше тъй, както се усмихват само петнадесетгодишните щастливи девойчета. Като срещна Соня в салона, Ростов се изчерви. Той не знаеше как да се държи с нея. Снощи, в първия миг на радостта от срещата, те се целунаха, но днес чувствуваше, че не бива да правят това; той чувствуваше, че всички: и майка му, и сестрите, го гледаха въпросително и чакаха да видят как ще се държи той с нея. Той й целуна ръка и й рече — вие, Соня. Но погледите им, като се срещнаха, си казаха „ти“ един на друг и се целунаха нежно. Тя го помоли с поглед за прошка, задето се бе осмелила да му припомни, като бе изпратила Наташа, за неговото обещание, и му благодари за неговата любов. Със своя поглед той й благодари за свободата, която тя му предлагаше, и й каза, че, така или иначе, той никога не ще престане да я обича, защото не може да не я обича.

— Но колко е чудно — каза Вера, като улучи един миг на общо мълчание, — че Соня и Николенка се срещнаха сега на „вие“ и като чужди. — Забележката на Вера беше правилна, както всичките й забележки; но както от повечето нейни забележки на всички стана неудобно, и не само Соня, Николай и Наташа, но и старата графиня, страхувайки се от тая любов на сина си към Соня, която можеше да го лиши от блестящ брак, и тя се изчерви като момиченце. А Денисов, за учудване на Ростов, се яви в салона в нов мундир, с напомадена коса и парфюмиран, тъй напет, както биваше в сраженията, и такъв любезен с дамите кавалер, какъвто Ростов съвсем не очакваше да го види.

II

Когато Николай Ростов се върна от армията в Москва, той беше посрещнат от домашните си като най-добър син, герой и ненагледния Николушка; от роднините — като мил, приятен и почтителен млад човек; от познатите си — като красив хусарски поручик, изкусен танцьор и един от най-завидните младежи за женене в Москва.

Ростови се познаваха с цяла Москва; тая година старият граф имаше достатъчно пари, тъй като всичките имения бяха заложени още веднъж, и затова, като си купи собствен кон-бегач и особени, най-модни рейтузи, каквито още никой в Москва нямаше, и най-модни ботуши със съвсем остри върхове и с мънички сребърни шпори, Николушка прекарваше времето си много весело. Върнал се в къщи, Ростов изпита приятното чувство да се приспособява, след известен промеждутък от време, към старите условия на живота. Струваше му се, че много е възмъжал и израснал. Отчаянието за неиздържания изпит по Закон Божи, вземането пари в заем от Гаврило за файтони, тайните целувки със Соня — всичко това той си спомняше като детинщини, от които сега беше неизмеримо далеч. Сега той е хусарски поручик със сребросърмен ментик, с войнишки „Георгиевски кръст“, готви своя бегач за надбягване заедно с известни любители, възрастни и почтени. Има позната дама на булеварда, при която отива вечер. На бал у Архарови дирижираше мазурката, разговаряше за войната с фелдмаршал Каменски, ходеше в Английския клуб и беше на „ти“ с един четиридесетгодишен полковник, с когото го бе запознал Денисов.

В Москва неговата страстна обич към царя понамаля, тъй като през това време той не го виждаше. Но все пак често разправяше за царя, за обичта си към него, като даваше да се разбере, че той не разказва всичко, че в неговото чувство към царя има още нещо, което всеки не може да проумее; и с цялата си душа споделяше общото през онова време в Москва чувство на обожаване към император Александър Павлович, когото в Москва през онова време наричаха „въплътен ангел“.

През тоя кратък престой в Москва, до заминаването си за армията, Ростов не се сближи със Соня, а, напротив, се отдалечи от нея. Тя беше много хубава, мила и очевидно страстно влюбена в него; но той бе в оня период на младостта, когато на човек му се струва, че има толкова много работа, та няма време да се занимава с това, и младежът се бои да се свърже — скъпѝ свободата си, която му е необходима за много други неща. Когато помисляше за Соня през това свое пребиваване в Москва, той си казваше: „Ех! Още много, много такива ще има и има там някъде — непознати още за мене. Когато поискам, ще успея да се занимавам и с любов, но сега нямам време.“ Освен това струваше му се, че в женското общество има нещо унизително за неговото мъжество. Той ходеше по балове и в женско общество, като се преструваше, че прави това против желанието си. Надбягванията, Английският клуб, гуляите с Денисов, отиването там — това беше друго нещо; то беше прилично за един юнак-хусар.

В началото на март старият граф Иля Андреевич Ростов беше погълнат от грижи около уреждането на обяд в Английския клуб за посрещането на княз Багратион.

Графът се разхождаше по халат из залата и даваше нареждания на клубния домакин и на знаменития Феоктист, старшия готвач на Английския клуб, за аспержите, пресните краставици, ягодите, телешкото и рибата за обяда на княз Багратион. От деня на основаването на клуба графът беше негов член и старшина. Клубът възложи нему да уреди чествуване на Багратион, защото рядко някой можеше тъй с широка ръка и гостолюбиво да уреди пиршество и особено защото рядко някой умееше и искаше да добави, ако потрябват, свои пари за уреждане на пиршеството. Готвачът и домакинът на клуба слушаха нарежданията на графа с весели лица, защото знаеха, че при никой друг не биха спечелили повече от тоя обяд, който струваше няколко хиляди.

— Та внимавай, сложи птичи гребени, птичи гребени в супата от костенурка, нали знаеш!

— Значи, три студени?… — попита готвачът.

Графът се замисли.

— Не може по-малко, три… майонеза — едно — каза той, като прегъна пръст.

— Та ще заповядате ли да вземем големите чиги? — попита домакинът.

— Какво да се прави, вземи, ако не отстъпят. Ех, драги, щях да забравя. Ами че ще трябва още едно антре на трапезата. Ах, Боже Господи! — Той се хвана за главата. — Ами цветя кой ще ми докара? Митенка! Хей, Митенка! Тичай, Митенка, в крайградското ни имение — обърна се той към повикания управител, — тичай в имението и заповядай веднага градинарят Максимка да свика хора. Кажи да домъкне тук целите оранжерии и да ги обвие в плъст. Да имам тук двеста саксии за петък.

След като даде още и още най-различни нареждания, той излезе да си почине при миличката графиня, но си припомни още нещо необходимо, върна се, върна готвача и домакина и пак почна да дава нареждания. До вратата се чу лек мъжки вървеж, звън на шпори и красив, румен, с чернеещи мустачета, очевидно отпочинал и позагладен от спокойния живот в Москва, влезе младият граф.

— Ах, мили! Главата ми се е замаяла — рече старецът, като се усмихваше, сякаш се срамуваше пред сина си. — Ти поне да беше ми помогнал! Нали трябват и певци. Музика имам, но какво ще речеш, да викнем ли цигани? Вие, военните, обичате тия работи.

— Наистина, татенце, мисля, че когато княз Багратион се е готвил за Шьонграбенското сражение, не се е блъскал толкова, колкото вие сега — каза усмихнат синът.

Старият граф се престори на докачен.

— Да, приказвай си ти, но я се опитай!

И се обърна към готвача, който с умно и почтително лице поглеждаше наблюдателно и ласкаво бащата и сина.

— Какви са младите, а, Феоктист? — рече той. — Смеят се на старите като нас.

— Ами така е, ваше сиятелство, на тях им дай да си хапнат хубаво, а как да се намери всичко, че да се сервира — то не ги интересува.

— Тъй, тъй! — Графът хвана весело сина си за ръцете и викна: — Слушай сега, щом ми се падна под ръка! Вземи веднага двуконната шейна и върви при Безухов и му кажи, че, тъй и тъй, граф Иля Андреич ме изпраща да ви помоля за ягоди и пресни ананаси. У никой друг няма да намериш. Ако го няма него, кажи на княжните, а оттам карай в Разгуляй[1] — Ипатка коларят знае, — намери там Илюшка циганина, който танцува в бял казакин тогава, нали помниш, у граф Орлов, и го домъкни тук, при мене.

— С циганките ли да го докарам тук? — попита Николай, като се смееше.

— Е, ти пък!…

В това време Ана Михайловна с безшумни стъпки, с делови, угрижен и в същото време християнски кротък вид, който тя никога не променяше, влезе в стаята. Макар че Ана Михайловна всеки ден заварваше графа по халат, той всеки път се сконфузваше и я молеше да го извини за облеклото му.

— Нищо, графе, миличък — каза тя, като затвори кротко очи. — При Безухов ще отида аз — каза тя. — Младият Безухов е пристигнал и сега, графе, ще вземем всичко от неговите оранжерии. Аз и без това трябваше да го видя. Той ми препрати едно писмо от Борис. Слава Богу, Боря сега е в щаба.

Графът се зарадва, че Ана Михайловна поемаше част от неговите поръчения, и заповяда да впрегнат за нея малката карета.

— Кажете на Безухов да дойде. Аз ще го запиша. Как е той с жена си? — попита графът.

Ана Михайловна отвърна очи и по лицето й се изписа дълбока скръб.

— Ах, приятелю, той е много нещастен — каза тя. — Ако е истина, което чухме, то е ужасно. Допускахме ли такова нещо, когато толкова се радвахме на неговото щастие! И каква възвишена, небесна душа е тоя млад Безухов! Да, мене от сърце ми е мъчно за него и доколкото зависи от мене, ще се постарая да го утеша.

— Но какво се е случило? — попитаха двамата Ростови, старият и младият.

Ана Михайловна въздъхна дълбоко.

— Разправят, че Долохов, синът на Маря Ивановна — каза с тайнствен шепот тя, — съвсем я е компрометирал. Той го издигнал, поканил го в дома си в Петербург и ето… Тя пристигна тук и тоя лудетина подире й — каза Ана Михайловна, като искаше да изрази съчувствие към Пиер, но в неволните интонации и с полуусмивката си показваше съчувствие към лудетината, както нарече Долохов. — Разправят, че Пиер е съвсем убит от мъка.

— Вие все пак му кажете да дойде в клуба, все пак ще се разсее. Пиршеството ще бъде богато.

На следния ден, 3 март, след един часа, двеста и петдесет души, членове на Английския клуб, и петдесет души гости очакваха да пристигне за обяда скъпият гост и героят на австрийския поход, княз Багратион. На първо време, след съобщението за Аустерлицкото сражение, Москва беше в недоумение. По онова време русите тъй бяха свикнали да печелят победи, че когато се получи известието за поражението, някои просто не вярваха, а други търсеха обяснения на това странно събитие в някакви необикновени причини. В Английския клуб, дето се събираха всички знатни хора, които имаха верни сведения и тежест, през декември, когато почнаха да пристигат съобщенията, не говореха нищо за войната и за последното сражение, сякаш всички се бяха наговорили да мълчат за него. Хората, които даваха насока на разговорите, като граф Растопчин, княз Юрий Владимирович Долгоруки, Валуев, граф Марков, княз Вяземски, не се явяваха в клуба, а се събираха по домовете си, на интимни кръгове, и московчаните, които повтаряха чужди мисли (от тях беше и Иля Андреич Ростов), останаха за късо време без определено мнение за хода на войната и без ръководители. Жителите на Москва чувствуваха, че нещо не е в ред, че е мъчно да се обсъждат тия лоши вести, и затуй — по-добре е да се мълчи. Но след известно време, също както съдебните заседатели излизат от съвещателната стая, явиха се пак тузовете, които изказваха мнението си в клуба, и всички заприказваха ясно и определено. Намериха се причините за това невероятно, нечувано и недопустимо събитие — русите да бъдат победени, и всичко стана ясно, и във всички краища на Москва заговориха едно и също. Тия причини бяха: измяната на австрийците, лошото снабдяване на войските, измяната на поляка Пржебишевски и на французина Ланжерон, неспособността на Кутузов и (това се разправяше тихичко) младостта и неопитността на царя, който се бе доверил на лоши и незначителни хора. Ала войските, руските войски — разправяха всички, — бяха необикновени и вършеха чудеса от храброст. Войниците, офицерите, генералите — бяха герои. Но герой на героите беше княз Багратион, прославен със своето Шьонграбенско сражение и с отстъплението си при Аустерлиц, дето единствен той бе изтеглил колоната си неразстроена и цял ден беше отбивал нападенията на двойно по-силен неприятел. За да бъде избран като герой в Москва, на Багратион помогна и това, че той нямаше връзки в Москва и беше чужд тука. В негово лице отдаваха чест на боевия, обикновен, без връзки и интриги руски войник, още свързан, чрез спомените за Италианския поход, с името на Суворов. Освен това като се отдаваха такива почести нему, най-хубаво се показваше неразположението и неодобрението към Кутузов.

— Ако Багратион не съществуваше, il faudrait l’inventer[2] — каза шегобиецът Шиншин, като пародираше думите на Волтер. За Кутузов никой не говореше, а някои го ругаеха шепнешком, като го наричаха придворна въртележка и стар сатир.

Из цяла Москва се повтаряха думите на княз Долгоруков: „Караш, караш — и ти се втръсва“, който се утешаваше за поражението ни със спомени за предишните победи, и се повтаряха думите на Растопчин, че френските войници трябва да бъдат подбуждани за сражения с надути фрази, че с немците трябва да разсъждаваш логически, като ги убеждаваш, че по-опасно е да бягат, отколкото да вървят напред; а руските войници трябва само да ги сдържаш и молиш: „По-полека!“ От всички страни се чуваха все нови и нови разкази за отделни примери на мъжество, проявени от нашите войници и офицери при Аустерлиц. Тоя бе спасил знаме, оня убил петима французи, трети сам пълнел пет топа. Ония, които не познаваха Берг, разправяха и за него, че ранен в дясната ръка, взел шпагата си с лявата и тръгнал напред. За Болконски не разправяха нищо и само близко познатите му го съжаляваха, че е умрял млад, като оставил бременна жена при чудак баща.

[1] Весел квартал в тогавашна Москва. — Б.пр. ↑

[2] Трябваше да се измисли. ↑

III

На 3 март във всички стаи на Английския клуб се носеше глъчка на разговарящи гласове и като пчели напролет членовете и гостите на клуба сновяха назад-напред, седяха, стояха, събираха се и се пръскаха, облечени в мундири, фракове, а някои с перуки и в кафтани. Лакеите в ливреи, с перуки, дълги чорапи и пантофки бяха застанали до всяка врата и се стараеха напрегнато да издебнат всяко движение на гостите и на членовете на клуба, за да им предложат услугите си. Повечето от присъствуващите бяха стари, почтени хора, с широки, самоуверени лица и дебели пръсти, с твърди движения и гласове. Тоя род гости и членове седяха на познати места, дето обикновено седяха, и образуваха познати кръжоци, както обикновено се събираха. Малка част от присъствуващите бяха случайни гости — предимно младежи, между които Денисов, Ростов и Долохов, който отново беше семьоновски офицер. По лицата на младежите, особено на военните, бе изписано чувство на признателна почит към старите, което сякаш казваше на старото поколение: „Готови сме да ви уважаваме и почитаме, но недейте забравя, че все пак бъдещето е наше.“

И Несвицки беше тук като стар член на клуба. Пиер по заповед на жена си бе пуснал дълги коси, махнал очилата и беше облечен по модата, но се разхождаше из залите с тъжен и измъчен вид. Както навсякъде обкръжаваше го атмосферата на хора, които се прекланяха пред богатството му, и той се отнасяше към тях с навика да царствува и с разсеяна презрителност.

Според годините си той трябваше да бъде при младите, но според богатството и връзките си — беше член на кръжоците на старите почетни гости и затова минаваше от един кръжок в друг. Център на кръжоците бяха най-важните старци, при които почтително се спираха дори непознати, за да послушат известните хора. По-големите кръжоци се образуваха около граф Растопчин, Валуев и Наришкин. Растопчин разправяше как русите били пометени от бягащите австрийци и трябвало с щикове да си проправят път през бегълците.

Валуев разказваше поверително, че Уваров бил изпратен от Петербург, за да узнае мнението на московчаните за Аустерлиц.

В трети кръжок Наришкин разправяше за заседанието на австрийския военен съвет, в което Суворов закукуригал като петел в отговор на глупостите на австрийските генерали. Шиншин, който също беше там, поиска да се пошегува и каза, че Кутузов очевидно не могъл да научи от Суворов дори това не твърде мъчно изкуство — да кукурига, — но старчетата погледнаха строго шегобиеца и му дадоха да почувствува, че тук и на днешния ден е неприлично да говори така за Кутузов.

Граф Иля Андреич Ростов угрижено и припряно сновеше с клатушкаща се походка от трапезарията до салона с меките си ботуши, бързо и съвсем еднакво се ръкуваше с всички познати нему важни и не важни лица, от време на време търсеше с очи своя напет юнак-син, радостно спираше върху него погледа си и му смигаше. Младият Ростов бе застанал до прозореца с Долохов, с когото наскоро се бе запознал и чието познанство скъпеше. Старият граф се приближи до тях и стисна ръка на Долохов.

— Заповядай у нас, ти се познаваш с моя юнак… заедно там, заедно сте геройствували… А! Василий Игнатич… здравей, стари приятелю — обърна се той към едно минаващо старче, но докато довърши поздрава си, всичко се размърда и дотърчалият лакей доложи с уплашено лице: „Благоволиха да дойдат!“

Чуха се звънци; старшините се втурнаха напред; пръснатите в разните стаи гости се струпаха накуп, като ръж, дигната на лопата, и се спряха в големия салон до вратата на залата.

При вратата на вестибюла се появи Багратион без шапка и шпага, които по клубните правила бе оставил при портиера. Той не беше с астраганена шапка и с камшик през рамо, както го бе видял Ростов през нощта срещу Аустерлйцкото сражение, но в нов тесен мундир с руски и чужди ордени и с „Георгиевска звезда“ на лявата страна на гърдите. Личеше, че току-що, преди обяда, бе подстригал косата и бакенбардите си, което променяше неизгодно за него физиономията му. В лицето му имаше нещо наивно-празнично, което, съчетано с неговите твърди, мъжествени черти, му придаваше дори малко комично изражение. Беклешов и Фьодор Петрович Уваров, пристигнали с него, се спряха на вратата, за да го пуснат да мине пред тях като най-важен гост. Багратион не искаше да се възползува от тяхната учтивост и се обърка; те спряха при вратата и най-сетне Багратион все пак мина пред тях. Той вървеше по паркета на салона стеснително и неловко, като не знаеше де да дене ръцете си: бе свикнал повече да върви под куршуми из разорана нива, както вървеше В Шьонграбен начело на Курския полк. Клубните старшини го посрещнаха на първата врата и му казаха няколко думи, че се радват да видят такъв скъп гост, и без да дочакат отговора му, сякаш го бяха завладели, го заобиколиха и поведоха към салона. При вратата на салона беше невъзможно да се мине от струпалите се членове и гости, които се натискаха и през раменете един на друг се мъчеха да разглеждат Багратион като рядък звяр. Граф Иля Андреич по-енергично от всички, като се смееше и повтаряше: „Дръпни се, mon cher, дръпни се, дръпни се!“ — разблъска множеството, прекара гостите в салона и ги настани на средния диван. Тузовете, най-почетните членове на клуба, пак обкръжиха новодошлите. Разблъсквайки множеството, за да мине отново, граф Иля Андреич излезе от салона и след един миг се яви заедно с друг старшина, понесъл голяма сребърна табла, която поднесе на княз Багратион. На таблата бяха сложени съчинените и напечатани в чест на героя стихове. Като видя таблата, Багратион се озърна уплашено, като че търсеше помощ. Но всички очи настояваха да се подчини. Почувствувал се в тяхна власт, Багратион решително, с две ръце, взе таблата и погледна ядосано и с укор графа, който му я поднасяше. Някой услужливо измъкна таблата от ръцете на Багратион (иначе той сякаш щеше да я държи тъй до вечерта и да отиде с нея на трапезата) и обърна вниманието му на стиховете. „Добре де, ще ги прочета“ — сякаш, каза Багратион и като устреми уморените си очи към хартията, почна да чете със съсредоточено и сериозно изражение. Но авторът сам взе стиховете и почна да ги чете. Княз Багратион приведе глава и се вслуша.

Славь тако Александра век

И охраняй нам Тита на престоле.

Будь купно страшный вождь и добрый человек,

Рифей в отечестве, а Цезерь в бранном поле.

Да счастливый Наполеон

Познав чрез опыты, каков Багратион

Не смеет утруждать Алкидов русских боле…[1]

Но докато довърши стиховете, гръмогласният метрдотел обяви: „Трапезата е готова.“ Вратата се отвори, от трапезарията гръмна полонезата „Гром победы, раздавайся, веселися, храбрый росс“ и граф Иля Андреич се поклони на Багратион, като изгледа сърдито автора, който продължаваше да чете стиховете. Всички станаха, чувствувайки, че обядът ще е по-важен от стиховете, и Багратион отново тръгна пред всички към трапезата. На първото място, между двамата Александровци — Беклешов и Наришкин, което също така имаше значение във връзка с името на царя, — поставиха Багратион; 300 души се настаниха в трапезарията по чин и важност, който бе по-важен — по-близо до чествувания гост: това беше тъй естествено, както водата се разлива по-надълбоко, дето мястото е по-ниско.

Преди започването на обяда граф Иля Андреич представи на княза сина си. Багратион го позна и му каза няколко неясни, объркани думи, както всичките думи, които говори тоя ден. Когато Багратион говореше със сина му, граф Иля Андреич оглеждаше всички радостно и гордо.

Николай Ростов с Денисов и с новия си познат Долохов седнаха заедно почти в средата на трапезата. Срещу тях седна Пиер до княз Несвицки. Граф Иля Андреич, заедно с другите старшини, седеше срещу Багратион и угощаваше княза, като олицетворяваше московската любезност.

Усилията му не бяха напразни. Ястията, и безмесните, и месните, бяха великолепни, но той все пак не можа да стои съвсем спокоен до края на обяда. Той смигаше на бюфетчика, поръчваше шепнешком на лакеите и с вълнение очакваше всяко познато нему ястие. Всичко беше прекрасно. При второто блюдо, заедно с исполинската чига (при вида на която Иля Андреич се изчерви от радост и свян), лакеите почнаха шумно да отпушват бутилките и да наливат шампанско. След рибата, която направи известно впечатление, граф Иля Андреич и другите старшини се спогледаха. „Ще има много тостове, време е да се почва!“ — пошепна той, взе чашата и стана. Всички млъкнаха и зачакаха какво ще каже той.

— За здравето на негово величество! — извика той и в същия миг неговите добри очи овлажняха от сълзи на радост и възторг. В същия миг засвириха „Гром победы раздавайся“. Всички станаха от местата си и викнаха „ура!“. И Багратион извика „ура“ със същия глас, с който викаше на Шьонграбенското поле. Възторженият глас на младия Ростов се чуваше през всичките триста гласа. Той едва ли не плачеше.

— За здравето на негово величество — викаше той — ура! След като изпи на един дъх чашата си, той я хвърли на пода. Мнозина последваха примера му. И дълго се носеха силни викове. Когато гласовете млъкнаха, лакеите събраха строшените чаши и всички почнаха да сядат и да приказват помежду си, като се усмихваха на виковете си. Граф Иля Андреич отново стана, погледна бележката, сложена до чинията му, и обяви тост за здравето на нашия герой от последната кампания княз Пьотр Иванович Багратион и отново сините очи на графа се овлажниха от сълзи. „Ура!“ — завикаха пак гласовете на тристате гости и вместо музиката чуха се певци, които пееха кантата, съчинена от Павел Иванович Кутузов.

Тщетны россам все препоны,

Храбрость есть побед залог,

Есть у нас Багратионы,

Будут все враги у ног…

и т.н.[2]

Щом свършиха певците и последваха нови и нови тостове, от които граф Иля Андреич се разчувствуваше все повече и повече, чупеха се още повече чаши и още повече крещяха. Пиха за здравето на Беклешов, на Наришкин, на Уваров, на Долгоруков, на Апраксин и на Валуев, за здравето на клубните старшини, за здравето на разпоредителя, за здравето на всички членове на клуба, за здравето на всички гости на клуба и най-сетне, отделно, за здравето на организатора на обяда граф Иля Андреич. При тоя тост графът извади кърпичката си, закри лице с нея и съвсем се разплака.

[1]

Прославяй века на Александър

и ни пази Тит на престола.

Бъди страшен вожд и заедно с това добър човек.

Рифей в отечеството си и Цезар на полесражението.

И нека щастливецът Наполеон,

разбрал от опит какъв е Багратион,

не смее да затруднява руските Алкиди.

↑

[2]

Напразни са всички пречки за русите,

храбростта е залог за победа,

щом имаме багратионовци,

всички наши врагове ще паднат на колене пред нас.

↑

IV

Пиер седеше срещу Долохов и Николай Ростов. Той както винаги яде и пи много и лакомо. Но ония, които го познаваха отблизо, виждаха, че в тоя ден с него е станала някаква голяма промяна. През целия обяд той мълча и като примижаваше и се мръщеше, гледаше наоколо си или пък, втренчил очи, търкаше с пръст горната част на носа си с изражение на пълна разсеяност. Лицето му беше тъжно и мрачно. Той като че ли не виждаше и не чуваше нищо от онова, което ставаше около него, и мислеше само за едно нещо — тежко и неразрешено.

Тоя неразрешен, измъчващ го въпрос бяха подмятанията на княжната в Москва за близостта на Долохов с жена му и полученото тая заран анонимно писмо, в което с подлата шеговитост, присъща на всички анонимни писма, се казваше, че той не вижда добре през очилата си и че връзката на жена му с Долохов е тайна само за него. Пиер решително не повярва нито на подмятанията на княжната, нито на писмото, но му беше страшно да гледа сега седналия насреща му Долохов. Всеки път, щом погледът му неволно срещнеше прекрасните, нахални очи на Долохов, Пиер усещаше, че в душата му се дига нещо ужасно и противно и той бързо се извръщаше. Припомняйки си неволно цялото минало на жена си и нейните отношения с Долохов, Пиер виждаше ясно, че онова, което бе казано в писмото, можеше да е вярно или поне можеше да изглежда вярно, ако не се отнасяше до неговата жена. Без да ще, Пиер си спомняше как Долохов, комуто след войната върнаха всичко, си дойде в Петербург и пристигна у него. Използувайки гуляйджийските си приятелски отношения с Пиер, Долохов отиде направо в неговия дом и Пиер го настани и му даде пари в заем. Пиер си спомни как Елен, усмихната, изразяваше неудоволствието си, че Долохов живее у тях и как Долохов цинично хвалеше пред него красотата на жена му, и как от онова време до пристигането си в Москва не се отделяше от тях ни за миг.

„Да, той е много красив — мислеше Пиер, — аз го познавам. За него би имало особена прелест да опозори името ми и да се подиграе с мене, тъкмо защото аз ходатайствувах за него и го подслоних, и му помогнах. Знам, разбирам каква сладост би придало туй на неговата измама, ако беше вярно. Да, ако това беше вярно, но аз не вярвам, нямам право и не мога да вярвам.“ Той си припомняше какво изражение приемаше лицето на Долохов, когато го спохождаха мигове на жестокост като ония, когато върза пристава за мечката и пусна мечката във водата или когато безпричинно викаше някого на дуел, или убиваше с пистолет коня на някой файтонджия. Често пъти, когато Долохов го гледаше, лицето му имаше такова изражение. „Да, той е дуелист — мислеше Пиер, — за него нищо не значи да убие човек, нему сигурно му се струва, че всички се боят от него, това сигурно му е приятно. Той сигурно мисли, че и аз се боя от него. И наистина аз се боя от него“ — мислеше Пиер и при тия мисли отново усещаше, че нещо страшно и противно се надига в душата му. Долохов, Денисов и Ростов седяха сега срещу него и изглеждаха много весели. Ростов весело приказваше с двамата си приятели, единият от които беше отчаяно смел хусар, а другият известен дуелист и развейпрах и от време на време поглеждаше насмешливо Пиер, който смайваше на тоя обяд със съсредоточената си, разсеяна и масивна фигура. Ростов гледаше Пиер недоброжелателно, първо, защото, в неговите хусарски очи Пиер беше цивилен богаташ, мъж на красавица, с една дума — баба; второ, защото в съсредоточеността и разсеяността на настроението си не позна Ростов и не отговори на поздрава му. Когато почнаха да пият за здравето на царя, Пиер, който се бе замислил, не стана и не взе чаша.

— Какво правите вие? — извика му Ростов, загледан в него с възторжено-озлобени очи. — Нима не чувате: за здравето на негово величество! — Пиер въздъхна, стана покорно, изпи чашата си и като дочака всички да насядат, обърна се към Ростов с добрата си усмивка.

— Аз не ви познах — рече той. Но това никак не интересуваше Ростов, той викаше „ура!“.

— Защо не подновиш познанството си — каза Долохов на Ростов.

— Да върви по дяволите, глупак е — каза Ростов.

— Тг’ябва да коткаме мъжете на хубавичките жени — рече Денисов.

Пиер не чу какво говореха, но знаеше, че говорят за него. Той се изчерви и извърна.

— Хайде сега пък за здравето на хубавите жени — каза Долохов и със сериозно изражение, но с усмихната в ъглите уста се обърна към Пиер с чаша в ръка. — За здравето на хубавите жени, Петруша, и на техните любовници — каза той.

Навел очи, Пиер пиеше от чашата си, без да поглежда Долохов и без да му отговаря. Лакеят, който раздаваше кантатата на Кутузов, сложи едно листче на Пиер като на по-почетен гост. Пиер поиска да вземе листчето, но Долохов се наведе, грабна листчето от ръцете му и почна да чете. Пиер погледна Долохов, зениците му се разшириха: нещо страшно и противно, което го вълнуваше през цялото време на обяда, се надигна в него и го обхвана. Той се наведе през масата с цялото си едро тяло.

— Да не сте посмели да вземете! — извика той.

Като чуха тоя вик и видяха за кого се отнася, Несвицки и съседът отдясно се обърнаха уплашено и бързо към Безухов.

— Недейте, недейте, какво правите? — зашепнаха изплашени гласове. Долохов погледна Пиер със светли, весели и жестоки очи и със същата усмивка, сякаш казваше: „Ха, виж, тия неща обичам!“

— Няма да го дам — рече той отчетливо.

Блед, с разтреперана устна, Пиер дръпна листа.

— Вие… вие сте… негодник!… Викам ви на дуел — каза той, дръпна стола си и стана от масата. В същия миг, когато направи това и произнесе тия думи, той почувствува, че въпросът за виновността на жена му, който го измъчваше през последното денонощие, бе окончателно и несъмнено решен в утвърдителен смисъл. Той я мразеше и чувствуваше, че завинаги е скъсал с нея. Въпреки молбата на Денисов да не се меси в тая работа, Ростов се съгласи да бъде секундант на Долохов и след яденето говори с Несвицки, секундант на Безухов, за условията на дуела. Пиер си отиде дома, а Ростов, Долохов и Денисов останаха до късно вечерта в клуба да слушат циганите и певците.

— Значи, до утре, в Соколники — каза Долохов, когато се сбогуваше с Ростов върху входната площадка на клуба.

— Спокоен ли си? — попита Ростов.

Долохов се спря.

— Виж какво, ще ти открия с две думи цялата тайна на дуела. Ако тръгваш на дуел и пишеш завещание и нежни писма до родителите си, ако мислиш, че могат да те убият, ти си глупак и сигурно си загубен; но тръгвай с твърдото намерение колкото може по-скоро и по-сигурно да го убиеш и тогава всичко е наред. Както ми разправяше, нашият костромски ловец на мечки: как, казва, няма да се боиш от мечката? Ама щом я видиш, и страхът ти минава, боиш се само да не си отиде! Та и аз така! A demain, mon cher![1]

На другия ден, в осем часа сутринта, Пиер и Несвицки пристигнаха в Соколницката гора и завариха там Долохов, Денисов и Ростов. Пиер приличаше на човек, зает с някакви мисли, които съвсем не се отнасяха до предстоящата работа. Посърналото му лице беше жълто. Личеше, че не бе спал тая нощ. Той гледаше разсеяно наоколо си и се мръщеше като от ярко слънце. Две неща го занимаваха изцяло: виновността на жена му, за която след безсънната нощ не оставаше и най-малкото съмнение, и невинността на Долохов, който нямаше никакво основание да пази честта на един чужд нему човек. „Може би на негово място и аз бих направил същото — мислеше Пиер. — Дори сигурно бих направил същото. Защо е тогава тоя дуел, това убийство? Или аз ще го убия, или той ще ме улучи в главата, в лакътя или в коляното. Да се махна оттук, да избягам, да се пъхна някъде“ — минаваше през ума му. Но тъкмо в минутите, когато му хрумваха такива мисли, той с особено спокоен и разсеян вид, внушаващ уважение на ония, които го гледаха, питаше: „Скоро ли ще бъде и готово ли е?“

Когато всичко беше готово, сабите забучени в снега, за да очертаят бариерата, додето можеха да стигат, и пистолетите напълнени, Несвицки се приближи до Пиер.

— Не бих изпълнил дълга си, графе — каза той несмело, — и не бих оправдал доверието и честта, която ми направихте, като ме избрахте за свой секундант, ако в тоя важен миг, твърде важен миг, не ви кажа цялата истина. Мисля, че тая работа няма достатъчно причини и че не струва да се пролива кръв за нея… Вие нямахте право, вие кипнахте…

— Ах, да, ужасно глупаво… — каза Пиер.

— Тогава позволете ми да предам вашето съжаление и уверен съм, че противниците ни ще се съгласят да приемат вашето извинение — рече Несвицки (който, също като другите участници в тая работа и както всички в подобни случаи, още не вярваше, че ще се стигне до истински дуел). — Вие знаете, графе, че много по-благородно е да съзнаеш грешката си, отколкото да докараш работите до нещо непоправимо. И от двете страни нямаше оскърбление. Позволете ми да поговоря…

— Не, за какво да говорим! — рече Пиер. — Все едно… Та готово ли е? — добави той. — Кажете ми само как и къде да вървя и накъде да стрелям — каза той, като се усмихна неестествено кротко. Той взе пистолета, почна да разпитва как се стреля, тъй като дотогава не бе хващал пистолет, което не искаше да признае. — Ах, да, така, аз зная, само че съм забравил — каза той.

— Никакви извинения, абсолютно нищо — каза Долохов на Денисов, който от своя страна също направи опит за помирение и също така се приближи до определеното място.

Избраното за дуела място беше на осемдесет крачки от пътя, дето останаха шейните, на малка полянка в борова гора, покрита със сняг, разтопен от последното размразяване. Противниците застанаха в двата края на полянката на около четиридесет крачки един от друг. Отмервайки крачките, секундантите оставиха отпечатани следи по дълбокия мокър сняг от мястото, дето бяха те, до сабите на Несвицки и Денисов, които показваха бариерата и бяха забучени на десет крачки една от друга. Топлото време и мъглата продължаваха; отвъд четиридесети на крачки не се виждаше нищо. Минаха две-три минути, откак всичко вече беше готово, но все пак се бавеха да почнат. Всички мълчаха.

[1] До утре, драги. ↑

V

— Е, да почваме! — каза Долохов.

— Добре — рече Пиер, продължавайки да се усмихва все така.

Ставаше страшно. Очевидно бе, че тая работа, която беше почнала съвсем леко, не можеше вече да бъде предотвратена с нищо, че тя се движеше от само себе си, независимо вече от волята на хората, и трябваше да се извърши. Денисов пръв излезе напред до бариерата и обяви:

— Тъй като пг’отйвницйте отказаха Да се помиг’ят, ако обичате, да започнем: вземете пистолетите и пг’и думата „тг’и“ тг’ъгнете един срещу дг’уг.

— Ед… но! Две! Тг’и!… — извика сърдито Денисов и се дръпна встрани. Двамата тръгнаха по отъпканите пътечки, все по-близо и по-близо, като почнаха да се разпознават един друг в мъглата. Като се срещнеха до бариерата, противниците имаха право да стрелят — кой когато поиска. Долохов вървеше бавно, без да дига пистолета, загледан със светлите си бляскави сини очи в лицето на противника си. Както винаги устата му беше като че усмихната.

При думата три Пиер тръгна напред с бързи крачки, като кривна от проправената пътечка и пое из неотъпкания сняг. Пиер държеше пистолета в дясната си, изпъната напред ръка, сякаш се страхуваше да не се убие сам с тоя пистолет. Той старателно държеше лявата си ръка назад, защото му се искаше да подкрепи с нея дясната, а знаеше, че не бива да прави това. След като мина пет-шест крачки и кривна от пътечката, навлизайки в снега, Пиер погледна в краката си, погледна пак бързо Долохов и като дръпна с пръст, както го бяха научили, гръмна. Той съвсем не очакваше такъв силен гърмеж, трепна, усмихна се сам на впечатлението си и спря. В първия миг димът, особено гъст поради мъглата, му попречи да вижда; но втори изстрел, какъвто той очакваше, не последва. Чуха се само бързите стъпки на Долохов и през дима се съзря, фигурата му. С едната си ръка той се държеше за лявата страна, а с другата стискаше отпуснатия пистолет. Лицето му беше бледо. Ростов изтича и му каза нещо.

— Не… не — промълви през зъби Долохов, — не, не е свършено — направи още няколко крачки, като се клатеше и падаше, отиде чак до сабята и падна в снега до нея. Лявата му ръка беше окървавена, той я избърса в сюртука си и се опря на нея. Лицето му трепереше, бледо и намръщено.

— Мол… — почна Долохов, но не можа да изговори наведнъж… — моля — довърши той с усилие. Едва сдържайки риданията си, Пиер се затича към Долохов и щеше вече да премине пространството, което отделяше бариерите, когато Долохов извика: — До бариерата! — И Пиер, разбрал за какво се отнася, спря до сабята си. Само десет крачки ги разделяха. Долохов отпусна глава до снега, захапа жадно снега, отново дигна глава, пооправи се, прибра нозе и седна, избирайки по-здрава опорна точка. Той гълташе и смучеше студения сняг; устните му трепереха, но все се усмихваха; очите му блестяха от усилието и злобата на събраните сетни сили. Той дигна пистолета и почна да се прицелва.

— Застанете на една страна, прикрийте се с пистолета — каза Несвицки.

— Пг’икг’ийте се! — Дори и Денисов не се стърпя и викна на противника си.

С кротка усмивка на съжаление и разкаяние, разкрачен и разперил безпомощно ръце, Пиер бе застанал с широките си гърди право срещу Долохов и го гледаше тъжно. Денисов, Ростов и Несвицки зажумяха. Те чуха едновременно изстрел и злобния вик на Долохов.

— Не улучих! — извика Долохов и безсилно легна по очи в снега. Пиер се хвана за главата, обърна се назад и тръгна към гората, крачейки направо из снега, като повтаряше гласно неразбрани думи.

— Глупаво… глупаво! Смърт!… Лъжа… — повтаряше той, като се мръщеше. Несвицки го спря и закара в къщи.

Ростов и Денисов откараха ранения Долохов.

Долохов лежеше в шейната мълчалив, със затворени очи и не отговаряше ни дума на въпросите, които му задаваха; но когато влязоха в Москва, той изведнъж се свести, дигна с усилие глава и хвана ръката на седналия до него Ростов. Ростов се смая от съвсем промененото и неочакваното възторжено-нежно изражение по лицето на Долохов.

— Е, как се чувствуваш? — попита го Ростов.

— Лошо! Но не е там работата. Приятелю — каза Долохов задъхано, — де сме? В Москва, знам. За мене — нищо, но нея — аз я убих, убих… Тя няма да понесе това. Няма да го понесе…

— Кой? — попита Ростов.

— Майка ми. Майка ми, моят ангел, моят обожаван ангел, майка ми — и като стисна ръката на Ростов, Долохов заплака. Когато се поуспокои, той обясни на Ростов, че живее заедно с майка си и че ако майка му го види на умиране, няма да понесе това. Той помоли Ростов да отиде при нея и да я подготви.

Ростов тръгна напред да изпълни поръчението и за голямо свое учудване узна, че Долохов, тоя скандалджия и дуелист Долохов, живееше в Москва със старичка майка и гърбава сестра и беше най-нежен син и брат.

VI

Напоследък Пиер рядко се виждаше насаме с жена си. И в Петербург, и в Москва къщата им винаги биваше пълна с гости. През нощта след дуела той, както често правеше, не отиде в спалнята, а остана в грамадния си бащин кабинет, същия, дето бе умрял граф Безухов. Колкото и мъчителна да беше цялата вътрешна борба на изминалата безсънна нощ, сега започваше още по-мъчителна.

Той полегна на дивана и се опита да заспи, за да забрави всичко, каквото му се бе случило, но не можа. Такава буря от чувства, мисли и спомени избухна неочаквано в душата му, че той не само не можа да спи, но не можа и да седи на едно място и трябваше да скочи от дивана и да се разхожда бързо из стаята. Ту я виждаше, наскоро след женитбата им, с открити рамене и уморен, страстен поглед и веднага до нея виждаше красивото, нахално и твърдо-подигравателно лице на Долохов, каквото беше на обяда, и същото лице на Долохов, бледо, треперещо и страдащо, каквото беше, когато той се обърна и падна в снега.

„Но какво стана? — питаше се той. — Аз убих любовника, да, убих любовника на жена си. Да, това беше. Защо? Как стигнах до това?“ — „Защото се ожени за нея“ — отговори един вътрешен глас. „Но за какво съм виновен аз?“ — питаше той. „За това, че се ожени, без да я обичаш, за това, че излъга и себе си, и нея.“ — И той живо видя пак оня миг, след вечерята у княз Василий, когато изрече тия думи, които не излизаха от него: „Je vous aime.“[1] — „Всичко произлезе от това! Аз и тогава усещах — мислеше той, — аз и тогава усещах, че така не биваше, че нямам право да казвам това. И така излезе.“ Той си спомни медения месец и при тоя спомен се изчерви. Особено жив, оскърбителен и срамотен му беше споменът за това, как веднъж, наскоро след женитбата, в дванайсет часа през деня той отиде от спалнята в кабинета си по копринен халат и завари в кабинета управителя на имотите си, който се поклони почтително, погледна Пиер в лицето, погледна халата, му и се поусмихна, като че с тая усмивка изразяваше почтително сърадване за щастието на своя господар.

„А колко пъти се гордеех с нея, гордеех се с нейната величествена красота и със светския й такт мислеше той, — гордеех се със своя дом, дето тя приемаше целия Петербург, гордеех се с нейната непристъпност и красота. Ето с какво, значи, съм се гордеел?! Аз мислех тогава, че не я разбирам. Колко пъти, когато се замислях за нейния характер, си казвах, че съм виновен, задето не я разбирам, не разбирам това ненарушимо спокойствие, задоволство и липса на всякакви силни склонности й желания, а причината била в тая страшна дума: тя е развратна жена. Казах си тая страшна дума и всичко стана ясно!

Анатол пристигаше, за да вземе назаем пари от нея, и целуваше голите й рамене. Тя не му даваше пари, но му позволяваше да я целува. Баща й, шегувайки се, искаше да предизвика ревността й; тя отговаряше със спокойна усмивка, че не е толкова глупава, за да ревнува: нека прави, каквото ще, казваше тя за мене. Веднъж я попитах не чувствува ли признаци на бременност. Тя се засмя презрително и каза, че не е глупачка, за да иска деца, и че от мене тя няма да има деца.“

След това си спомни грубата яснота на мислите й и простащината на изразите, които употребяваше, макар че бе възпитана във висшите аристократически среди. „Аз не съм някаква глупачка… опитай сам… Allez, vous promener[2]“ — казваше тя. Често, когато виждаше какъв успех има пред старите и млади мъже и жени, Пиер не можеше да разбере защо той не я обича. „Та аз никога не съм я обичал — казваше си Пиер, — аз знаех, че тя е развратна жена — повтаряше си той, — но не се решавах да си го призная.

И ето на, сега Долохов седи на снега, мъчи се да се усмихва и може би умира, отвръщайки с някаква престорена юнащина на моето разкаяние!“

Пиер беше от ония хора, които, макар външно да изглеждат, че са със слаб характер, не търсят довереници на скръбта си. Той сам изживяваше в себе си своята скръб.

„За всичко, за всичко само тя е виновна — казваше си той. — Но какво от туй? Защо се свързах с нея, защо й казах тогава: «Je vous aime», което беше лъжа, дори по-лошо от лъжа — казваше си той. — Виновен съм аз и трябва да нося… Кое? Позора на името си, нещастието на живота си ли? Хе, всичко това са глупости — помисли той, — и позорът на името, и честта, всичко е условно, всичко е независещо от мене.

Людовик XVI бе наказан със смърт, защото те разправяха, че бил безчестен и престъпник (хрумна му на Пиер), и от свое гледище имаха право, както имаха право и ония, които умираха мъченически за него и го причисляваха към светците. След това обезглавиха Робеспиер, че бил деспот. Кой е прав, кой — виновен? Никой. Щом си жив — живей: утре ще умреш, както аз можех да умра преди един час. И струва ли си да се измъчваш, когато в сравнение с вечността остава ти да живееш една секунда?“ Но в същия миг, когато смяташе, че се е успокоил с разсъждения от тоя род, изведнъж виждаше нея, и то в миговете, когато най-силно й изказваше своята неискрена любов, и усещаше прилив на кръв в сърцето си и пак трябваше да стане, да се движи, да чупи и да къса, каквото му попаднеше. „Защо й казах: «Je vous aime?»“ — повтаряше си непрекъснато той. И след като си повтори за десети път тоя въпрос, той си спомни Молиеровото: „Mais que diable allait il faire dans cette galère?“[3] — и сам се присмя на себе си.

През нощта той повика камердинера си и му заповяда да приготви нещата му за пътуване до Петербург. Той не можеше да остане под един покрив с нея. Не можеше да си представи как би говорил сега с нея. И реши, че утре ще замине и ще й остави писмо, в което ще й съобщи намерението си да се раздели завинаги с нея.

Заранта, когато камердинерът влезе с кафе в кабинета, Пиер лежеше на отоманката с разтворена книга в ръка и спеше.

Той се събуди и дълго оглежда уплашено наоколо си, без да разбира де е.

— Графинята ми заповяда да попитам в къщи ли е ваше сиятелство — попита камердинерът.

Но докато Пиер реши какво да отговори, самата графиня, в бяла атлазена, извезана със сребро роба, с проста прическа (две грамадни плитки en diadème[4] обвиваха два пъти прелестната й глава), влезе спокойно и величествено в стаята; само на мраморното й, малко изпъкнало чело имаше гневна бръчица. Със своето спокойствие, което можеше да изтърпи всичко, тя не заговори, докато камердинерът беше там. Тя знаеше за дуела и бе дошла да говори за него. Дочака, докато камердинерът сложи кафето и излезе. Пиер я погледна плахо през очилата и както заек, обкръжен от кучета, продължава, свил уши, да лежи пред очите на враговете си, така и той се опита да продължи да чете; но усещаше, че това е безсмислено и невъзможно и отново я погледна плахо. Тя не седна и го гледаше с презрителна усмивка, чакайки камердинерът да излезе.

— Какво е пък това? Питам ви, какво сте направили? — каза строго тя.

— Аз?… Какво?… аз… — рече Пиер.

— Гледай какъв храбрец бил! Я отговорете, какъв е тоя дуел? Какво искахте да докажете с него! Какво? Питам ви. — Пиер се обърна тежко на дивана, отвори уста, но не можа да отговори.

— Щом вие не отговаряте, аз ще ви кажа… — продължи Елен. — Вие вярвате всичко, каквото ви кажат. Казали ви… — Елен се засмя — че Долохов ми е любовник — рече на френски тя със своя груб в точността си език, като произнесе думата любовник както всяка дума — и вие повярвахте! Но какво доказахте с това? Какво доказахте с тоя дуел? Че сте глупак, que vous êtes un sot; но това всички го знаеха. До какво ще доведе това? До това, че аз ще стана за смях на цяла Москва; и всеки да може да каже, че вие в пияно състояние, без да знаете какво вършите, сте обявили дуел на човек, когото ревнувате без основание — Елен все повече повишаваше гласа си и се въодушевяваше — и който във всяко отношение е по-добър от вас…

— Хм… хм — сумтеше Пиер и се мръщеше, без да я гледа и без да помръдва.

— И защо сте могли да повярвате, че той ми е любовник?… Защо? Защото обичам неговата компания ли? Ако вие бяхте по-умен и по-приятен, аз бих предпочела вашата.

— Не ми говорете… моля — прошепна дрезгаво Пиер.

— Защо да не ви говоря! Аз мога да говоря и ще кажа смело, че рядко има жена, която с мъж като вас да не си намери любовници (des amants), а аз не направих това — рече тя. Пиер искаше да каже нещо, погледна я с особени очи, изражението на които тя не разбра, и отново легна. В тоя миг той страдаше физически: нещо душеше, притискаше гърдите му и той не можеше да диша. Знаеше, че трябва да направи нещо, за да прекрати това страдание, но онова, което искаше да направи, беше премного страшно.

— По-добре ще бъде да се разделим — промълви той задъхано.

— Да се разделим, моля, но само ако ми дадете достатъчно средства… — каза Елен. — Да се разделим, намерили сте с какво да ме уплашите!

Пиер скочи от дивана и залитайки, се хвърли срещу нея.

— Ще те убия! — викна той и с неподозирана досега за самия него сила грабна мраморната плоча от масата, прекрачи и замахна срещу нея.

Лицето на Елен стана страшно; тя изпищя и отскочи от него. Бащиният му характер се прояви в него. Пиер усети увлечението и прелестта на яростта. Той хвърли плочата, строши я и като пристъпи към Елен с разперени ръце, викна: „Вън!“ — тъй страховито, че в цялата къща чуха ужасени тоя вик. Кой знае какво би направил Пиер в тоя миг, ако Елен не бе избягала от стаята.

След една седмица Пиер даде на жена си пълномощие за управляване на всичките му великоруски имения, което беше повече от половината му имот, и замина сам за Петербург.

[1] Обичам ви. ↑

[2] Махай се. ↑

[3] Но какво, по дяволите, търсеше в тази объркана работа? ↑

[4] Като диадема. ↑

VII

Минаха два месеца, откак в Лѝсие Гори бяха получили съобщение за Аустерлицкото сражение и за загиването на княз Андрей. И въпреки всички писма чрез посолството и всички издирвания тялото му не се намери, а той не беше и в списъка на пленниците. Най-лошото за близките му беше надеждата, която все пак оставаше, че той е бил прибран на полесражението от местните жители и лежеше може би някъде, оздравяващ или умиращ, сам, между чужди хора, без да има сили да съобщи за себе си. Във вестниците, отдето старият княз най-първо узна за Аустерлицкото поражение, пишеше твърде кратко и неопределено както винаги, че след бляскави сражения русите е трябвало да се оттеглят и оттеглянето било извършено в пълен ред. Старият княз разбра от това официално съобщение, че нашите са били разбити. Седмица след вестниците, които съобщаваха за Аустерлицката битка, дойде писмо от Кутузов, който известяваше на княза участта, постигнала сина му.

„Вашият син — пишеше Кутузов — пред очите ми падна със знамето в ръце, начело на полка си, като герой, достоен за баща си и за отечеството. За общо съжаление, мое и на цялата армия, и досега не се знае жив ли е, или не. Утешавам себе си и вас с надеждата, че син ви е жив, тъй като в противен случай между намерените на полесражението офицери, списъкът на които ми бе предаден чрез парламентьорите, щеше да бъде споменат и той.“

След като получи това съобщение късно вечерта, когато беше сам в кабинета си, старият княз не каза никому нищо. Той отиде на другия; ден както винаги на утринната си разходка, но беше мълчалив с управителя, с градинаря и архитекта и макар че наглед беше разгневен, не каза никому нищо.

Когато княжна Маря влезе в обикновеното време при него, той бе застанал зад струга и работеше, но не се обърна както обикновено да я погледне.

— А! Княжна Маря! — каза изведнъж и неестествено той и хвърли длетото. (Колелото продължи да се върти по инерция. Дълго след това княжна Маря помнеше това заглъхващо скърцане на колелото, което се бе сляло за нея с всичко, станало след това.)

Княжна Маря се приближи до него, видя лицето му и изведнъж нещо се скъса в нея. Очите престанаха да виждат ясно. По лицето на баща си, не тъжно, не убито, но зло, което той неестествено се мъчеше да показва спокойно, тя видя, че ето, ето на̀, над нея е надвиснало и ще я премаже някакво страшно нещастие, най-лошото в живота нещастие, неизпитано още от нея, непоправимо, неразбираемо нещастие — смърт на човек, когото обичаш.

— Mon père! André?[1] — каза неграциозната, тромавата княжна с такава неизразима прелестна тъга и самозабрава, че бащата не изтърпя погледа й, изхлипа и се извърна.

— Получих съобщение. Няма го между пленниците, няма го между убитите. Кутузов ми пише — изкрещя той тъй пронизително, като че с тоя крясък искаше да изгони княжната, — убит е!

Княжната не падна, не й прилоша. Тя и без това беше бледа, но когато чу тия думи, лицето й се промени и в нейните лъчисти, прекрасни очи нещо просия. Като че някаква радост, върховна радост, независима от тъгите й радостите на тоя свят, се разля върху дълбоката тъга, която я изпълваше. Тя забрави съвсем страха от баща си, приближи се до него, хвана ръката му, притегли я към себе си и го прегърна през слабата му жилеста шия.

— Mon père — каза тя. — Не бягайте от мене, да плачем заедно.

— Мерзавци, подлеци! — викаше старецът, като дръпна лицето си от нея. — Да погубят армията, да погубят хората! За какво? Иди, иди кажи на Лиза.

Княжната се отпусна обезсилена в едно кресло до баща си и заплака. Сега тя си спомни брат си, когато той се сбогуваше с нея и с Лиза, и видът му бе едновременно и нежен, и високомерен. Тя го видя в мига, когато той нежно и насмешливо надяваше иконката на шията си. „Вярваше ли той? Разкаял ли се е за безверието си? Там ли е сега? Там ли, в обителта на вечното спокойствие и блаженство?“ — мислеше тя.

— Mon père, кажете ми, как е станало? — попита през сълзи тя.

— Върви, върви; убит е в сражението, в което повели, за да бъдат избити най-добрите руси и руската слава. Идете, княжна Маря. Иди и кажи на Лиза. Аз ще дойда.

Когато княжна Маря, след като бе ходила при баща си, се върна, малката княгиня се занимаваше с ръкоделие и погледна княжна Маря с онова особено изражение на вдълбочен и щастливо-спокоен поглед, каквото имат само бременните жени. Личеше, че очите й не виждаха княжна Маря, а гледаха дълбоко в самата нея — в нещо щастливо и тайнствено, което се извършваше вътре в нея.

— Marie — рече тя, като се дръпна от гергефа и тежко се извърна назад, — дай си тук ръката. — Тя взе ръката на княжната и я сложи на корема си.

Очите й се усмихваха в очакване, устничката й с мустачета се бе дигнала и остана дигната като на щастливо дете.

Княжна Маря коленичи пред нея и скри лице в гънките на роклята на снаха си.

— Ето, ето — чуваш ли? Тъй ми е странно. И знаеш ли, Мари, аз много ще го обичам — каза Лиза с блеснали, щастливи очи, устремени в зълва й. Княжна Маря не можеше да дигне глава: тя плачеше.

— Какво ти е, Маша?

— Нищо… толкова ми домъчня… мъчно ми е за Андрей — каза тя, като изтриваше очи о коленете на снаха си. На няколко пъти сутринта княжна Маря се канеше да подготви снаха си и всеки път почваше да плаче. Колкото и да не бе наблюдателна, малката княгиня се разтревожи от тия сълзи, причината на които не разбираше. Тя не каза нищо, но неспокойно се озърташе, като че търсеше нещо. Преди обяда в стаята влезе старият княз, от когото тя винаги се страхуваше, сега с особено неспокойно и зло лице, и без да каже нещо, излезе. Тя погледна княжна Маря, след това се замисли с онова изражение, каквото имат очите при устремено навътре в себе си внимание, присъщо на бременните жени, и неочаквано заплака.

— Имате някакво известие от Андрей ли? — рече тя.

— Не, ти знаеш, че още не можем да имаме, но mon père се тревожи и мене ме е страх.

— Значи, нищо?

— Нищо — каза княжна Маря, като гледаше решително снаха си със своите лъчисти очи. Тя бе решила да не й казва нищо и склони баща си да крият от снаха си полученото страшно известие, докато тя роди, което щеше да стане наскоро. Княжна Маря и старият княз, всеки посвоему, носеха и криеха скръбта си.

Старият княз не искаше да се надява: той реши, че княз Андрей е убит и макар че изпрати в Австрия един чиновник, за да издири следите на сина му, поръча в Москва паметник за него, който смяташе да постави в градината на дома им, и казваше на всички, че син му е убит. Той се мъчеше да води без промяна предишния си начин на живот, но силите му изменяха: по-малко ходеше, по-малко, спеше и всеки ден все повече отслабваше. Княжна Маря се надяваше. Тя се молеше за брат си, като че ли той бе жив, и всеки миг чакаше съобщение, че се е върнал.

[1] Татко! Андрей? ↑

VIII

— Ma bonne amie[1]! — каза малката княгиня на 19 март сутринта след закуска и по стар навик устничката й с мустачките се дигна; но тъй като във всички — не само усмивки, но и звукове на думи, и дори и във вървежа на хората в тая къща, откак бе получено страшното известие, имаше тъга, така и сега усмивката на малката княгиня, която се бе поддала на общото настроение, макар и да не знаеше причината, беше такава, че още повече припомняше общата, тъга.

— Ma bonne amie, je crains que la fruschtique (comme dit готвачът Фока) de ce matin ne m’aie pas fait du mal.[2]

— Какво ти е, душичке? Ти си бледа. Ах, ти си ми много бледа — каза уплашено княжна Маря, която изтича със своите тежки меки стъпки до снаха си.

— Ваше сиятелство, дали не трябва да извикаме Маря Богдановна? — рече една от присъствуващите там горнични. (Маря Богдановна беше акушерка от околийския града, която втора седмица вече живееше в Лѝсие Гори.)

— Наистина — отговори княжна Маря, — може би трябва. Аз ще отида. Courage, mon angel[3] — Тя целуна Лиза и тръгна да излезе от стаята.

— А, не, не! — И освен бледнината по лицето на малката княгиня се изписа детски страх от неизбежната физическа болка.

— Non, c’est l’estomac… dites que c’est l’estomac, dites, Marie, dites…[4] — И княгинята заплака като страдащо дете, капризно и дори малко престорено, като кършеше малките си ръчички. Княжната изскочи от стаята, за да извика Маря Богдановна.

— Oh! Mon dieu! Mon dieu![5] — чу тя след себе си.

Като търкаше малките си пълни бели ръце, насреща й с многозначително спокойно лице идеше вече акушерката.

— Маря Богдановна! Изглежда, че вече почна — каза княжна Маря, гледайки акушерката с уплашено разтворени очи.

— Е, слава Богу, княжна — без да ускори крачките си, рече Маря Богдановна. — Вие, момите, не бива да знаете тия работи.

— Но как така, докторът от Москва не е ли пристигнал още? — каза княжната. (По желанието на Лиза и на княз Андрей, когато наближи времето, бяха извикали доктор-акушер от Москва и всяка минута го очакваха.)

— Нищо, княжна, не се безпокойте — рече Маря Богдановна, — и без доктора всичко ще свърши добре.

След пет минути княжната чу от стаята си, че носеха нещо тежко. Тя погледна — лакеите носеха в спалнята, кой знае за какво, кожения диван, който беше в кабинета на княз Андрей. По лицата на хората, които го носеха, имаше нещо тържествено и тихо.

Княжна Маря седеше сама в стаята си, вслушана в звуковете на къщата, и от време на време, когато чуваше да минават край вратата, отваряше и гледаше какво става в коридора. Няколко жени отиваха и се връщаха с тихи стъпки, поглеждаха княжната и се извръщаха. Тя не се решаваше да попита, затваряше вратата, връщаше се вътре и ту сядаше в креслото си, ту вземаше молитвеника, ту коленичеше пред иконостаса. За зла чест и за свое учудване тя усещаше, че молитвата не успокоява вълнението й. Изведнъж вратата на стаята й се отвори тихо и на прага се появи превързана със забрадка нейната стара бавачка Прасковя Савишна, която поради забраната на княза почти никога не влизаше в стаята й.

— Дойдох, Машенка, да поседя с тебе — каза бавачката — и на, донесох венчалните свещи на княза да ги запалиш пред светеца, ангелче мое — рече тя, с въздишка.

— О, колко се радвам, няня[6].

— Бог е милостив, гълъбче. — Бавачката запали пред иконостаса обвитите в златна сърма свещи и седна да плете чорап до вратата. Княжна Маря взе някаква книга и почна да чете. Само когато чуеха стъпки или гласове, княжната — уплашено и въпросително, а бавачката — успокоително, се поглеждаха една друга. Същото чувство, което изпитваше в стаята си княжна Маря, бе разлято във всички кътове на къщата и бе завладяло всичко. Според поверието, че колкото по-малко хора знаят за мъките на родилката, толкова по-малко се измъчва тя, всички се стараеха да се преструват, че не знаят; никой не приказваше за това, но във всички личеше освен обикновената сериозност и почтителност на добрите обноски, които царуваха в дома на княза; и някаква обща грижа, сърдечна разнеженост и съзнание за нещо велико и непостижимо, което се извършваше в тоя миг.

В голямата стая на горничните не се чуваше смях. В стаята на лакеите всички седяха и мълчаха в очакване на нещо. В помещенията на прислугата палеха борина и свещи и не спяха. Старият княз, стъпвайки на пети, се разхождаше из кабинета и изпрати Тихон при Маря Богдановна да я попита: какво става?

— Кажи само: князът ми заповяда да попитам какво става — и ела ми кажи, каквото тя каже.

— Доложи на княза, че раждането почна — рече Маря Богдановна, като погледна многозначително пратеника. Тихон отиде и доложи на княза.

— Добре — каза князът, затваряйки вратата зад себе си. И Тихон вече не чу ни най-малък шум в кабинета. Малко по-късно Тихон влезе в кабинета уж за да нагласи свещите. Като видя, че князът лежи на дивана, Тихон го погледна, погледна разстроеното му лице, поклати глава, приближи се мълчаливо до него, целуна го по рамото и излезе, без да оправи свещите и без да каже защо е дошъл. Най-тържественото в света тайнство продължаваше да се извършва. Вечерта мина, настъпи нощта. И чувството на очакване и сърдечна разнеженост пред непостижимото не спадаше, а се повишаваше. Никой не спеше.

Беше една от ония мартенски нощи, когато зимата сякаш искаше да си отземе и с отчаяна злоба изсипва последните си снегове и виелици. Изпратиха ездачи с фенери, за да преведат през ямите на заледения; път немеца доктор от Москва, когото всеки миг чакаха и за чиято кола бяха изпратени предварително до шосето, на завоя за междуселския път, запасни коне.

Княжна Маря отдавна бе оставила книгата; тя седеше мълком, устремила лъчистите си очи в сбърченото, познато ней до най-малките подробности лице на бавачката — в кичура побелели коси, които се подаваха под забрадката, и увисналата като торбичка кожа под брадичката.

Бавачката Савишна, с чорап, в ръце, разправяше с тих глас, без сама да чува и разбира думите си, онова, което бе разправяла вече стотици пъти: как покойната майка на княжна Маря родила княжната в Кишинев с помощта на една селянка молдованка вместо акушерка.

— Щом рече Бог, от дохтури няма нужда никога — каза тя. Изведнъж един порив на вятъра натисна една от прозоречните рамки в стаята (по заповед на княза, винаги щом пристигнеха чучулигите, във всички стаи оставяха само по едни стъкла на прозореца) и като откачи лошо закопчаната кука, заблъска тежката завеса, лъхна на мраз и сняг и угаси свещта. Княжна Маря потръпна; бавачката остави чорапа, отиде до прозореца и се наведе навън да дръпне отметнатата рамка. Студеният вятър развяваше краищата на забрадката и подалите се бели кичури коса.

— Княжна, миличка, някой пристига по прешпекта! — рече тя, хванала рамката, без да я затваря. — С фенери: трябва да е дохтура…

— Ах, Боже мой! Слава Богу! — каза княжна Маря. — Трябва да отида да го посрещна: той не знае руски.

Княжна Маря метна шала си и изтича да посрещне пристигащите. Когато минаваше през вестибюла, видя през прозореца, че фенерите, както и някаква кола бяха спрели при входа. Тя излезе на стъпалата. На едно стълбче на перилата имаше лоена свещ, която отичаше от вятъра. Лакеят Филип с уплашено лице и с друга свещ в ръка беше застанал по-долу, на първото стъпало. Още по-долу, зад завоя на стъпалата, се чуваха стъпки на човек с подплатени ботуши. И нечий глас, който се стори познат на княжна Маря, говореше нещо.

— Слава Богу! — рече гласът. — А баща ми?

— Легна да си почива — отговори гласът на старшия лакей Демян, който бе слязъл вече долу.

След това гласът каза още нещо, Демян отговори нещо и стъпките на подплатените ботуши почнаха още по-бързо да се приближават по невидимия завой на стълбите. „Това е Андрей! — помисли княжна Маря. — Не, не може да бъде, то би било прекалено необикновено“ — помисли тя и тъкмо когато мислеше това, на стъпалото, дето стоеше лакеят със свещта, се появиха лицето и фигурата на княз Андрей в шуба, с посипана от сняг яка. Да, той беше, но блед и слаб, с променено, странно смекчено, но тревожно изражение на лицето. Той се изкачи по стълбите и прегърна сестра си.

— Не получихте ли писмото ми? — попита той и без да дочака отговор, какъвто и нямаше да получи, защото княжната не можеше да говори, той се върна и заедно с акушера, който влезе след него (те се бяха застигнали на последната станция), пак с бързи крачки се изкачи по стълбите и пак прегърна сестра си.

— Какво съвпадение! — рече той. — Маша, мила! — И като свали шубата и подплатените ботуши, тръгна към стаите на княгинята.

[1] Мила приятелко. ↑

[2] Мила, страхувам се да не ми прилошее от тазсутрешния фрющик (както го нарича готвачът Фока); от нем. Frühstück — ранна закуска. ↑

[3] Не се страхувай, ангелчето ми. ↑

[4] Не, това е стомахът… кажи, Мари, че е стомахът… ↑

[5] Ах! Боже мой! Боже мой! ↑

[6] Бавачка. — Б.пр. ↑

IX

Малката княгиня с бяло боне лежеше на възглавниците. (Болките току-що я бяха поотпуснали.) Черната коса се виеше на къдрици до възпалените й изпотени бузи; румената, прелестна устица с устничка, покрита с черни космици, беше разтворена и тя се усмихваше радостно. Княз Андрей влезе в стаята и се спря пред нея, до долния край на дивана, на който лежеше тя. Блестящите очи, които гледаха детски уплашено и развълнувано, се спряха върху него, без да променят изражението си. „Аз обичам всички ви, никому не съм направила зло, защо се мъча? Помогнете ми“ — сякаш казваше нейното изражение. Тя виждаше мъжа си, но не разбираше значението на неговото появяване сега пред нея. Княз Андрей избиколи дивана и я целуна по челото.

— Душичко моя — каза той дума, която никога не бе й казвал. — Бог е милостив… — Тя го погледна въпросително и детски укорно.

„Аз от тебе чаках помощ — а нищо, нищо и от тебе!“ — казаха очите й. Тя не се учуди, че той е пристигнал; тя не разбра, че той е пристигнал. Неговото пристигане нямаше никакво отношение към нейните страдания и облекчаването им. Мъките й почнаха отново и Маря Богдановна посъветва княз Андрей да излезе от стаята.

Акушерът влезе в стаята. Княз Андрей излезе и като срещна княжна Маря, отново се приближи до нея. Те заговориха шепнешком, но разговорът им спираше всяка минута. Те чакаха и се ослушваха.

— Allez, mon ami[1] — каза княжна Маря. Княз Андрей пак тръгна да отиде при жена си и седна да чака в съседната стая. Някаква жена излезе с уплашено лице от нейната стая и се смути, като видя княз Андрей. Той закри лице с ръцете си и няколко минути седя така. Зад стената се чуваха жалки, безпомощно-животински стенания. Княз Андрей стана, отиде до вратата и поиска да я отвори. Някой държеше вратата.

— Не може, не може! — каза отвътре нечий изплашен глас. Той почна да се разхожда из стаята. Виковете затихнаха, минаха още няколко секунди. Изведнъж страшен вик — не неин вик, тя не можеше да вика тъй — се чу в съседната стая. Княз Андрей изтича до вратата; викът спря, но чу се друг вик, вик на дете.

„Защо са занесли там дете? — помисли в първия миг княз Андрей. — Дете? Какво дете?… Защо там има дете? Или се е родило дете?“

Когато изведнъж разбра всичкото радостно значение на тоя вик, задушиха го сълзи и облакътен с две ръце на прозореца и хлипащ, той заплака така, както плачат децата. Вратата се отвори. Докторът излезе от стаята със запретнати ръкави на ризата си, без сюртук, блед и с трепереща челюст. Княз Андрей се обърна към него, но докторът го погледна объркано, не му каза ни дума и мина покрай него. Една жена изскочи и като видя княз Андрей, спря на прага смутена. Той влезе в стаята на жена си. Тя лежеше мъртва в същото положение, в каквото я бе видял преди пет минути, и това прекрасно детско личице с устничка, покрита с черни косъмчета, имаше същото изражение въпреки изцъклените очи и бледните бузи.

„Аз обичам всички ви и никому не съм сторила зло, а какво сторихте вие с мене?“ — сякаш казваше нейното прелестно, клето и мъртво лице. В ъгъла на стаята изкряка и изпищя нещо мъничко и червено в белите разтреперани ръце на Маря Богдановна.

Два часа по-късно княз Андрей влезе с тихи стъпки в кабинета на баща си. Старият знаеше вече всичко. Той бе застанал до самата врата и щом се отвори, старецът мълчаливо обхвана като с менгеме шията на сина си със своите старчески корави ръце и се разрида като дете.

След три дни опяваха малката княгиня и княз Андрей се качи на стъпалата пред ковчега, за да се прости с нея. И в ковчега беше същото лице, макар очите да бяха затворени. „Ах, какво сторихте с мене?“ — продължаваше да казва то и княз Андрей почувствува, че нещо се скъса в душата му, че той е виновен и не може да поправи тая вина, и няма да я забрави. Той не можеше да плаче. Старецът също влезе и целуна восъчната й ръчичка, която лежеше спокойно и високо над другата, и нейното лице каза и на него: „Ах, какво и защо сторихте това с мене?“ И като видя това лице, старецът се обърна ядосано.

Пет дни след това кръстиха малкия княз Николай Андреич. Дойката крепеше с брадичката си пелените, докато свещеникът помазваше с гъше перце сбърчените червени дланички и стъпалца на момченцето.

Кръстникът — дядо му, потрепервайки от страх да не го изпусне, носеше младенеца около тенекиения поочукан купел и после го предаде на кръстницата, княжна Маря. Княз Андрей, умирайки от страх да не удавят детето, седеше в другата стая и чакаше да свърши тайнството. Когато дойката го донесе, той погледна радостно детето и кимна одобрително на дойката, когато тя му каза, че хвърленият в купела восък с косъмчета от косата му не потънал, а заплувал в купела.

[1] Иди, мили. ↑

X

Старият граф успя да потули участието на Ростов в дуела между Долохов и Безухов и вместо да бъде, разжалван, както очакваше, Ростов бе назначен за адютант на московския генерал-губернатор. Поради това той не можа да замине за село заедно с всички от семейството, а цялото лято остана на новата си длъжност в Москва. Долохов оздравя и през време на оздравяването му Ростов особено се сприятели с него. Долохов лежеше болен при майка си, която, го обичаше страстно и нежно. Бабичката Маря Ивановна, която обикна Ростов заради приятелството му с Федя, често, му разправяше за сина си.

— Да, графе, той е прекалено благороден и чист по душа — казваше тя — за нашето днешно развратено общество. Никой не обича добродетелта, тя боде очите на всички. Ето на, кажете, графе, това справедливо ли е, честно ли е от страна на Безухов? А Федя със своето благородство го обичаше и сега никога и нищо лошо не казва за него. Ония лудории в Петербург с пристава — те са се шегували, пък и нали заедно са ги вършили? И какво, на Безухов — нищо, а всичко се струпа върху плещите на Федя. И какво нещо му се струпа! Ех, върнаха му наистина офицерския чин — но можеше ли да не го върнат? Мисля, че там не е имало много такива храбреци и достойни синове на отечеството, А сега пък — тоя дуел. Имат ли тия хора чувство, имат ли чест? Като знаеш, че е единствен син, да го викаш на дуел и да стреляш така направо. Добре, че Бог се смили над нас! И за какво? Та в наше време кой няма някаква връзка? И какво може да стори човек, щом той е толкова ревнив? Разбирам, но защо не му даде предварително да почувствува това, а пък то продължавало цяла година. И какво — предизвикал го да се дуелира с него, като е смятал, че Федя няма да се бие, защото му е длъжник. Каква низост! Каква мръсота! Знам, мили графе, че вие сте разбрали Федя и затуй ви обичам от сърце, вярвайте. Него малцина го разбират. Той е такава възвишена, небесна душа.

През време на оздравяването си самият Долохов често приказваше на Ростов такива неща, каквито съвсем не можеха да се очакват от него.

— Мене ме смятат за зъл човек, аз знам това — казваше той, — и нека! Не ща да знам никого освен ония, които обичам; но когото обичам, тъй го обичам, че живота си давам за него, а всички останали, ако се изпречат на пътя, ще ги премажа. Имам обожавана, неоценена майка, двама-трима приятели, ти си един от тях, а на останалите обръщам внимание само доколкото ми са полезни или вредни. И почти всички са вредни, особено жените. Да, душо моя — продължаваше той, — срещал съм мъже любещи, благородни, възвишени; но жени, освен продажни твари — графини или готвачки, все едно, — още не съм срещал. Не съм срещнал още оная небесна чистота и преданост, които търся в жената. Ако бих намерил такава жена, живота си бих дал за нея. А тия!… — Той направи презрителен жест. — И повярвай, ако още скъпя живота, скъпя го само защото се надявам, че ще срещна такова небесно същество, което би ме възродило, пречистило и извисило. Но ти не разбираш това.

— Не, много добре го разбирам — отговаряше Ростов, който беше под влиянието на новия си приятел.

През есента семейство Ростови се върна в Москва. В началото на зимата се върна и Денисов и отседна у Ростови. Това начало на зимата на 1806 година, прекарано от Николай Ростов в Москва, беше едно от най-щастливите и весели времена за него и за семейството му. Николай бе привлякъл в дома на родителите си много млади хора. Вера беше хубава двадесетгодишна мома; Соня шестнадесетгодишна девойка в пълната прелест на току-що цъфнало цвете; Наташа — полугоспожица-полудевойче, ту по детски смешна, ту по момински очарователна.

През това време в къщата на Ростови се бе създала една особена любовна атмосфера, както става в къща, дето има много мили и твърде млади девойки. Всеки младеж, пристигнал в дома на Ростови, който виждаше тия млади, възприемчиви, усмихващи се на нещо (навярно на щастието си) момински лица, това оживено тичане, като чуваше тоя непоследователен, но гальовен към всички, готов на всичко и изпълнен с надежди мълвеж на младите момичета, като слушаше тия непоследователни звуци — ту пеене, ту музика, изпитваше едно и също чувство на готовност за любов и очакване на щастие, което изпитваше и самата младеж на Ростовата къща.

Един от първите млади хора, въведени от Ростов, беше Долохов, който се хареса на всички в къщи освен на Наташа. Тя едва ли не се скара с брат си заради Долохов. Твърдеше, че той е зъл човек, че в дуела с Безухов прав е бил Пиер, а виновен — Долохов и че той е неприятен и неестествен.

— Няма какво да разбирам! — викаше с упорито своеволие Наташа. — Той е зъл и без чувства. Ето на, аз обичам твоя Денисов и макар че е гуляйджия и всичко друго, но все пак го обичам, значи, разбирам. Не зная как да ти го кажа; у него всичко е разпределено, а аз не обичам това. Денисов…

— Е, Денисов е друго нещо — отговаряше Николай, като даваше да се разбере, че в сравнение с Долохов дори Денисов беше нищо, — трябва да се проумее каква душа има тоя Долохов, трябва да го види човек, когато е с майка си, той има такова сърце!

— Това вече не знам, но с него ми е неудобно. А знаеш ли, че той се е влюбил в Соня?

— Що за глупости…

— Сигурна съм, ще видиш.

Предсказанието на Наташа се сбъдваше: Долохов, който не обичаше дамско общество, почна често да дохожда у Ростови и въпросът за кого дохождаше скоро (макар никой да не говореше за това) бе решен — че дохожда за Соня. И Соня, макар че никога не би се решила да го каже, знаеше това и при всяко появяване на Долохов се изчервяваше като божур.

Долохов често обядваше у Ростови, никога не пропускаше представление, дето биваха те, и ходеше по баловете на adolscentes[1] у Йогел, дето Ростови ходеха постоянно. Той проявяваше внимание предимно към Соня и я гледаше с такива очи, че не само тя не можеше да изтърпи погледа му, без да се изчерви, но и старата графиня и Наташа се изчервяваха, като забелязваха тоя поглед.

Явно беше, че тоя силен, странен мъж се намираше под неотразимото влияние, което оказваше върху него това черничко, грациозно, влюбено в другиго девойче.

Ростов забелязваше нещо ново между Долохов и Соня; но той не определяше за себе си какви бяха тия нови отношения. „Те всички там са влюбени в някого“ — мислеше той за Соня и Наташа. Но той не се чувствуваше сега тъй свободен със Соня и Долохов, както по-рано, и почна по-рядко да остава в къщи.

От есента на 1806 година всички пак заговориха за война с Наполеон, и то още по-разпалено от миналата година. Беше обявено, че ще се събират не само десет новобранци от хиляда, но и че ще се вземат девет опълченци от хиляда души. Навсякъде анатемосваха Бонапарт и в Москва се приказваше само за предстоящата война. За семейство Ростови всичкият интерес към тия приготовления за война се ограничаваше само в това, че Николушка по никакъв начин не искаше да остане в Москва и чакаше само края на Денисовия отпуск, за да тръгне заедно с него за полка си след празниците. Предстоящото заминаване не само не му пречеше да се весели, но го насърчаваше за това. Повечето от времето си той прекарваше вън от къщи по обеди, вечери и балове.

[1] Подрастващите. ↑

XI

На третия ден на Коледа Николай обядва в къщи, нещо рядко напоследък за него. То беше официално прощален обяд, тъй като след Богоявление той заминаваше с Денисов за полка. На обяда бяха двадесетина души, между които Долохов и Денисов.

Никога в дома на Ростови любовният въздух, атмосферата на влюбеност не се бе чувствувала с такава сила, както през тия дни на празниците. „Не изпускай мига на щастието, карай другите да се влюбват в тебе, влюбвай се и ти сам! Само туй е истинското в света: всичко останало е празна работа. И само с това се занимаваме ние тук“ — казваше тая атмосфера.

Както винаги Николай, след като съсипа два чифта коне и пак не успя да отиде навсякъде, дето трябваше да отиде и дето бе канен, пристигна в къщи току преди обяда. Щом влезе, той забеляза и усети напрегнатостта на любовната атмосфера в къщата, но освен това забеляза някаква странна обърканост между някои от присъствуващите. Особено развълнувани бяха Соня, Долохов, старата графиня и по-малко Наташа. Николай разбра, че нещо трябва да се е случило преди обяда между Соня и Долохов и с присъщата му сърдечна чувствителност беше много нежен и внимателен в обноските си към двамата. През същата трета вечер на празниците щеше да има един от ония балове у Йогел (учителя по танц), които той уреждаше през празниците за всичките си ученици и ученички.

— Николенка, ще отидеш ли у Йогел? Моля ти се, иди — каза му Наташа, — той особено те молеше да отидеш, и Василий Дмитрич (това беше Денисов) отива.

— Къде не бих отишъл по заповед на г’афинята! — рече Денисов, който на шега бе решил да играе у Ростови ролята на Наташин рицар. — Готов съм да танцувам дори pas de châle[1].

— Ако успея! Обещах на Архарови, те канят гости тая вечер — каза Николай.

— Ами ти?… — обърна се той към Долохов. И щом попита, видя, че не трябваше да го пита.

— Да, може би… — студено и ядосано отговори Долохов, като погледна Соня, и мръщейки се, погледна Николай със също такъв поглед, с какъвто гледаше Пиер на клубния обяд.

„Има нещо“ — помисли Николай и още по се затвърди предположението му от това, че Долохов си отиде веднага след обяда. Той извика Наташа и я попита какво има.

— Аз те търсих — каза Наташа, като изтича при него. — Аз ти казвах, но ти все не искаше да вярваш! — каза тържествуващо тя. — Той направи предложение на Соня!

Колкото и малко да бе се занимавал Николай през това време със Соня, все пак, когато чу това, нещо сякаш се откъсна в него. Долохов беше приличен и в някои отношения блестящ кандидат за сирачето без зестра Соня. От гледището на старата графиня и на обществото не биваше да му отказват. И затуй, когато чу това, първото чувство на Николай беше озлобление срещу Соня. Той се готвеше да си каже: „Много добре! Разбира се, трябва да се забравят детинските обещания и да се приеме предложението.“ Но докато каже това…

— Можеш ли да си представиш? Тя отказа, съвсем отказа! — продължи Наташа. — Каза, че обича другиго — добави тя след късо мълчание.

„Ами че моята Соня не можеше да постъпи иначе!“ — помисли Николай.

— Колкото и да я моли мама, тя отказа и аз знам, че няма да отстъпи, щом е казала…

— А мама, значи, я моли! — каза с укор Николай.

— Да — рече Наташа. — Виж, Николенка, не се сърди; но аз знам, че ти няма да се ожениш за нея. Знам, бог знае защо, но знам сигурно, че ти няма да се ожениш за нея.

— Е, това ти съвсем не знаеш — каза Николай. — Но аз трябва да поговоря с нея. Каква прелест е тая Соня! — добави той усмихнат.

— Истинска прелест! Аз ще ти я изпратя. — И като целуна брат си, Наташа отърча.

След една минута влезе Соня — изплашена, объркана и виновна. Николай се приближи до нея и целуна ръката й. За пръв път през това негово идване те приказваха насаме и за любовта си.

— Sophie — каза той отначало плахо, но след това все по-смело и по-смело, — ако искате да се откажете не само от един блестящ, изгоден кандидат, но той е и чудесен, благороден човек… той е мой приятел…

Соня го прекъсна.

— Аз вече отказах — каза бързо тя.

— Ако се отказвате заради мене, страхувам се, че за мене…

Соня пак го прекъсна. Тя го погледна умолително и уплашено.

— Nicolas, не ми казвайте това — рече тя.

— Не, длъжен съм. Може би това е suffisance[2] от моя страна, но все пак по-добре е да го кажа. Ако се откажете заради мене, длъжен съм да ви кажа цялата истина. Аз ви обичам, струва ми се, повече от всички.

— Това ми стига — рече Соня, като се изчерви.

— Не — но аз хиляди пъти съм се влюбвал и ще се влюбвам, макар че такова чувство на приятелство, на доверие и на любов нямам към никого освен към вас. После, аз съм млад. Maman не иска. Та просто аз нищо не обещавам. И ви моля да помислите за предложението на Долохов — каза той, изговаряйки с мъка името на приятеля си.

— Не ми казвайте това. Аз не искам нищо. Обичам ви като брат и винаги ще ви обичам и нищо повече не ми трябва.

— Вие сте ангел, аз не ви заслужавам, но се страхувам само да не ви излъжа. — Николай още веднъж й целуна ръка.

[1] Танц с шал. ↑

[2] Самоувереност. ↑

XII

У Йогел ставаха най-веселите балове в Москва. Тъй казваха майките, като гледаха своите adolescentes[1], които танцуваха току-що научените си танцови стъпки; тъй казваха и самите adolescentes и adolescents[2], които танцуваха до капване; тъй казваха възрастните моми и младежите, които ходеха по тия балове с намерението да бъдат снизходителни към тях и намираха там най-приятното веселие. През същата година на тия балове станаха две сватби. Двете хубавички княжни Горчакови си намериха кандидати и се омъжиха и с това още повече прославиха тия балове. Особеното на тия балове беше, че нямаше нито домакин, нито домакиня: само добродушният Йогел, който хвърчеше като пух, правеше реверанси по всичките правила на изкуството и приемаше бележчици за уроци от всичките си гости; имаше и това, че на тия балове отиваха само ония, които искаха да танцуват и да се веселят, както искат това тринадесет и четиринадесетгодишните девойчета, които за първи път обличат дълги рокли. С малки изключения всички бяха или изглеждаха хубавички: тъй възторжено се усмихваха всички и тъй пламтяха очичките им. Понякога танцуваха дори pas de châle най-добрите ученички, от които най-добрата беше Наташа, отличаваща се с грациозността си; но на тоя последен бал танцуваха само екосези, англези и току-що излязлата на мода мазурка. Йогел нае зала в къщата на Безухов и, както всички разправяха, балът бе излязъл много сполучлив. Имаше много хубавички девойки и Ростовите госпожици бяха измежду най-хубавите. Тая вечер и двете бяха особено щастливи и весели. Соня, горда от предложението на Долохов, от своя отказ и от обяснението с Николай, се въртеше още из къщи, без да може прислужничката да досреши плитките й, и сега цяла сияеше от поривиста радост.

Не по-малко горда, че за първи път е в дълга рокля и на истински бал, Наташа беше още по-щастлива. Те бяха в бели муселинени рокли с розови панделки.

Наташа стана влюбена още щом влезе в балната зала. Тя не беше влюбена в никого специално, но влюбена във всички. Щом погледнеше някого, който и да беше той — в него беше влюбена.

— Ах, колко е хубаво! — повтаряше непрекъснато тя, като изтичваше при Соня.

Николай и Денисов се разхождаха из залите, като гледаха ласкаво и покровителствено танцуващите.

— Колко е мила, ще стане кг’асавица — каза Денисов.

— Коя?

— Г’афиня Наташа — отговори Денисов. — И как танцува, каква г’ация! — като помълча малко, добави той.

— Но за кого приказваш?

— За сестг’а ти — извика ядосано Денисов.

Ростов се усмихна.

— Mon cher comte, vous êtes l’un de mes meilleurs écoliers, il faut que vous dansiez — каза дребничкият Йогел, приближавайки се до Николай. — Voyez combien de jolies demoiselles.[3] — Той отправи същата молба и към Денисов, също негов бивш ученик.

— Non, mon cher, je ferai tapisserie[4] — рече Денисов. — Нима не помните колко лошо използувах вашите уг’оци?…

— О, не! — побърза да го утеши Йогел. — Вие бяхте само невнимателен, но имахте способности, да, вие имахте способности.

Засвириха мазурка, която наново почваше да бъде на мода. Николай не можа да откаже на Йогел и покани Соня. Денисов поседна при бабичките, облакътен на сабята си, и потропвайки в такт, разправяше нещо весело и разсмиваше старите дами, като поглеждаше танцуващата младеж. Първа двойка бяха Йогел с Наташа, неговата гордост и най-добрата му ученичка. Като ситнеше меко и нежно с малките си крачка в пантофки, Йогел пръв се понесе из залата със стесняващата се, но внимателна в танцовите стъпки Наташа. Денисов не откъсваше очи от нея и потропваше със сабята си в такт с такъв вид, от който ясно личеше, че ако не танцува, то е само защото не иска, а не защото не може. В средата на фигурата той повика минаващия покрай него Ростов.

— Съвсем не е така — рече той. — Нима това е полска мазуг’ка? Но танцува отлично.

Николай, който знаеше, че Денисов дори в Полша беше известен с изкуството си да играе полска мазурка, отърча при Наташа.

— Иди покани Денисов. Как танцува! Чудо! — каза той.

Когато отново дойде редът на Наташа, тя стана и като заситни с пантофките си, украсени с панделки, плахо изтича сама през залата до ъгъла, дето седеше Денисов. Тя виждаше, че всички я гледат и чакат. Николай видя, че Денисов и Наташа спореха усмихнати и че Денисов отказваше, но се усмихваше радостно. Той отърча при тях.

— Моля, Василий Дмитрич — думаше Наташа, — хайде, моля ви се.

— Не, оставете ме, г’афиньо — каза Денисов.

— Е, Вася, недей така — рече Николай.

— Сякаш увещавате котаг’ака Вася — каза шеговито Денисов.

— Цялата вечер ще ви пея — каза Наташа.

— Вълшебница, всичко може да стог’и с мене! — каза Денисов и откопча сабята си. Той излезе иззад столовете, хвана здраво дамата си за ръка, повдигна глава и дръпна встрани крак, очаквайки такта. Само когато яздеше и когато танцуваше мазурка, дребният ръст на Денисов не личеше и той изглеждаше такъв юначага, какъвто сам се чувствуваше. Като дочака такта, той погледна отстрана, победоносно и шеговито, своята дама, тропна неочаквано с единия си крак и като топка пъргаво отскочи от пода и се понесе по кръга, увличайки дамата си. Той летя безшумно на един крак през половината зала, като че не виждаше столовете пред него и се носеше право срещу тях; но изведнъж звънваше с шпори и се разкрачваше, спираше, изправен на токовете си, застояваше се тъй една секунда, затропваше с нозе на едно място със силен звънтеж на шпорите, почваше бързо да се върти и като чукваше десния си крак с левия, отново се понасяше из кръга. Наташа долавяше какво иска да прави той и без сама да знае как, следваше го и му се оставяше. Той ту я въртеше с дясната или с лявата си ръка, ту — коленичил, завърташе я около себе си и отново скачаше и полетяваше напред тъй стремително, сякаш имаше намерение да изтича през всичките стаи, без да си поеме дъх, ту изведнъж отново се спираше и правеше пак някоя нова и неочаквана извивка. Когато завъртя живо дамата си пред мястото й, звънна с шпорите, като й се поклони, Наташа дори не му направи реверанс. Тя с недоумение устреми очи в него и се усмихна, сякаш не го познаваше.

— Но какво е туй? — промълви тя.

Макар че Йогел не признаваше тая мазурка, всички бяха възхитени от изкуството на Денисов, почнаха непрекъснато да го канят и старците заприказваха усмихнати за Полша и за доброто старо време. Зачервен от мазурката и като се бършеше с кърпичка, Денисов седна при Наташа и до края на бала не се отдели от нея.

[1] Девойки. ↑

[2] Момичета и момчета. ↑

[3] Драги графе, вие сте един от най-добрите ми ученици. Трябва да танцувате. Вижте колко хубавички девойчета. ↑

[4] Не, драги, аз ще поседя така, без да танцувам. ↑

XIII

Два дни след това Ростов не вижда Долохов в тяхната къща и не го намираше и в неговата; на третия ден получи писъмце от него.

„Тъй като нямам намерение да дохождам вече у вас по известни на тебе причини и заминавам за армията, довечера давам прощален гуляй на приятелите си — ела в Английския клуб.“ В определения ден, след девет часа, Ростов излезе от театъра, дето беше с домашните си и с Денисов, и отиде в Английския клуб. Там веднага го заведоха в най-хубавото помещение на клуба, заето тая нощ от Долохов.

Двайсетина души се трупаха около масата, пред която между две свещи бе седнал Долохов. На масата имаше злато и банкноти и Долохов държеше банката. След предложението и отказа на Соня Николай още не бе го виждал и се усещаше объркан, когато помислеше как ще се видят.

Светлият студен поглед на Долохов посрещна Ростов още от вратата, сякаш отдавна го очакваше.

— Отдавна не сме се виждали — каза той, — благодаря ти, че дойде. Ей сега ще свърша с банката и ще дойде Илюшка с хора си.

— Аз се отбивах у вас — рече Ростов, като се изчерви.

Долохов не му отговори.

— Можеш да заложиш — каза той.

В тоя миг Ростов си спомни странния разговор, който бе водил веднъж с Долохов. „Само глупците могат да играят наслука“ — каза тогава Долохов.

— Или се боиш да играеш с мене? — каза сега Долохов, сякаш бе отгатнал мисълта на Ростов, и се усмихна. През тая усмивка Ростов видя онова негово душевно състояние, в каквото той бе през време на обяда в клуба и изобщо в ония времена, когато, сякаш отегчен от всекидневния живот, Долохов чувствуваше необходимостта да излезе от него с някаква странна, най-често жестока постъпка.

На Ростов му стана неловко; той потърси и не можа да намери в ума си някаква шега, с която да отговори на Долоховите думи. Но преди да успее да стори това, Долохов, гледайки Ростов право в лицето, бавно и с поспиране му каза, така че всички можаха да чуят:

— Помниш ли, приказвахме с тебе за играта… глупак е, който иска да играе наслука; трябва да се играе на сигурно, но аз искам да опитам.

„Да опита наслука или на сигурно?“ — помисли Ростов.

— Но по-добре не играй — добави той и като плесна новоотворената колода, добави: — Банка, господа!

Като премести напред парите, Долохов се приготви да раздава картите. Ростов седна до него и отначало не игра. Долохов го поглеждаше.

— Защо не играеш? — каза Долохов. И, чудно нещо, Николай почувствува необходимост да вземе карта, да сложи върху нея незначителен залог и да почне да играе.

— Нямам пари в себе си — каза Ростов.

— На доверие!

Ростов сложи на картата пет рубли и загуби, сложи още и пак загуби. Долохов удари, тоест спечели десет пъти поред от Ростов.

— Господа — каза той, след като раздава карти известно време, — моля да слагате парите върху картите, защото иначе мога да се объркам при сметките.

Един от играчите изказа надежда, че може да му се повярва.

— Мога да повярвам, но се боя, че ще се объркам; моля да слагате парите върху картите — отговори Долохов. — Ти не се стеснявай, с тебе ще си оправим сметките — добави той на Ростов.

Играта продължи; лакеят непрекъснато разнасяше шампанско.

Всичките карти на Ростов бяха бити и той дължеше около осемстотин рубли. Той щеше да напише на една карта осемстотин рубли, но докато му поднасяха шампанско, размисли и написа пак обикновения залог от двадесет рубли.

— Остави — каза Долохов, макар че сякаш не поглеждаше Ростов, — ти по-скоро ще наваксаш загубеното. Другите печелят от мене, а ти губиш. Или се страхуваш от мене? — повтори той.

Ростов се подчини, остави написаните осемстотин и сложи седморка купа с откъснато ъгълче, която дигна от земята. По-късно той добре я помнеше. Сложи седморката купа, като написа на нея с отчупено тебеширче осемстотин с кръгли, прави цифри; изпи поднесената му чаша стоплено шампанско, усмихна се на Долоховите думи и със замряло сърце почна да чака седморка, като гледаше ръцете на Долохов, който държеше колодата. Печалбата или загубата от тая седморка купа беше от голямо значение за Ростов. В неделя, миналата седмица, граф Иля Андреич даде на сина си две хиляди рубли и макар че никога не обичаше да говори за паричните си затруднения, каза му, че до май други пари няма да има и затова помоли сина си да бъде тоя път по-пестелив. Николай му каза, че и тия пари му са много и че дава честна дума да не взема повече до пролетта. Сега от тия пари оставаха хиляда и двеста рубли. Следователно седморката купа значеше не само загуба на хиляда и шестстотин рубли, но и необходимостта да измени на дадената дума. Със замряло сърце той гледаше ръцете на Долохов и мислеше: „Хайде, дай ми по-скоро тая карта и аз си вземам фуражката и си отивам в къщи да вечерям с Денисов, Наташа и Соня и сигурно няма вече да пипна карти.“ В тоя миг неговият домашен живот — шегите с Петя, разговорите със Соня, дуетите с Наташа, пикетът с баща му и дори спокойното легло в къщата на улица Поварская изпъкнаха пред него с такава сила, яснота и прелест, като че всичко това беше отдавна минало, загубено и неоценено щастие. Той не можеше да допусне, че някаква глупава случайност, която ще накара седморката да отиде първо вдясно, а не вляво, би могла да го лиши от всичкото това отново проумяно, отново осветено щастие и да го хвърли във въртопа на още неизпитваното и неопределено нещастие. Това не можеше да бъде, но все пак той очакваше със замряло сърце движенията на Долоховите ръце. Тия широки, кокалести, червеникави ръце с косми, които се подаваха изпод ризата, сложиха колодата и взеха поднесената чаша и лулата.

— Значи, ти не се страхуваш да играеш с мене? — повтори Долохов и сякаш за да разкаже весела история, сложи картите, отпусна се на облегалото на стола и почна бавно, с усмивка да разправя:

— Да, господа, казаха ми, че в Москва е пръсната мълва, че съм бил мошеник в игра на карти, затова съветвам ви да се предпазвате от мене.

— Хайде, давай карти! — рече Ростов.

— Ох, тия московски клюкарки! — каза Долохов и взе усмихнат картите.

„Ааах!“ — насмалко не извика Ростов, като дигна двете си ръце към косите. Седморката, която му трябваше, беше отгоре, първа карта в колодата. Той бе загубил повече, отколкото можеше да плати.

— Но ти не хлътвай — рече Долохов, като погледна набързо Ростов, и продължи да раздава карти.

XIV

След час и половина повечето от играчите гледаха собствената си игра, като че бе шега.

Цялата игра се бе съсредоточила само в Ростов. Вместо хиляда и шестстотин рубли дългът му бе записан в дълга колона цифри, която той смяташе до десетата хиляда, но която сега, както смътно предполагаше, се бе дигнала вече до петнадесет хиляди. Всъщност записани бяха над двадесет хиляди рубли. Долохов вече не слушаше и не разправяше истории; той следеше всяко движение на Ростовите ръце и от време на време бегло поглеждаше записвания негов дълг. Той бе решил да продължава играта, докато записваните цифри стигнат до четиридесет и три хиляди. Бе избрал тая цифра, защото тя беше сборът на неговите години и годините на Соня. Опрял глава на двете си ръце, Ростов седеше пред изписаната с цифри, залята с вино и отрупана с карти маса. Едно мъчително впечатление не го оставяше: тия кокалести, червеникави ръце с косми, които се подаваха изпод ризата, тия ръце, които той и обичаше, и мразеше, те го държаха във властта си.

„Шестстотин рубли, ас, дубъл, деветка… невъзможно е да наваксам загубеното!… А колко весело щеше да е у дома… Момче, но не… не може да бъде!… Защо върши той това с мене?…“ — мислеше и си припомняше Ростов. От време на време той слагаше голям залог; но Долохов се отказваше да се състезава и сам определяше залога. Николай му се подчиняваше и ту се молеше Богу, както се молеше на полесражението при Амщетенския мост; ту си наричаше, че първата попаднала в ръката му карта от купчината прегънати карти под масата ще го спаси; ту броеше колко шнура има по куртката му и се опитваше да сложи срещу цялата загуба карти със същата цифра; ту поглеждаше за помощ към другите играчи; ту се взираше в студеното сега лице на Долохов и се мъчеше да разбере какво става вътре в него.

„Та той знае — казваше си той — какво значи за мене тая загуба. Нали не може да желае гибелта ми? Нали ми беше приятел. Нали го обичах… Но и той не е виновен; какво да прави, когато му върви? И аз не съм виновен — казваше си той. — Аз не съм сторил нищо лошо. Нима съм убил някого или оскърбил, или съм пожелал зло? Но заради какво е такова ужасно нещастие? И кога почна то? Дори преди малко, когато се приближавах до тая маса с мисълта да спечеля сто рубли, да купя за именния ден на мама оная кутийка и да си отида в къщи, бях толкова щастлив, тъй свободен и весел! И не разбирах тогава колко бях щастлив! Но кога се свърши то и кога почна това ново, ужасно състояние? С какво бе отбелязана тая промяна? Аз все тъй седях на това място, до тая маса, и също тъй избирах и слагах карти и гледах тия широки, кокалести, пъргави ръце. Но кога стана това и какво стана? Аз съм здрав, силен и съм все същият, и все на същото място. Не, това не може да бъде! Навярно всичко туй ще свърши с нищо.“

Той беше червен, потънал в пот, макар в стаята да не бе горещо. И лицето му беше страшно и жалко, особено от безсилното му желание да изглежда спокоен.

Сметката стигна съдбоносната цифра четиридесет и три хиляди. Ростов си приготви картата, с която трябваше да играе дубъл на току-що поставения залог три хиляди рубли, но в това време Долохов тропна с колодата, сложи я настрана и като взе тебешира, почна бързо да приключва сметката на Ростов със своя ясен, твърд почерк, чупейки тебешира.

— Да вечеряме, време е да вечеряме! Ето ги и циганите! — Наистина някакви черни мъже и жени влизаха измръзнали и приказваха със своя цигански изговор. Николай разбра, че всичко бе свършено; но каза с равнодушен глас:

— Какво, няма ли да играеш още? Тъкмо си бях приготвил хубава картичка. — Сякаш повече от всичко се интересуваше от забавността на играта.

„Всичко е свършено, загубен съм! — помисли той. — Сега — куршум в челото, само това ми остава“ — и в същото време каза с весел глас:

— Хайде, още една картичка.

— Добре — отговори Долохов, приключвайки сметката, — добре! Залог двадесет и една рубли — каза той, като посочи цифрата двадесет и едно, която не достигаше, за да стане сметката точно четиридесет и три хиляди, и като взе колодата, приготви се да дава карти. Ростов покорно се отказа от дубъла и вместо приготвените шест хиляди написа грижливо двадесет и едно.

— Все едно ми е — рече той, — интересува ме само да видя ще ме биеш ли, или ще ми дадеш десетка.

Долохов почна да играе сериозно. О, в тоя миг как мразеше Ростов тия ръце — червеникави, късопръсти и с косми, които се подаваха от ризата и които го държаха във властта си… Десетката излезе.

— Дължите четиридесет и три хиляди, графе — рече Долохов и стана от масата, като се протягаше. — Уморява се човек, като седи толкова дълго.

— Да, и аз също се уморих — каза Ростов.

Долохов, който сякаш искаше да напомни на Ростов, че не му прилича да се шегува, го прекъсна:

— Кога ще мога да получа парите, графе?

Ростов цял се изчерви и повика Долохов в другата стая.

— Не мога да ти платя всичко наведнъж, ще ти дам полица — каза той.

— Слушай, Ростов — рече Долохов, като се усмихна открито и погледна Ростов в очите, — нали знаеш поговорката: „Щастлив в любовта, нещастен в играта“. Братовчедката ти е влюбена в тебе. Зная.

„О! Ужасно е да се усещаш до такава степен във властта на тоя човек“ — помисли Ростов. Ростов разбираше какъв удар ще нанесе на баща си и на майка си, като им съобщи за тая загуба; той разбираше какво щастие би било да можеше да се избави от всичко това и разбираше, че Долохов знае, че може да го избави от тоя срам и мъка, но сега иска още да си играе с него като котка с мишка.

— Твоята братовчедка… — понечи да каже Долохов, но Николай го прекъсна.

— Моята братовчедка няма нищо общо с това и няма защо да се приказва за нея! — извика яростно той.

— Значи, кога ще ги получа? — попита Долохов.

— Утре — каза Ростов и излезе от стаята.

XV

Да каже „утре“ и да издържи приличния тон — не беше мъчно, но да си отиде сам в къщи, да види сестрите, брат си, майка си и баща си, да признае и да иска пари, за които нямаше право след дадената честна дума — това беше ужасно.

У тях още не спяха. Младежта от Ростовата къща, след театъра и след като вечеря, седеше около клавикорда. Щом влезе в залата, Николай бе обхванат от оная любовна, поетична атмосфера, която царуваше през тая зима в техния дом и която сега, след предложението на Долохов и бала у Йогел, сякаш още повече се бе сгъстила над Соня и Наташа като въздух пред буря. Соня и Наташа, в сини рокли, в които бяха на театър, хубавички и знаещи това, бяха застанали щастливи и усмихнати до клавикорда. Вера и Шиншин играеха шах в салона. Старата графиня, докато чакаше сина и мъжа си, нареждаше пасианс заедно с една бабичка-дворянка, която живееше у тях. С блеснали очи и разрошени коси, отдръпнал назад крака си, Денисов бе седнал до клавикорда и удряйки по него с късичките си пръсти, вземаше акорди и като обръщаше очи избяло, пееше със своя слабичък, дрезгав, но верен глас съчиненото от него стихотворение „Вълшебница“, на което се мъчеше да измисли музика.

Вълшебница, скажи, какая сила

Влечет меня к покинутим струнам;

Какой огонь ты в сердце заронила,

Какой восторг разлился по перстам![1] —

пееше със страстен глас той и неговите ахатови черни очи блестяха срещу уплашената и щастлива Наташа.

— Прекрасно! Отлично! — викна Наташа. — И втория куплет — каза тя, без да забележи Николай.

„При тях е все същото“ — помисли Николай, като надникна в салона, дето видя Вера и майка си с бабичката.

— А! Ето и Николенка! — изтича при него Наташа.

— Татко в къщи ли е? — попита той.

— Колко ми е драго, че си дойде! — рече Наташа, без да му отговаря. — Толкова ни е весело! Знаеш ли, Василий Дмитрич остана още един ден заради мене!

— Не, татко още не си е дошъл — рече Соня.

— Коко, ти си дошъл, ела при мене, миличък — обади се графинята от салона. Николай се приближи до майка си, целуна й ръка и като приседна мълчаливо до нейната маса, почна да гледа ръцете й, които нареждаха картите. От залата непрестанно се чуваха смях и весели гласове, които уговаряха Наташа.

— Е, добре, добре — извика Денисов, — сега не можете да отказвате. Дължите ни barcarolla. Моля ви се.

Графинята погледна мълчаливия си син.

— Какво ти е? — попита го майката.

— Ах, нищо — каза той, сякаш вече му бе дотегнал тоя все един и същ въпрос. — Татко скоро ли ще си дойде?

— Мисля.

„При тях е все същото. Те нищо не знаят! Де да се дяна?“ — помисли си Николай и отиде отново в залата, дето беше клавикордът.

Соня седеше пред клавикорда и свиреше прелюдията на баркаролата, особено обичана от Денисов. Наташа се канеше да пее. Денисов я гледаше с възторжени очи.

Николай почна да се разхожда назад-напред из стаята. „И как им се ще да я карат да пее! Какво може да пее тя? Нищо весело няма тук“ — мислеше Николай.

Соня взе първия акорд на прелюдията.

„Боже мой, аз съм пропаднал, безчестен човек. Куршум в челото, само това ми остава, а не да ми пеят — помисли той. — Да изляза? Но къде? Все едно, нека пеят!“

Продължавайки да се разхожда из стаята, Николай мрачно поглеждаше Денисов и девойчетата, като избягваше техните погледи.

„Николенка, какво ви е?“ — попита го насоченият към него поглед на Соня. Тя веднага видя, че нещо се е случило с него.

Николай се извърна от нея. Наташа със своя усет също веднага забеляза състоянието на брат си. Тя го забеляза, но в оня миг на нея самата й беше толкова весело, толкова далеч беше тя от скръб, тъга и укори, че (както често се случва с младите хора) нарочно излъга себе си. „Не, сега на мене ми е премного весело и не бива да развалям веселото си настроение със съчувствие към чуждата скръб“ — почувствува тя и си каза: „Не, аз навярно се лъжа, той трябва да бъде също тъй весел, както съм аз.“

— Хайде, Соня — рече тя и отиде точно в средата, на залата, дето според нея имаше най-добър резонанс. Подигнала глава, отпуснала безжизнено увисналите си ръце, както правят танцьорките, издигайки се с енергично движение от токчетата си на пръсти, Наташа мина по средата на стаята и се спря.

„Ето каква съм аз!“ — сякаш казваше тя, отговаряйки на възторжения поглед на Денисов, който я следеше.

„На какво се радва? — помисли Николай, като гледаше сестра си. — Как не й е отегчително и срамно!“ Наташа взе първата нота, гърлото й се разшири, гръдта се повдигна, очите й приеха сериозен израз. В тоя миг тя не мислеше за никого и за нищо и от усмихнатата й уста потекоха звуци, ония звуци, които може да издава всеки човек в същите промеждутъци от време и в същите интервали и които хиляда пъти ще ви оставят студен, но в хиляда и първия ще ви накарат да треперите и да плачете.

През тая зима Наташа за първи път бе почнала да пее сериозно и особено защото Денисов се възхищаваше от пеенето й. Сега тя пееше не по детски, нямаше вече в пеенето й това комично, детинско усърдие, което имаше по-рано; но тя още не пееше добре, както казваха всички познавачи-съдници, които я бяха слушали. „Необработен, но чудесен глас, трябва да се обработи“ — казваха всички. Но го казваха обикновено много по-късно, след като гласът й млъкваше. Ала в същото време, докато звучеше тоя необработен, с неправилно поемане на въздуха и с усилие при преходите глас, дори познавачите-съдници не казваха нищо, а само се наслаждаваха на тоя необработен глас и желаеха само да го чуят още веднъж. Нейният глас имаше оная девствена непокътнатост, онова непознаване на силите си и оная още необработена кадифена мекота, които се съчетаваха с недостатъците на певческото изкуство по такъв начин, че сякаш в тоя глас не можеше да се промени нищо, ако не искаше човек да го развали.

„Но какво е това? — помисли Николай, като чу гласа й и разтвори широко очи. — Какво е станало с нея? Как пее тя днес?“ — помисли си той. И изведнъж целият свят се съсредоточи за него в очакването на следващата нота, на следващата фраза и всичко в света стана разделено на три темпа: „Oh mio crudele affetto[2]… Едно, две, три… едно, две… три… едно… ôh mio crudelle affetto… Едно, две, три… едно. Ех, глупав наш живот! — мислеше Николай. — Всичко това, и нещастието, и парите, и Долохов, и злобата, и честта — всичко това са глупости… а ето го — Истинското… Хайде, Наташа, хайде, гълъбче! Хайде, мила!… Как ще вземе тя това si? Взе го! Слава Богу! — И без сам да забелязва, че приглася, за да усили това si, изпя в терца на високата нота. — Боже мой, колко е хубаво! Нима аз взех тая нота? Колко сполучливо!“ — помисли той.

О, как затрепери тая терца и как бе засегнато нещо най-хубаво, което имаше в душата на Ростов. И това нещо бе независимо от всичко в света и по-горе от всичко в света. Какви ти загуби на карти и долоховци, и честни думи!… Всичко е глупост. Можеш да заколиш, да откраднеш и все пак да бъдеш щастлив…

[1]

Вълшебнице, кажи каква сила

ме привлича към оставените струни;

какъв огън запали ти в гърдите ми,

какъв възторг се разля в моите пръсти!

↑

[2] О, моя жестока любов. ↑

XVI

Ростов отдавна не бе изпитвал такава наслада от музиката, както в тоя ден. Но щом Наташа завърши баркаролата си, той пак си припомни действителността. Без да каже нищо, излезе и отиде долу, в стаята си. След четвърт час старият граф се върна от клуба, весел и доволен. Когато чу, че пристигна, Николай отиде при него.

— Е, как, повесели ли се? — каза Иля Андреич, като се усмихваше радостно и гордо на сина си. Николай искаше да каже „да“, но не можа: той насмалко не се разрида. Графът разпалваше лулата си и не забеляза състоянието на сина си.

„Ех, неизбежно е!“ — помисли Николай за пръв и последен път. И изведнъж с най-небрежен тон, такъв, че той се усети противен сам на себе си, също като че искаше каляска да иде из града, каза на баща си:

— Татко, дойдох при вас по работа. Без малко щях да забравя. Трябват ми пари.

— Тъй ли — рече бащата, който беше в особено весело настроение. — Аз ти казах, че няма да ти стигнат. Много ли?

— Твърде много — изчервен и с глупава небрежна усмивка, която по-късно дълго не можеше да си прости, каза Николай. — Загубих малко на карти, тоест много, дори твърде много, четиридесет и три хиляди.

— Какво? На кого?… Ти се шегуваш! — извика графът и изведнъж шията и тилът му се зачервиха апоплектично, както се зачервяват старите хора.

— Обещах да платя утре — каза Николай.

— Виж ти!… — рече старият граф, като разпери ръце и се отпусна безсилен на дивана.

— Какво да се прави! С кого не се е случвало това — каза синът с нехаен, смел тон, като в същото време в душата си се смяташе негодник и подлец, който с целия си живот не ще може да изкупи престъплението си. Искаше му се да целува ръцете на баща си, да го моли на колене за прошка, а вместо това с небрежен и дори груб тон той говореше, че това се случва с всекиго.

Като чу тия думи на сина си, граф Иля Андреич наведе очи и забърза, търсейки нещо.

— Да, да — рече той, — мъчно е, страхувам се, че мъчно ще се намерят… с кого не се е случвало! Да, с кого не се е случвало… — И графът погледна бегло сина си в лицето и тръгна да излиза от стаята… Николай се готвеше да срещне отпор, но никак не очакваше това.

— Татко! Тат… ко! — извика той подире му, като ридаеше. — Простете ми! — И грабвайки ръката на баща си, той залепи устните си о нея и заплака.

Докато бащата се обясняваше със сина, майката и дъщерята имаха не по-малко важно обяснение. Наташа отърча развълнувана при майка си.

— Мамо… Мамо!… Той ми направи…

— Какво направи?

— Направи ми, направи ми предложение. Мамо! Мамо! — викаше тя.

Графинята не вярваше на ушите си. Денисов направил предложение. Кому? На това мъничко девойче Наташа, което доскоро играеше на кукли, а сега още вземаше уроци.

— Наташа, стига глупости! — рече тя, надявайки се все още, че това е шега.

— Сега пък — глупости! Аз ви казвам сериозно — рече ядосано Наташа. — Аз дойдох да попитам какво да правя, а вие ми казвате „глупости“…

Графинята сви рамене.

— Ако е вярно, че мосьо Денисов ти е направил предложение, макар че това е смешно, кажи му, че е глупак, и толкова.

— Не, той не е глупак — каза обидено и сериозно Наташа.

— Е, та какво искаш? Вие сега всички сте влюбени. Е, щом си влюбена, омъжи се за него — каза графинята засмяна и ядосана, — на добър час!

— Не, мамо, не съм влюбена в него, навярно не съм влюбена в него.

— Е, тогава кажи му това.

— Мамо, вие ядосвате ли се? Недейте се ядосва, миличка, какво съм виновна аз?

— Не, но какво, мила? Искаш ли, аз ще отида и ще му кажа — рече графинята с усмивка.

— Не, аз, само ме научете как. На вас всичко ви е лесно — добави тя, като отговори на нейната усмивка. — А да бяхте видели как той ми каза това! Та аз знам, че той не искаше да го каже, но го каза, без да ще.

— Все пак трябва да му се откаже.

— Не, не трябва. Тъй ми е мъчно за него! Той е толкова мил!

— Е, тогава приеми предложението. Наистина време е вече да се омъжиш — ядосано и подигравателно каза майката.

— Не, мамо, толкова ми е мъчно за него. Не знам как да му кажа.

— Ами че ти няма какво да говориш, аз сама ще му кажа — рече графинята възмутена, че се бяха осмелили да се отнасят като с голяма с нейната мъничка Наташа.

— Не, за нищо на света, аз сама, а вие слушайте до вратата — и Наташа отърча през салона в залата, дето на същия стол до клавикорда седеше Денисов, закрил лице с ръцете си. От звука на леките й стъпки той скочи.

— Натали — каза той, приближавайки до нея с бързи стъпки, — решете съдбата ми. Тя е във вашите ръце.

— Василий Дмитрич, тъй ми е мъчно за вас!… Не, но вие сте такъв чудесен… но не трябва… това… а така аз винаги ще ви обичам.

Денисов се наведе над ръката й и тя чу странни, неразбираеми за нея звуци. Тя го целуна в черната, разчорлена, къдрава глава. В тоя миг се чу бързо шумолене от роклята на графинята. Тя се приближи до тях.

— Василий Дмитрич, благодаря ви за честта — каза графинята със смутен глас, който обаче се стори строг на Денисов, — но дъщеря ми е толкова млада и аз мислех, че вие, като приятел на сина ми, ще се обърнете най-напред към мене. В такъв случай не бихте ме изправили пред необходимостта да ви откажа.

— Г’афиньо… — каза Денисов с наведени очи и виновен вид, поиска да каже още нещо, но се запъна.

Наташа не можа да го гледа спокойно в такъв жалък вид. Тя захлипа високо.

— Г’афиньо, виновен съм пг’ед вас — продължи Денисов задъхано, — но тг’ябва да знаете, че толкова боготвог’я вашата дъщег’я и цялото ви семейство, че два живота бих дал… — Той погледна графинята и като забеляза строгото й лице… — Е, сбогом, г’афиньо — рече той, целувайки й ръка, и без да погледне Наташа, излезе от стаята с бързи, решителни крачки.

На следния ден Ростов изпроводи Денисов, който не искаше да остане в Москва нито един ден повече. За изпроводяк всичките московски приятели на Денисов се бяха събрали при циганите и той не помнеше как са го натоварили на шейната и как са го карали през първите три станции.

След заминаването на Денисов Ростов, очаквайки парите, които старият граф не можеше да събере наведнъж, прекара още две седмици в Москва, без да излиза от къщи и предимно в стаята на госпожиците.

Соня беше по-нежна и по-предана към него от по-рано. Тя сякаш искаше да му покаже, че неговата загуба беше подвиг, за който сега тя още повече го обича; но сега Николай се смяташе недостоен за нея.

Той изпълни албумите на момичетата със стихове и ноти и без да се сбогува с никого от познатите си, след като изплати най-сетне всичките четиридесет и три хиляди и получи разписка от Долохов, замина в края на ноември да настигне полка си, който бе вече в Полша.

ЧАСТ ВТОРА

I

След обяснението с жена си Пиер замина за Петербург. В Торжок на станцията нямаше коне или пък надзирателят не искаше да му ги даде. Пиер трябваше да чака. Без да се съблича, той легна на кожения диван до кръглата маса, сложи на масата големите си крака, обути в подплатени ботуши, и се замисли.

— Ще заповядате ли да внеса куфарите? Да ви постеля леглото, ще обичате ли чай? — питаше камердинерът.

Пиер не отговаряше, защото нищо не чуваше и не виждаше. Той се бе замислил още от предната станция и продължаваше непрекъснато да мисли за същото — толкова важно, че не обръщаше никакво внимание на всичко, което ставаше около него. Него не само не го интересуваше дали по-късно или по-рано ще стигне в Петербург, или — дали ще има, или не място да си почине на тая станция, но при тия мисли, които го изпълваха сега, съвсем все едно му беше дали ще остане на тая станция няколко часа или цял живот.

Станционният надзирател, жена му, камердинерът, една селянка с торжковски везби влизаха в стаята, за да му предлагат услугите си. Без да сваля дигнатите си крака, Пиер ги гледаше през очилата си и не разбираше какво искат и как всички те могат да живеят, без да са разрешили ония въпроси, които занимаваха него. А него го занимаваха все същите въпроси от оня ден, когато след дуела той се върна от Соколники и прекара първата мъчителна безсънна нощ; само че сега, в уединението на пътуването, те го бяха обзели с особена сила. За каквото и да почнеше да мисли, той се връщаше все към едни и същи въпроси, които не можеше да разреши, но и не можеше да престане да си ги задава. Сякаш в главата му се бе развил главният винт, който държеше целия му живот. Винтът не вървеше по-нататък, не излизаше навън, но се въртеше на същия нарез, без да закача нещо, и не можеше да бъде спрян.

Влезе надзирателят и почна унижено да моли негово сиятелство да почака само два часа, след които той ще даде (каквото ще да стане) коне за негово сиятелство. Надзирателят очевидно лъжеше и искаше само да получи от пътника повече пари. „Лошо ли е това или добро? — питаше се Пиер. — За мене добро, за друг пътник — лошо, а лично за него — неизбежно, защото той няма какво да яде: каза, че един офицер го пребил за това. А офицерът го пребил, защото трябвало да пътува по-бързо. А аз стрелях срещу Долохов, защото се сметнах оскърбен. А Людовик XVI го гилотинираха, защото го смятаха престъпник, а след една година убиха за нещо си ония, които го гилотинираха. Кое е лошо? Кое — добро? Кое трябва да обичаме, кое — да мразим? За какво трябва да се живее и какво съм аз? Какво е животът, какво — смъртта? Каква сила управлява всичко?“ — питаше се той. И на никой въпрос нямаше отговор освен един нелогичен отговор, и то съвсем не на тия въпроси. Тоя отговор беше: „Ще умреш — и всичко ще свърши. Ще умреш — и ще узнаеш всичко или ще престанеш да питаш.“ Но страшно беше и да умре.

Торжковската търговка с писклив глас предлагаше стоката си и особено пантофи от козя кожа. „Аз имам стотици рубли, които няма де да дяна, а тя е застанала в скъсан кожух и ме гледа плахо — мислеше Пиер. — И защо са й необходими тия пари? Като че тия пари могат да й дадат дори на косъм повече щастие и душевно спокойствие? Нима нещо в света може да направи нея или мене по-малко изложени на злото и на смъртта? Смъртта, която ще завърши всичко и която ще трябва да дойде днес или утре, което в сравнение с вечността е само след един миг.“ И той пак натискаше незакачащия нищо винт и винтът все тъй се въртеше на едно и също място.

Слугата му подаде разрязана до половината книга — романа в писма от m-me Suze[1]. Той почна да чете за страданията и добродетелната борба на някоя си Amélie de Mansfeld[2]. „И защо се е борила срещу своя съблазнител — мислеше той, — щом го е обичала? Бог не е могъл да вложи в душата й противен на неговата воля стремеж. Моята бивша жена не се бори и може би беше права. Нищо не е намерено — каза си пак Пиер, — нищо не е измислено. Ние можем да знаем само това, че нищо не знаем. И това е най-високата степен на човешката премъдрост.“

Всичко в самия него и около него му изглеждаше заплетено, безсмислено и противно. Но тъкмо в това отвращение към всичко около него Пиер намираше някаква своеобразна дразнеща наслада.

— Ще се осмеля да помоля ваше сиятелство да се стесни мъничко за тоя господин — каза надзирателят, като влезе в стаята, водейки друг, останал поради липса на коне пътник. Пътникът беше нисък, кокалест, жълт и сбръчкан старец с побелели вежди, надвиснали над блестящи, с неопределен сивкав цвят очи.

Пиер свали краката си от масата, стана и се прехвърли на приготвения за него креват, като поглеждаше от време на време новодошлия, който с мрачно-уморен вид, без да гледа Пиер, се събличаше мъчно с помощта на слугата си. Останал в износено, покрито с нанкин кожухче и с валенки на тънките си кокалести крака, пътникът седна на дивана, облегна на гърба му твърде голямата си, широка в слепоочията и ниско остригана глава и погледна Безухов. Строгото, умно и проницателно изражение на тоя поглед смая Пиер. Поиска му се да заприказва с пътника, но когато се накани да го запита за пътя, пътникът беше затворил вече очи, събрал сбръчканите си старешки ръце, на единия пръст от които имаше голям железен пръстен с череп, и седеше неподвижно или си почиваше, или пък, както се стори на Пиер, дълбоко и спокойно размисляше. Слугата на пътника беше цяло сбръчкано, също така жълто старче, без мустаци и брада; личеше, че те не бяха избръснати, но че никога не са пониквали. Пъргавото старче-слуга бъркаше в сандъчето за хранителни продукти, приготвяше масата за чай и донесе кипящ самовар. Когато всичко беше готово, пътникът отвори очи, приближи се до масата и като си наля чаша чай, наля друга на безбрадото старче и му я подаде. Пиер почваше да усеща безпокойство и потребност, дори неизбежност да завърже разговор с тоя пътник.

Слугата върна своята празна, обърната чаша с недоизгризана бучка захар и попита не му ли трябва нещо.

— Нищо. Подай ми книгата — каза пътникът.

Слугата подаде една книга, която се стори на Пиер духовна, и пътникът се задълбочи в четене. Пиер го гледаше. Изведнъж пътникът остави книгата настрана, затвори я, сложи нещо за отбелязване на странницата и отново, като затвори очи и се облегна на гърба на дивана, седна както по-рано. Пиер го гледаше и докато се извърне, старецът отвори очи и втренчи своя твърд и строг поглед право в лицето на Пиер.

Пиер се почувствува смутен и искаше да отбегне тоя поглед, но блестящите старчески очи го притегляха непобедимо към себе си.

[1] Госпожа Сюза. ↑

[2] Амалия Мансфелд. ↑

II

— Ако не се лъжа, имам чест да говоря с граф Безухов — каза пътникът бавно и високо.

Пиер мълчаливо и въпросително гледаше през очилата събеседника си.

— Слушах за вас, господине — продължи пътникът, — и за постигналото ви нещастие. — Той сякаш подчерта последната дума, сякаш казваше: „Да, нещастие, както и да го наричате, аз зная, че онова, което се случи с вас в Москва, беше нещастие.“ — Много съжалявам за това, господине.

Пиер се изчерви, бързо свали краката си от леглото и се наведе към стареца, като се усмихваше неестествено и плахо.

— Не от любопитство ви споменах за това, господине, но поради по-важни причини. — Той млъкна за малко, без да откъсва поглед от Пиер, и мръдна на дивана, като с тоя жест покани Пиер да седне при него. На Пиер му беше неприятно да почне разговор с тоя старец, но подчинявайки му се неволно, той се приближи и седна до него.

— Вие сте нещастен, господине — продължи той. — Вие сте млад, аз съм стар. Бих желал да ви помогна според силите си.

— Ах, да — каза с неестествена усмивка Пиер. — Много съм ви благодарен… Вие отде пътувате? — Лицето на пътника беше нелюбезно, дори студено и строго, но въпреки това и думите, и лицето на новия познайник действуваха на Пиер неотразимо привличащо.

— Но ако поради някои причини разговорът с мене ви е неприятен рече старецът, — кажете ми това направо, господине. — И изведнъж неочаквано се усмихна с бащински нежна усмивка.

— Ах, не, съвсем не, напротив, много ми е драго да се запозная с вас — каза Пиер и като погледна още веднъж ръцете на новия познайник, видя по-отблизо пръстена. Той съзря на него черепа, знака на масоните.

— Позволете да ви попитам — рече той, — масон ли сте?

— Да, аз принадлежа към братството на свободните зидари — каза пътникът, като се вглеждаше все по-дълбоко и по-дълбоко в очите на Пиер. — От свое и от тяхно име ви подавам братска ръка.

— Страхувам се — каза Пиер, като се усмихваше и колебаеше между доверието, което му вдъхваше личността на масона, и навика да се подиграва с вярванията на масоните, — страхувам се, че съм много далеч от разбирането, как да го кажа, страхувам се, че моят начин на мислене за сътворението на света е толкова противоположен на вашия, че няма да се разберем един друг.

— Известен ми е вашият начин на мислене — рече масонът — и тоя начин на мислене, за който казахте и който ви се струва плод на вашия умствен труд, е начинът на мислене на повечето хора, е еднообразният плод на гордостта, на леността и на невежеството. Извинете, господине, но ако не го знаех, не бих заговорил с вас. Вашият начин на мислене е тъжна заблуда.

— Тъкмо както и аз мога да смятам, че вие сте в заблуда — каза Пиер с лека усмивка.

— Аз никога не ще се реша да кажа, че знам истината — каза масонът, все повече и повече смайвайки Пиер с категоричността и твърдостта на думите си. — Никой сам не може да стигне до истината; само камък по камък, с участието на всички, на милиони поколения от праотеца Адам до наши дни, се изгражда тоя храм, който трябва да бъде достойно жилище на великия бог — рече масонът и затвори очи.

— Трябва да ви кажа, че не вярвам, не… вярвам в Бога — каза със съжаление и усилие Пиер, чувствувайки необходимостта да каже цялата истина.

Масонът погледна внимателно Пиер и се усмихна тъй, както би се усмихнал богаташ, държащ в ръцете си милиони, на някой бедняк, който би му казал, че той, беднякът, няма пет рубли, достатъчни да го направят щастлив.

— Да, вие не го познавате, господине — рече масонът. — Вие не можете да го познавате. Вие не го познавате и затуй сте нещастен.

— Да, да, аз съм нещастен — съгласи се Пиер, — но какво да правя?

— Вие не го познавате, господине, и затуй сте много нещастен. Вие не го познавате, а той е тук, той е в мене, той е в моите думи, той е в тебе и дори в тия кощунствени приказки, които ти изрече преди малко — каза масонът със строг, треперещ глас.

Той млъкна, въздъхна и личеше, че се мъчи да се успокои.

— Ако го нямаше — каза тихо той, — ние с вас, господине, не щяхме да говорим за него. За какво, за кого говорехме? Кого отричаше ти? — каза изведнъж той с възторжена строгост и власт в гласа. — Кой го е измислил, ако той не съществува? Защо в тебе се е появило предположението, че има такова неразбираемо същество? Защо ти и целият свят сте предположили, че съществува такова непостижимо същество, същество всемогъщо, вечно и безкрайно във всички свои качества?… — Той спря и дълго мълча.

Пиер не искаше и не можеше да наруши това мълчание.

— Той съществува, но човек мъчно го разбира — поде отново масонът, гледайки не лицето на Пиер, а пред себе си, като прелистваше книгата със своите старчески ръце, които поради вътрешното му вълнение не можеха да останат спокойни. — Ако той беше човек, в съществуването на когото ти се съмняваш, бих довел при тебе тоя човек, бих го хванал за ръката и бих ти го показал. Но как аз, нищожен смъртен, ще покажа цялото негово всемогъщество, цялата му вековечност, цялата негова благост на оня, който е сляп, или на оня, който си затваря очите, за да не го вижда, за да не го разбира и за да не види и разбере цялата си мръсота и порочност? — Той млъкна за малко. — Кой си ти? Какво си? Ти си въобразяваш, че си мъдрец, защото можа да изречеш тия кощунствени думи — каза той с мрачна и презрителна насмешка, — а си по-глупав и по-безумен от малко дете, което, като си играе с частите на изкусно направен часовник, би се осмелило да казва — защото не разбира предназначението на тоя часовник, — че не вярва в майстора, който го е изработил. Мъчно е да го опознаеш! Ние от векове, от праотеца ни Адам — до наши дни, работим за това опознаване и сме безкрайно далеч от постигането на целта си; но в това, че не го разбираме, виждаме само нашата слабост и неговото величие…

Със замряло сърце и с блеснали очи Пиер гледаше масона в лицето, слушаше го, не го прекъсваше, не го питаше и с цялата си душа вярваше онова, което му говореше тоя чужд човек. Вярваше ли на разумните основания в думите на масона, или вярваше, както вярват децата, на интонациите, на убедителността и сърдечността в думите на масона, на треперенето на гласа, което от време на време почти прекъсваше масона, или на тия блестящи старчески очи, остарели все със същото това убеждение, или на онова спокойствие, твърдост и познаване на своето предназначение, които се излъчваха от цялото същество на масона и които особено силно го поразяваха, като ги сравняваше със своята отпуснатост и безнадеждност — но от цялата си душа той искаше да вярва и вярваше, и изпитваше радостно чувство на успокоение, на обнова и възвръщане към живота.

— Той не се постига с ума, а се постига чрез живота — рече масонът.

— Не разбирам — каза Пиер, усещайки със страх надигащото се в него съмнение. Той се боеше от неяснотата и слабостта на доводите на своя събеседник, той се боеше, че няма да му вярва. — Не разбирам — рече той — как човешкият ум не може да постигне онова познание, за което говорите вие.

Масонът се усмихна с кротката си бащинска усмивка.

— Висшата мъдрост и истина са като най-чиста течност, която ние искаме да възприемем в себе си — каза той. — Мога ли в нечист съд да възприема тая чиста течност и да съдя за нейната чистота? Само с вътрешно пречистване на себе си мога да докарам до известна чистота тая течност, която възприемам.

— Да, да, така е! — каза радостно Пиер.

— Висшата мъдрост е основана не само на разума, не на ония светски науки — физика, история, химия и други, на които се разпределя умственото знание. Висшата мъдрост е една. Висшата мъдрост има една наука — науката за всичко, науката, обясняваща цялото сътворение на света и заеманото от човека място в него. За да побереш в себе си тая наука, необходимо е да пречистиш и обновиш оня, който е вътре в тебе, и затуй, преди да знаеш, трябва да вярваш и да се усъвършенствуваш. И за постигането на тия цели в нашата душа е вложена Божия светлина, наречена съвест.

— Да, да — потвърди Пиер.

— Погледни с духовни очи оня, който е вътре в тебе, и се попитай сам, доволен ли си от себе си? Какво си достигнал, ръководен само от ума? Какво си ти? Вие сте млад, вие сте богат, вие сте умен и образован, господине. Какво направихте от всички тия блага, дадени вам? Доволен ли сте от себе си и от своя живот?

— Не, аз мразя своя живот — рече Пиер, като се смръщи.

— Мразиш го, тогава промени го, пречисти себе си и според пречистването си ще опознаваш мъдростта. Погледнете живота си, господине. Как сте го прекарвали? В буйни оргии и разврат, получавайки всичко от обществото, без да му дадете нищо. Получихте богатство. Как го употребихте? Какво сторихте за ближния си? Помислихте ли за десетките хиляди ваши роби, помогнахте ли им физически и нравствено? Не.

Вие използувахте техния труд, за да водите безпътен живот. Ето какво сторихте. Избрахте ли си служба, с която да принасяте полза на ближния си? Не. Прекарвахте живота си в празнота. След това се оженихте, господине, поехте отговорността да ръководите млада жена и какво направихте? Вие, господине, не й помогнахте да намери пътя на истината, а я хвърлихте във въртопа на лъжата и нещастието. Някой ви оскърбил и вие го убихте и казвате, че не познавате Бога и че мразите своя живот. Нищо странно няма в това, господине!

След тия думи масонът, като че уморен от продължителния разговор, пак се облегна на гърба на дивана и затвори очи. Пиер гледаше това строго, неподвижно, старческо, почти мъртвешко лице и беззвучно мърдаше устни. Той искаше да каже: да, мръсен, празен, развратен живот, но не смееше да наруши мълчанието.

Масонът пресипнало, старчески се изкашля и извика слугата си.

— Какво става с конете? — попита той, без да погледне Пиер.

— Докараха наемни — отговори слугата. — Няма ли да почивате?

— Не, кажи да впрягат.

„Нима той ще си замине и ще ме остави сам, без да доизкаже всичко и без да ми обещае, че ще ми помогне? — мислеше Пиер, като стана и наведе глава, поглеждайки от време на време масона и почвайки да се разхожда из стаята. — Да, аз не мислех това, но водих презрян, развратен живот, не обичах тоя живот и не исках да бъде така — мислеше Пиер, — а тоя човек знае истината и ако поиска, може да ми я открие.“ Пиер искаше, но не смееше да каже това на масона.

Като прибра нещата си със своите свикнали старчески ръце, пътникът почна да закопчава кожухчето си. Когато свърши, той се обърна към Безухов и равнодушно, с учтив тон му каза:

— Вие накъде ще пътувате сега, господине?

— Аз?… Аз за Петербург — отговори Пиер с детски, нерешителен глас. — Благодаря ви. Във всичко съм съгласен с вас. Но не мислете, че съм бил толкова лош. От цялата си душа бих искал да бъда такъв, какъвто вие искате да съм; но от никого никога; не получих помощ… Всъщност на първо място аз съм виновен за всичко. Помогнете ми, научете ме и може би ще бъда… — Пиер не можа да говори_повече; той засумтя и се извърна.

Масонът дълго мълча и личеше, че обмисля нещо.

— Помощта се дава само от Бог — рече той, — но дотолкова, доколкото нашият орден може да ви помогне, той ще ви помогне, господине. Вие отивате в Петербург, предайте това на граф Виларски (той извади бележника си и написа няколко думи върху сгънатия на четири голям лист хартия). Позволете да ви дам един съвет. Като пристигнете в столицата, посветете първото си време на уединение, на преценка на себе си и не тръгвайте по предишните пътища на живота си. Накрая желая ви добър път, господине — каза той, като видя, че слугата му е влязъл в стаята, — и успех…

Както узна Пиер от книгата на надзирателя, пътникът беше Осип Алексеевич Баздеев. Баздеев беше един от най-известните масони и мартинисти още от времето на Новиков. Дълго време след неговото заминаване Пиер не си лягаше, не питаше за конете и се разхождаше из станционната стая, като обмисляше порочното си минало и с възторга на обновлението си представяше блаженото си, безукорно и добродетелно бъдеще, което му се струваше съвсем лесно за постигане. Струваше му се, че е бил порочен само защото някак случайно бе забравил колко хубаво е да бъдеш добродетелен. В душата му не остана и следа от предишните съмнения. Той твърдо вярваше, че е възможно братство между хората, обединени с цел да се подкрепят един друг по пътя на добродетелта, и така си представяше масонството.

III

Когато пристигна в Петербург, Пиер не съобщи никому за пристигането си, не излизаше никъде и прекарваше по цели дни в четене на Тома Кемпийски, книга, която неизвестно кой му бе донесъл. Когато четеше тая книга, Пиер разбираше непрекъснато едно и също нещо; разбираше неизпитаната още от него наслада да вярва, че е възможно да се достигне съвършенство и че е възможна братска, и дейна обич между хората, каквато му бе открил Осип Алексеевич. Седмица след пристигането му младият полски граф Виларски, когото Пиер познаваше слабо от петербургското общество, влезе една вечер в стаята му с оня официален и тържествен вид, с който беше влязъл при него секундантът на Долохов, и като затвори зад себе си вратата и се убеди, че в стаята няма никого освен Пиер, обърна се към него.

— Дойдох при вас с поръчение и предложение, графе — каза му той, без да сяда. — Едно много високопоставено в нашето братство лице ходатайствуваше да бъдете приет в братството предсрочно и ми предложи да бъда ваш поръчител. За мене изпълнението на волята на това лице е свят дълг. Желаете ли да постъпите, под мое поръчителство, в братството, на свободните, зидари?

Студеният и строг тон на тоя човек, когото Пиер почти винаги виждаше по баловете с любезна усмивка в обществото на най-блестящи жени, смая Пиер.

— Да, желая — каза Пиер.

Виларски наведе глава.

— Още един въпрос, графе — рече той, — на който ви моля да ми отговорите с пълна искреност, не като бъдещ масон, но като честен човек (galant homme); отрекохте ли се от предишните си убеждения, вярвате ли в Бога?

Пиер се замисли.

— Да… да, вярвам в Бога — рече той.

— В такъв случай… — почна Виларски, но Пиер го прекъсна.

— Да, вярвам в Бога — каза още веднъж той.

— В такъв случай, можем да тръгнем — рече Виларски. — Каретата ми е на ваше разположение.

Из целия път Виларски мълча. На Пиеровите въпроси — какво трябва да прави и как да отговаря — Виларски каза само, че ще го изпитват братя, по-достойни от него, и че Пиер не трябва да прави нищо, освен да говори истината.

След като пристъпиха през портите на голяма къща дето бе помещението на ложата, и минаха по тъмни стъпала, влязоха в осветено малко антре, дето съблякоха шубите си без помощта на прислуга. От антрето минаха в друга стая. Някакъв човек в странно, облекло се появи на вратата. Виларски го пресрещна, каза му нещо тихо на френски и се приближи до малък шкаф, в който Пиер съгледа различни, невиждани досега от него облекла. Виларски взе една кърпа от шкафа, сложи я върху очите на Пиер и я върза на възел отзад, като прищипна болезнено косите му във възела. След това той го наведе към себе си, целуна го, хвана го за ръка и го поведе нанякъде. Пиер усещаше болка от прищипнатите във възела коси, мръщеше се от това и се усмихваше, защото го беше срам за нещо си. Грамадната му фигура с отпуснати ръце, със смръщено и усмихнато лице се движеше с несигурни, боязливи крачки след Виларски.

След като го води десетина крачки, Виларски се спря.

— Каквото и да ви се случи — каза той, — вие трябва да понесете с мъжество всичко, щом твърдо сте решили да встъпите в нашето братство. (Пиер отговаряше утвърдително, като навеждаше глава.) Когато чуете, че на вратата се чука, развържете очите си — добави Виларски, — желая ви мъжество и успех. — И като стисна ръка на Пиер, Виларски излезе.

Останал сам, Пиер продължи все така да се усмихва. На два пъти той сви рамене, дигна ръка, като че искаше да свали кърпата, и пак отпускаше ръката си. Петте минути, които прекара с вързани очи, му се сториха час. Ръцете му отекоха, краката се подкосяваха; струваше му се, че е уморен. Той изпитваше най-сложни и различни чувства. Страхуваше се от онова, което щеше да се случи с него, но още по се страхуваше да не прояви страх. Любопитно му бе да узнае какво ще стане с него, какво ще му се разкрие; но най-много от всичко се радваше, че е настъпил мигът, когато той ще тръгне най-сетне по оня път на обновление и дейно-добродетелен живот, за който мечтаеше от срещата си с Осип Алексеевич. На вратата се почука силно. Пиер сне превръзката и погледна наоколо си. В стаята беше тъмно като в рог: само на едно място светеше кандило в нещо бяло. Пиер се приближи още повече и видя, че кандилото беше поставено на черна маса, дето имаше разтворена една книга. Книгата беше евангелието; бялото, в което светеше кандилото, беше човешки череп с дупките и зъбите си. След като прочете първите думи от евангелието: „В началото бе Словото и Словото бе у Бога“, Пиер обиколи масата и видя голям, напълнен с нещо и отворен сандък. То беше мъртвешки ковчег с кости. Никак не се учуди от това, което видя. Надявайки се да встъпи в съвсем нов живот, съвсем различен от предишния, той очакваше всичко необикновено, още по-необикновено от това, което видя. Черепа, ковчега, евангелието — струваше му се, че той беше очаквал всичко това, че бе очаквал и нещо повече. Мъчейки се да събуди в себе си чувство на умиление, той оглеждаше наоколо си. „Бог, смърт, обич, братство между хората“ — каза си той, като свързваше с тия думи неясни, но радостни представи за нещо. Вратата се отвори и някой влезе.

Под слабата светлина, с която все пак Пиер бе вече свикнал, влезе средно висок човек. Личеше, че тоя човек идеше от светло в тъмното и затуй се спря; после с предпазливи стъпки се приближи до масата и сложи на нея малките си ръце в кожени ръкавици.

Тоя среден на ръст човек беше облечен в бяла кожена престилка, която покриваше гърдите и част от краката му, на врата му имаше нещо като огърлица, а иззад огърлицата се показваше високо бяло жабо, което обрамчваше продълговатото му, осветено отдолу лице.

— За какво сте дошли тук? — попита влезлият човек, обръщайки се към Пиер поради шумоленето, причинено от него. — За какво вие, невярващ в истината на светлината и невиждащ светлината, за какво сте дошли тука, какво искате от нас? Премъдрост ли, добродетел или просветление?

В същия миг, когато вратата се отвори и влезе непознатият човек, Пиер изпита чувство на страх и благоговение, подобно на онова, което изпитваше в детинството си на изповед: той се почувствува насаме с човек, съвсем чужд нему по условията на живот и близък — поради братството между хората. С разтуптяно сърце, което спираше дъха му, Пиер се приближи до ритора (тъй се наричаше в масонския орден братът, който подготвя търсещия да постъпи в братство то). Когато приближи повече, Пиер видя, че риторът е негов познат, Смолянинов, но му беше оскърбително да мисли, че влезлият е познат човек: влезлият беше само брат и добродетелен наставник… Пиер дълго не можеше да промълви дума и затова, риторът трябваше да повтори въпроса си.

— Да, аз… аз… искам обнова — каза с усилие Пиер.

— Добре — рече Смолянинов и веднага продължи: — Имате ли представа за средствата, с които нашият свят орден ще ви помогне да достигнете целта си?… — каза риторът спокойно и бързо.

— Аз… се надявам… ръководството… помощта… в обновяването, — рече Пиер с трепет в гласа и затруднен говор, причинени и от вълнение и от липсата на навик да говори на руски за отвлечени неща.

Каква представа имате, за франкмасонството?

— Мисля, че франкмасонството е fraternité[1] и равенство на хората с добродетелни цели — каза Пиер и колкото повече приказваше, толкова по̀ се срамуваше от несъответствието на думите му с тържествеността на тоя миг. — Мисля…

— Добре — каза бързо риторът и личеше, че е напълно доволен от тоя отговор. — Търсили ли сте в религията средства за постигане на целта си?

— Не, аз смятах, че тя е несправедлива и не се съобразявах с нея — рече Пиер толкова тихо, че риторът не го чу добре и го попита какво казва. — Аз бях атеист — отговори Пиер.

— Вие търсите истината, за да изпълнявате в живота нейните закони; следователно вие търсите премъдростта и добродетелта, така ли? — каза риторът след един миг мълчание.

— Да, да — потвърди Пиер.

Риторът се изкашля, сложи на гърди ръцете си в ръкавици и почна да говори.

— Сега аз трябва да ви открия главната цел на нашия орден — рече той — и ако тая цел съвпада с вашата, вие ще имате полза да встъпите в нашето братство. Първата най-главна цел и заедно с това основа на нашия орден, върху която той е установен и която никоя човешка сила не може да събори, е запазването и предаването на потомството едно важно тайнство… дошло до нас от най-далечните векове и дори от първия човек, от което тайнство може би зависи съдбата на рода человечески. Но тъй като поменатото тайнство е от такъв вид, че никой не може да го знае и да го използува, освен ако се е подготвил с дълговременно и усърдно очищение на себе си, то не всеки може да се надява скоро да го найде. Поради това ние имаме втора цел, която се състои в това да подготвяме, колкото е възможно, нашите членове, да поправяме сърцата им, да очистваме и просвещаваме ума им със средствата, открити нам по предание от мъже, които са се трудили да търсят това тайнство, и по тоя начин да ги направим способни за възприемането му.

Пречиствайки и поправяйки нашите членове, ние, на трето място, се стараем да поправим и целия род человечески, като му предлагаме нашите членове за пример на благочестие и добродетел и по тоя начин с всички сили се стараем да се борим срещу злото, царуващо в света. Помислете за това и аз пак ще дойда при вас — каза той и излезе от стаята.

— Да се борим срещу злото, царуващо в света… — повтори Пиер и си представи своята бъдеща дейност в това поприще. Представи си хора, също такива, какъвто беше той преди две седмици, и: мислено им държеше поучително-наставническа реч. Представи си порочни й нещастни хора, на които той помага със слово й дело; представи си насилници, от които спасяваше жертвите. От трите споменати от ритора цели последната — поправянето на човешкия род беше особено близка на Пиер. Важното тайнство, за което бе споменал риторът, макар й да възбуждаше любопитството му, не му се струваше съществено; а втората цел, пречистването и поправянето на себе си, съвсем слабото интересуваше, защото в тоя миг той с наслада се чувствуваше вече съвсем поправен от предишните пороци и готов само за доброто.

След половин час риторът се върна, за да предаде на търсещия ония седем добродетели, съответствуващи на седемте стъпала в Соломоновия храм, които всеки масон трябва да възпитава в себе си. Тия добродетели бяха: 1. скромност, пазене тайната на ордена; 2. подчинени на висшите членове на ордена; 3. благонравие; 4. обич към човечеството; 5. мъжество; 6. щедрост и 7. обич към смъртта.

— Седмо — каза риторът, — помъчете се с чести размисли за смъртта да стигнете дотам, че тя вече да не ви се струва страшен враг, но приятел… който освобождава от тоя злочест живот душата, измъчваща се от усилия към добродетелта, за да я въведе в мястото на наградата и успокоението.

„Да, това навярно е тъй — помисли Пиер, когато след тия думи риторът отново излезе и го остави в размисъл насаме. — Това навярно е тъй, но аз съм още толкова слаб, че обичам живота си, смисълът на който едва сега ми се открива по малко.“ Но за останалите пет добродетели, които Пиер си спомни, изброявайки ги на пръсти, той чувствуваше, че са в душата му: и мъжеството, и щедростта, и благонравието, и обичта към човечеството, и особено подчинението, което дори не му се струваше добродетел, а щастие. (Той толкова се радваше сега, че ще се избави от своя произвол и ще подчини волята си на оня и на ония, които знаеха несъмнената истина.) Седмата добродетел Пиер я бе забравил и никак не можеше да си я спомни.

Третия път риторът се върна по-скоро и попита Пиер все още ли е твърд в намерението си и решен ли е да изтърпи всичко, каквото поискат от него.

— Готов съм на всичко — каза Пиер.

— Трябва да ви кажа още — рече риторът, че нашият орден преподава учението си не само с думи, а и с други средства, които на истинския търсач на мъдростта и добродетелта действуват може би по-пълно, отколкото словесните обяснения. Тоя дом е наредбата, която виждате, трябва вече да е обяснил на вашето сърце, ако то е искрено, много повече от думите; вие ще видите може би и при по-нататъшното ви приемане обяснения от тоя род. Нашият орден подражава на древните сдружения, които са разкривали учението си с йероглифи. Йероглифът — каза риторът — е името на някакъв неподдаващ се на чувствата предмет, който има качества, подобни на изобразения.

Пиер много добре знаеше какво е йероглиф, но не смееше да приказва. Той слушаше мълчаливо ритора, усещайки от всичко, че изпитанията ще почнат ей сега.

— Щом сте твърд, аз трябва да пристъпя към вашето въвеждане — каза риторът, като се приближи повече до Пиер. — В знак на щедрост моля ви да ми дадете всичките си скъпи вещи.

— Но аз нямам в себе си нищо — рече Пиер, който помисли, че му искат да даде всичко, което имаше.

— Онова, което е във вас: часовник, пари, пръстени…

Пиер бързо извади кесията си, часовника и дълго не можа да свали от дебелия си пръст венчалния пръстен. Когато това бе сторено, масонът каза:

— В знак на подчинение моля ви да се съблечете. — Пиер свали фрака си, жилетката и лявата си обувка според указанието на ритора. Масонът разтвори ризата му на лявата гръд и навеждайки се, запретна левия му крачол над коляното. Пиер поиска да свали бързо и дясната обувка и да запретне панталона, за да избави от, тоя труд непознатия нему човек, но масонът му каза, че няма нужда от това и му подаде един пантоф за левия крак. С детска усмивка на свян, съмнение и насмешка над себе си, която въпреки волята му се изписа по лицето му, Пиер бе застанал с отпуснати ръце и разкрачен пред брата-ритор, очаквайки новите му заповеди.

— И най-сетне в знак на чистосърдечие моля ви да ми кажете най-голямата си слабост — рече той.

— Най-голямата ми слабост? Аз имах толкова много — каза Пиер.

— Оная слабост, която повече от всички други ви е карала да се колебаете по пътя на добродетелта — каза масонът.

Пиер помълча, търсейки отговор.

„Алкохолът? Лакомията? Празнотата? Мързелът? Буйността? Злобата? Жените?“ — изреждаше той пороците си като ги преценяваше мислено, без да знае на кой от тях да даде предимство.

— Жените — каза тихо, едва чуто Пиер. Масонът не помръдна и дълго време след тоя отговор не се обади. Най-сетне той се приближи до Пиер, взе сложената на масата кърпа и отново му върза очите.

— За последен път ви казвам: обърнете цялото си внимание към себе си, сложете вериги на чувствата си и търсете блаженство не в страстите, а в сърцето си… Изворът на блаженството не е вън, а вътре в нас.

Пиер усещаше вече в себе си тоя освежаващ извор на блаженство, който препълваше сега душата му с радост и умиление.

[1] Братство. ↑

IV

Скоро след това в тъмното помещение дойде за Пиер вече не предишният ритор, а поръчителят Виларски, когото той позна по гласа. На новите въпроси за твърдостта на намерението му Пиер отговори:

— Да, да, съгласен съм — и със сияеща детска усмивка, с открити тлъсти гърди, крачейки неравно и несмело с един събут и един обут крак, тръгна напред с шпага, опряна от Виларски до голата му гръд. От стаята го поведоха по коридори, завивайки назад и напред, и най-сетне го заведоха до вратата на ложата, Виларски се покашля, отговориха му с масонското, потропване с чукове и вратата пред тях се отвори. Нечий басов глас (очите на Пиер все още бяха вързани) му зададе няколко въпроса — кой е, де и кога е роден и така нататък. После отново го поведоха нанякъде, без да развързват очите му, и докато вървеше, му разказваха алегории за мъчнотиите на неговото пътешествие, за светата дружба, за предвечния строител на света, за мъжеството, с което трябва да понася труда и опасностите. През това пътешествие Пиер забеляза, че го наричаха ту търсещ, ту страдащ, ту искащ и при това тропаха различно с чукове и шпаги. Тъкмо когато го заведоха при някакъв предмет, забеляза, че между неговите ръководители стана объркване и смущение. Той чу как обкръжаващите го хора заспориха помежду си шепнешком и как един от тях настояваше да го прекарат по някакъв килим. След това хванаха дясната му ръка и я сложиха на нещо, а му заповядаха да опре с лявата един пергел до гърдите си и го накараха, повтаряйки думите, който четеше друг; да прочете клетвата за вярност на законите на ордена. След това угасиха свещите, запалиха спирт, както Пиер разбра по мириса, и му казаха, че ще види слаба светлина. Снеха му превръзката и Пиер като насън видя при слабата светлина на спиртния пламък няколко души в също такива престилки, каквато имаше риторът, които бяха застанали срещу него и държаха насочени към гърдите му шпаги. Между тях имаше един човек в бяла окървавена риза. Виждайки това, Пиер се приближи напред с гърди към шпагите й искаше те да се забият в него. Но шпагите се отклониха от него и веднага пак му сложиха превръзката.

— Сега ти видя слабата светлина — каза му нечий глас.

След това пак запалиха свещите, казаха му, че трябва да види пълната светлина и пак снеха превръзката и повече от десетина гласа казаха изведнъж:

— Sic transit gloria mundi![1]

Пиер полека-лека почна да идва на себе си и да оглежда стаята, дето беше, и намиращите се в нея хора. Около една дълга маса, покрита с черно седяха дванадесет души, все в същите облекла, както и ония, които бе видял по-рано. Някои от тях Пиер познаваше от петербургското общество. На председателското място седеше непознат млад човек с особен кръст на шията. От дясната му страна седеше италианецът абат, когото Пиер бе видял преди две години у Ана Павловна. Беше тук и един много важен сановник, и един швейцарец-гуверньор, който живееше по-рано у Курагини. Всички мълчаха тържествено, слушайки думите на председателя, който държеше в ръка чук. На стената беше закрепена горяща звезда от едната страна на масата имаше малък килим с различни изображения, от другата — нещо като олтар с евангелие и череп. Около масата имаше седем големи, подобни на църковните свещници. Двама от братята заведоха Пиер до олтара, поставиха краката му в правоъгълно положение и му заповядаха да легне; казвайки, че пада пред вратите на храма.

— Преди това трябва да му се даде мистрия — рече шепнешком един от братята.

— Ах! Стига, моля ви се — каза друг.

— Със смутени късогледи очи, без да се подчинява, Пиер се озърна наоколо си и изведнъж го обзе съмнение: „Де съм аз? Какво правя? Не ми ли се надсмиват? Няма ли да се срамувам, когато си спомням това?“ Но съмнението продължи само миг. Пиер погледна сериозните лица на хората около него, спомни си всичко, което бе вече преминал, и разбра, че не може да спре на половин път. Той се ужаси от съмнението си и мъчейки се да събуди в себе си предишното чувство на умиление, се простря пред вратите на храма. И наистина чувството на умиление го обзе още по-силно от по-рано. След като лежа известно време, заповядаха, му да стане и му надянаха също такава бяла кожена престилка, каквито носеха другите, дадоха му в ръцете мистрия и три чифта ръкавици и тогава великият майстор се обърна към него. Той му каза да се старае да не опетни с нищо белотата на тая престилка, която значеше здравина и непорочност; след това за мистрията, за която Пиер не разбираше какво означава, каза да работи с нея за очистване на своето сърце от пороци и снизходително да заглажда с нея сърцето на ближния си. След това за първия чифт мъжки ръкавици каза, че той не може да знае тяхното значение, но трябва да ги пази, за втория чифт мъжки ръкавици каза, че трябва да ги слага на събранията и най-сетне за третия чифт, за женските ръкавици, каза:

— Драги брате, и тия женски ръкавици са определени за вас. Дайте ги на оная жена, която ще почитате повече от всички. С тоя дар вие ще уверите в непорочността на сърцето си оная, която ще си изберете за достойна зидарка. — След късо мълчание добави: — Но, внимавай, драги брате, да не би тия ръкавици да украсят нечисти ръце: — В това време, когато великият майстор произнасяше последните думи, на Пиер му се стори, че председателят се смути. Пиер се смути още повече; изчерви се до просълзяване; както се изчервяват децата, почна да се озърта неспокойно и настъпи неловко мълчание.

Това мълчание беше нарушено от един брат, който заведе Пиер до килима и почна да му чете от една тетрадка обясненията на всяка изобразена по него фигура: слънце, луна, чук, отвес, мистрия; недялан камък и кубически камък, стълб, три прозореца и така нататък: След това определиха място на Пиер, показаха му знаковете на ложата, съобщиха му паролата за влизане и най-сетне му позволиха да седне. Великият майстор почна да чете устава. Уставът беше много дълъг и от радост, вълнение и срам Пиер не бе в състояние да разбира онова, което четяха. Той се вслуша само в последните думи на устава, които запомни.

— „В нашите храмове ние не знаем други степени — четеше великият майстор — освен ония, които са между добродетелта и порока. Пази се да не правиш някаква разлика, която може да наруши равенството. Лети на помощ на брат си, който и да е той, поучи заблуждаващия се, дигни падащия й не подхранвай никога злоба или вражда към брат си. Бъди любезен и приветлив. Разпалвай във всички сърца огъня на добродетелта. Споделяй щастието си с ближния и нека никога завист да не смути тая чиста наслада.

Прощавай на врага си, не му отмъщавай, освен като му правиш добро. Когато изпълниш по тоя начин висшия закон, ти ще намериш следите от древното, загубено от тебе величие“ — завърши той и като се привдигна, прегърна Пиер и го целуна.

Пиер гледаше около себе си със сълзи от радост в очите, без да знае какво да отговори на поздравленията и на възобновяване познанствата, с който го обкръжаваха. Той не признаваше никакви познанства; той виждаше само братя във всички хора и изгаряше от нетърпение да почне работа с тях.

Великият майстор удари с чукчето, всички насядаха по местата си и един прочете поучение за необходимостта от смирение.

Великият майстор предложи да изпълнят последното си задължение и важният сановник, който имаше званието събирач на милостиня, почна да обикаля братята. На Пиер му се искаше да запише в листа за милостинята всичките си пари, но се страхуваше да не прояви с това гордост и записа толкова, колкото записваха другите.

Заседанието свърши и когато се върна в къщи, на Пиер му се струваше, че е пристигнал от някакво далечно пътуване, дето е прекарал десетки години, съвсем се е изменил и изоставил предишния ред и навици на живота си.

[1] Тъй преминава световната слава. ↑

V

На другия ден след приемането му в ложата Пиер си седеше в къщи, като четеше една книга и се мъчеше да разбере значението на квадрата, който изобразяваше — с едната си страна Бог, с другата — нравствения свят, с третата — физическия и с четвъртата — смесения. От време на време той се откъсваше от книгата и квадрата и създаваше във въображението си нов план за живот. Вчера в ложата му казаха, че до знанието на царя са стигнали слухове за дуела и че ще е по-благоразумно за Пиер да се отдалечи от Петербург. Пиер смяташе да замине за южните си имения и да се занимае там със селяните си. Той радостно обмисляше тоя нов живот, когато в стаята неочаквано влезе Княз Василий.

— Приятелю, какво си забъркал в Москва? За какво си се скарал с Льоля, mon cher[1]? Ти се заблуждаваш — рече княз Василий, влизайки в стаята. — Аз научих всичко, мога сигурно да ти кажа, че Елен е невинна пред тебе, както Христос пред евреите.

Пиер искаше да отговори, но той го прекъсна.

— И защо ти чисто и просто не се обърна към мене като към приятел? Аз всичко зная, всичко разбирам — рече той, — ти си се държал, както подобава, на човек, който скъпи честта си; може би прекалено прибързано, но за това няма да говорим. Разбери само в какво положение поставяш нея и мене пред цялото общество и дори пред двореца — добави той, като сниши гласа си. — Тя живее в Москва, ти тук. Стига, мили мой — той подръпна ръката му надолу, — тук има само някакво недоразумение; ти сам, струва, ми се, чувствуваш това. Напиши, й веднага заедно с мене едно писмо и тя ще пристигне тук, — всичко ще се разясни и ще се сложи край на всички тези слухове, защото иначе, нека да ти кажа, ти много лесно можеш да пострадаш, мили мой.

Княз Василий погледна Пиер внушително:

— Знам от сигурно място, че вдовствуващата императрица се интересува живо от цялата тая работа. Нали знаеш, тя е много милостива към Елен.

На няколко пъти Пиер се канеше да заговори, но, от една страна, княз Василий не му даваше, като прекъсваше бързо разговора, а от друга — самият Пиер се страхуваше да заговори с оня тон на решителен отказ и несъгласие, с който твърдо бе решил да отговаря на тъста си. Освен това си спомни думите от масонския устав: „Бъди любезен и приветлив.“ Той се мръщеше, червеше се, ставаше и се тръшваше, правейки усилия над себе си в най-мъчното през живота му нещо — да каже в очите на човека неприятни работи, да каже не онова, което тоя човек, който и да е той, е очаквал. Той бе толкова свикнал да се подчинява на тоя небрежно самоуверен тон на княз Василий, та и сега чувствуваше, че не ще може да му се противи; но чувствуваше, че от онова, което каже сега, ще зависи напълно по-нататъшната му съдба: дали ще тръгне по стария, предишен път, или по оня нов път, толкова привлекателно посочен нему от масоните, и на който той твърдо вярваше, че ще се възроди за нов живот.

— Е, мили мой — каза шеговито княз Василий, кажи ми „да“ и аз сам ще й пиша, и ще заколим угоеното теле. — Ала княз Василий не успя да довърши шегата си, защото Пиер с яростно лице, което напомняше баща му, без да гледа събеседника си в очите; промълви шепнешком:

— Княже, аз не съм ви канил тук, вървете си, моля ви се, вървете си! — Той скочи и отвори вратата. — Хайде, вървете си — повтори той, не вярвайки сам на себе си и зарадван от изражението на смущение и страх по лицето на княз Василий.

— Какво ти е? Болен ли си?

— Вървете си! — произнесе още веднъж заплашителният глас. И княз Василий трябваше да замине, без да получи никакво обяснение.

След една седмица, като се сбогува с новите си приятели масоните и им остави големи суми за милостини, Пиер замина за именията си. Новите братя му дадоха писма до масоните в Киев и Одеса и обещаха, че ще му пишат и ще го ръководят в новата му дейност.

[1] Драги. ↑

VI

Дуелът между Пиер и Долохов беше потулен и въпреки тогавашната строгост на царя по отношение на дуелите нито двамата противници, нито секундантите им пострадаха. Но историята с дуела, потвърдена от разделянето на Пиер с жена му, се пръсна в обществото. Пиер, когото гледаха снизходително и покровителствено, когато беше незаконен син, когото ласкаеха и превъзнасяха, когато беше най-завидният кандидат за женитба в Руската империя, след женитбата си, когато момите и майките нямаше какво да чакат от него, изгуби много в мнението на обществото, толкова повече, че не умееше и не желаеше да търси общественото благоволение. Сега за станалото обвиняваха само него, разправяха, че той е безразсъден ревнивец, изложен на същите пристъпи на кръвожадна ярост, каквито имаше и баща му. И когато Елен след заминаването на Пиер се върна в Петербург, беше приета от всичките си познати не само сърдечно, но и с отсянка на уважение, което се отнасяше до нейното нещастие. Когато заговорваха за мъжа й, тя приемаше изражение на достойнство, което — макар че не разбираше значението му — бе усвоила според присъщия й такт. Това изражение говореше, че е решила, без да се оплаква, да понася своето нещастие и че нейният мъж е кръст, изпратен й от Бога. Княз Василий изказваше по-откровено мнението си. Когато заговорваха за Пиер, той свиваше рамене, сочеше челото си и думаше:

— Un cerveau fêlé — je le disais toujours.[1]

— Аз още най-напред казах — думаше Ана Павловна за Пиер, — аз още тогава казах и преди всички други (тя настояваше за първенството си), че той е безумен младеж, похабен от развратните идеи на века. Аз още тогава го казах, когато всички се възхищаваха от него и той току-що бе пристигнал от чужбина, и нали си спомняте, една вечер у дома той се държа като някакъв Марат. Как завърши всичко това? Аз още тогава не исках тая сватба и предсказах всичко, което се случи.

Ана Павловна все така уреждаше в къщата си през свободните си дни, такива вечери както по-рано, и то такива, за каквито само тя имаше дар да устройва — вечери, на които се събираше — на първо място la crème de la véritable bonne société, la line fleur de l’essence intellectuelle de la société de Pétersbourg[2], както казваше самата Ана Павловна. Освен тоя изтънчен подбор на обществото вечерите у Ана Павловна се отличаваха още с това, че на всяка своя вечер тя поднасяше на своето общество някое ново, интересно лице и че никъде, както на тия вечери, не личеше, тъй очевидно и сигурно градусът на политическия термометър, който показваше настроението на придворното легитимистично петербургско общество.

В края на 1806 година, когато бяха вече получени всичките тъжни подробности за унищожението на пруската армия от Наполеон при Йена и Ауерщет и за предаването на повечето от пруските крепости, когато нашите войски бяха навлезли вече в Прусия и почна нашата втора война с Наполеон, Ана Павловна устрои у дома си вечер. La crème de la véritable bonne société[3] се състоеше от очарователната и нещастна, напусната от мъжа си Елен, от Mortemart, очарователния княз Иполит, току-що пристигнал от Виена, двамина дипломати, лелката, един млад човек, когото в салона наричаха просто un homme de beaucoup démérite[4], една току-що назначена фрейлина с майка си и няколко други по-малко забележителни личности.

Лицето, с което Ана Павловна угощаваше тая вечер като с нещо ново гостите си, беше Борис Друбецкой, току-що пристигнал като куриер от пруската армия, който беше адютант на едно много важно лице.

Градусът на политическия термометър, посочен, тая вечер на обществото, беше следният: колкото и всичките европейски крале и пълководци да се стараят да поддържат Бонапарт, за да сторят на мене и изобщо на нас тия неприятности и огорчения, нашето мнение за Бонапарт не може да се промени. Ние няма да престанем да изразяваме нашия непресторен начин на мислене по тоя повод и можем само да кажем, на пруския крал и на другите: „Толкова по-зле за вас. Tu l’as voulu, George Dandin,[5] това е всичко, което можем да, кажем.“ Ето какво, показваше политическият термометър, на вечерта у Ана Павловна. Когато Борис, който трябваше да бъде поднесен на гостите, влезе в салона, почти цялото общество се бе вече събрало и разговорът, направляван от Ана Павловна, се водеше за нашите политически отношения с Австрия и за надеждата ни за съюз с нея.

Облечен в елегантен адютантски мундир, Борис, възмъжал, свеж и румен, влезе свободно в салона и бе заведен, както се полагаше, да поздрави лелята и след това отново бе включен в общия кръг.

Ана Павловна му даде да целуне сухата й ръка, запозна го с някои непознати нему лица и шепнешком му окачестви всекиго.

— Le prince Hyppolite Kouraguine — charmant jeune homme. M-r Kjoug, chargé d’affaires de Konenhague — un esprit profond — и просто: M-r Shitioff, un homme de beaucoup de mérite[6] — за онзи, който носеше това име.

През това време от службата си Борис, благодарение грижите на Ана Михайловна, своя вкус и качествата на сдържания си характер, бе успял да се постави служебно в най-изгодно положение. Той беше адютант на твърде важно лице, имаше твърде важно поръчение в Прусия й току-що се бе върнал оттам като куриер. Той бе усвоил напълно оная неписана субординация, която му се бе харесала в Олмюц и според която един прапоршчик можеше да стои несравнено по-високо от генерал и че за успеха в службата са необходими не усилия, не труд, не храброст, не постоянство, а само умение да се държиш с ония, които възнаграждават за службата, и често той сам се чудеше на бързите си успехи и как така другите можеха да не разбират това. Поради това негово откритие целият му начин на живот, всичките му отношения, с предишните познати, всичките му планове за бъдещето съвсем се измениха. Той не беше богат, но даваше последните си пари, за да бъде облечен по-добре от другите; по-скоро би се лишил от много удоволствия, отколкото да си позволи да се вози в лоша кола или да се яви в стар мундир по петербургските улици. Той се сближаваше и търсеше познанства само с хора, които бяха по-високопоставени от него и поради това можеха да му бъдат полезни. Обичаше Петербург и презираше Москва. Споменът за къщата на Ростови и за детската му любов към Наташа му беше неприятен и той още от заминаването си за армията не беше ходил ни веднъж у Ростови. В салона на Ана Павловна, присъствието си в който смяташе за важно повишение по служба, той веднага разбра ролята си и остави Ана Павловна да използува интереса, който бе съсредоточен в него, като наблюдаваше внимателно всяко лице и преценяваше изгодите и възможностите за сближаване с всеки от тях. Той седна на посоченото му място до хубавата Елен и се вслуша в общия разговор.

— „Vienne trouve les bases du traité proposé tellement hors d’atteinte, qu’on ne saurait y parvenir même par une continuité de succès les plus brillants, et elle met en doute les moyens qui pourraient nous les procurer.“ C’est la phrase authentique du cabinet de Vienne — каза датският chargé d’affaires.[7]

— C’est le doute qui est flatteur — рече l’homme à l’esprit profond[8] с тънка усмивка.

— Il faut distinguer entre le cabinet de Vienne et l’Empereur d’Autriche — каза Mortemart. — L’Empereur d’Autriche n’a jamais pu penser à une chose pareille, ce n’est que le cabinet qui le dit.[9]

— Et, mon cher vicomte — намеси се Ана Павловна. — L’Urope (кой знае защо, тя изговаряше L’Urope като някаква особена тънкост на френския език, която можеше да си позволи, когато говореше с французин), L’Urope ne sera jamais notre alliée sincère.[10]

После, за да вкара в действие Борис, Ана Павловна насочи разговора към мъжеството и твърдостта на пруския крал.

Борис внимателно слушаше всеки, който говореше, очаквайки реда си, но в същото време успя на няколко пъти да се извие и погледне съседката си, красавицата Елен, която на няколко пъти посрещна усмихната погледа на хубавия млад адютант.

Говорейки за положението в Прусия, Ана Павловна съвсем естествено помоли Борис да разкаже за пътуването си до Глогау и за положението, в което е намерил пруската войска. Без да бърза, на чист и правилен френски език, Борис разправи твърде много интересни подробности за войската, за двора, като през всичкото време на разказването внимателно избягваше да изрази своето мнение за фактите, които предаваше. Известно време Борис завладя общото внимание и Ана Павловна почувствува, че поднесеното на гостите ново блюдо беше прието с удоволствие от всички. Най-голямо внимание към разказваното от Борис прояви Елен. На няколко пъти тя го пита за някои подробности по пътуването му и изглеждаше, че положението на пруската армия много я интересуваше. Щом той свърши, тя се обърна към него с обикновената си усмивка.

— Il faut absolument que vous veniez me voir[11] — каза му тя с такъв тон, сякаш по някакви съображения, който той не можеше да знае, това беше съвсем необходимо. — Mardi entre le 8 et 9 heures. Vous me ferez grand plaisir.[12]

Борис обеща, че ще изпълни желанието й и искаше да почне разговор с нея, но Ана Павловна го извика под предлог, че Лелята искала да го чуе.

— Нали познавате мъжа й? — рече Ана Павловна, затваряйки очи и посочвайки с тъжен жест Елен. — Ах, тя е толкова нещастна и прелестна жена! Недейте приказва пред нея за него, моля ви се, недейте. Много й е тежко!

[1] Полупобъркан — аз винаги съм казвал това. ↑

[2] Каймакът на истинското добро общество, цветът на интелектуалната есенция на петербургското общество. ↑

[3] Каймакът на истинското добро общество. ↑

[4] Един човек с големи достойнства. ↑

[5] Ти си го търси, Жорж Данден. ↑

[6] Княз Иполит Курагин, мил момък. Господин Круг, копенхагенски шарже д’афер — дълбок ум — и просто: Господин Шитов, човек с големи достойнства. ↑

[7] „Виена намира основанията на предлагания договор до такава степен извън възможното, че те могат да се постигнат само с редица най-бляскави успехи; и тя се съмнява за средствата, които биха могли да ни ги дадат.“ Това е точната фраза на виенския кабинет — каза датският шарже д’афер. ↑

[8] Ласкателно съмнение — каза дълбокият ум. ↑

[9] Трябва да се прави разлика между виенския кабинет и австрийския император — каза Мортемар. — Австрийският император никога не е могъл да мисли така, тъй казва само кабинетът. ↑

[10] Ах, драги виконте, Европа никога няма да бъде наша искрена съюзница. ↑

[11] Вие без друго трябва да дойдете у нас да се видим. ↑

[12] Във вторник между осем и девет часа. Ще ми направите голямо удоволствие. ↑

VII

Когато Борис и Ана Павловна се върнаха в общата група, там разговорът бе вече завладян от княз Иполит. Като се премести на края на креслото си, той каза:

— Le Roi de Prusse![1] — и се засмя, като каза това. Всички се обърнаха към него. — Le Roi de Prusse? — попита Иполит, отново се засмя и отново спокойно и сериозно се намести в дъното на креслото си. Ана Павловна го почака малко, но тъй като изглеждаше, че Иполит) решително не иска да приказва повече, тя заговори как безбожният Бонапарт откраднал в Потсдам шпагата на Фридрих Велики.

— C’est l’épée de Frédéric le Grand, que je[2]… — почна тя, но Иполит я прекъсна с думите:

— Le Roi de Prusse…[3] — и отново, щом се обърнаха към него, се извини и млъкна.

Ана Павловна се понамръщи. Mortemart, приятел на Иполит, се обърна решително към него:

— Voyons, à qui en avez-vous avec votre Roi de Prusse?[4]

Иполит се засмя така, сякаш се срамуваше от смеха си.

— Non, ce n’est rien, je voulais dire seulement[5]… (Той смяташе да повтори шегата, която бе чул във Виена и която през цялата вечер се канеше да каже.) Je voulais dire seulement que nous avons tort de faire la guerre pour le Roi de Prusse.[6]

Борис се усмихна предпазливо, тъй че усмивката му можеше да се сметне за подигравка или за одобрение на шегата в зависимост от това, как тая шега щеше да бъде приета. Всички се засмяха.

— Il est très mauvais, votre jeu de mot, très spirituel, mais injuste — като се заканваше със сбръчканото си пръстче, рече Ана Павловна. — Nous ne faisons pas la guerre pour le Roi de Prusse, mais pour les bons principes. Ah! Le méchant, ce prince Hippolyte![7] — каза тя.

През цялата вечер разговорът не затихна, като се въртеше предимно около политическите новини. В края на вечерта, когато заговориха за раздадените от царя награди, той особено се оживи.

— Нали N.N. получи миналата година табакера с портрет — каза l’homme à l’esprit profond[8], — защо пък S.S. да не може да получи същата награда?

— Je vous demande pardon, une tabatière avec le portrait de l’Empereur est une récompense, mais point une distinction — рече дипломатът, — un cadeau plutôt.[9]

— Il y eu plutôt des antécédents, je vous citerai Schwarzenberg.[10]

— C’est impossible[11] — възрази другият.

— Обзалагам се. Le grand cordon, c’est différent…[12]

Когато всички станаха да си отиват, Елен, която много малко бе говорила през цялата вечер, отново се обърна към Борис с молба и с любезна, многозначителна заповед да отиде във вторник у тях.

— Това ми е много необходимо — каза тя с усмивка, като погледна Ана Павловна, и Ана Павловна със същата тъжна усмивка, която придружаваше думите й, когато споменаваше за своята високопоставена покровителка, потвърди желанието на Елен. Като че тая вечер от някои казани от Борис думи за пруската войска Елен изведнъж усети необходимостта да го види. Тя сякаш му обещаваше, че когато той отиде във вторник, тя ще му обясни тая необходимост.

Във вторник вечерта, когато отиде във великолепния салон на Елен, Борис не чу никакво обяснение защо е трябвало да отиде. Имаше и други гости, графинята малко разговаря с него и само на сбогуване, когато й целуваше ръка, тя с една странна липса на усмивка, неочаквано и шепнешком му каза:

— Venez demain dîner… le soir. Il faut que vous veniez… Venez.[13]

През това свое пребиваване в Петербург Борис стана близък човек в къщата на графиня Безухова.

[1] Пруският крал! ↑

[2] Това е шпагата на Фридрих Велики, която аз… ↑

[3] Е, какво с вашия пруски крал? ↑

[4] Искам да кажа само, че ние напразно воюваме за пруския крал. ↑

[5] Не, нищо, исках да кажа само… ↑

[6] Исках само да кажа, че ние напразно воюваме за пруския крал. ↑

[7] Вашата игрословица е лоша, много е остроумна, но несправедлива. Ние воюваме за добрите принципи, а не за пруския крал. О, колко е лош тоя княз Иполит! ↑

[8] Човекът с дълбок ум. ↑

[9] Извинете, табакера с портрет на царя е награда, но не отличие; по-скоро — подарък. ↑

[10] Имаше случаи — Шварценберг. ↑

[11] Това е невъзможно. ↑

[12] Лентата е друго нещо. ↑

[13] Елате утре да обядваме… вечерта; Трябва да дойдете… Елате. ↑

VIII

Войната се разгаряше и театърът на нейните действия се приближаваше до руските граници. Навсякъде се чуваха проклятия към врага на човешкия род — Бонапарт; в селата се събираха опълченци и новобранци и от театъра на войната идеха различни новини, както винаги лъжливи и затуй различно тълкувани.

Животът на стария княз Болконски, на княз Андрей и на княжна Маря се бе изменил много от 1805 година насам.

В 1806 година старият княз бе определен за един от осмината главнокомандуващи опълчението, назначени тогава в цяла Русия. Старият княз въпреки своята старческа слабост, която особено пролича през времето, когато смяташе сина си за убит, сметна, че няма право да се откаже от длъжността, за която бе посочен от самия цар, и тая дейност, която отново се откриваше пред него, го възбуди и уякчи. Той постоянно пътуваше из трите поверени нему губернии; беше до педантизъм изпълнителен в задълженията си, строг до жестокост с подчинените си и сам влизаше и в най-малките подробности на работите. Княжна Маря престана вече да взема уроци по математика от баща си и само сутрин, придружена от дойката с малкия княз Василий (както го наричаше дядо му), влизаше в кабинета на баща си, когато той биваше в къщи. Кърмачето княз Николай живееше с дойката и бавачката си Савишна в стаите на покойната княгиня и княжна Маря прекарваше по-голямата част от деня в детската, заменяйки, колкото можеше, майката на малкия си племенник. M-lle Bourienne също изглеждаше, че обича страстно момченцето и княжна Маря, често лишавайки себе си, отстъпваше на приятелката си насладата да бави малкия ангел (както тя наричаше племенника си) и да играе с него.

До олтара на църквата в Лѝсие Гори имаше параклис над гроба на малката княгиня и в параклиса бе поставен докараният от Италия мраморен паметник, изобразяващ ангел, разперил крила и готов да се възземе в небето. Горната устна на ангела беше малко подигната, сякаш той се канеше да се усмихне, и веднъж, излизайки от параклиса, княз Андрей и княжна Маря си признаха взаимно, че странно нещо, лицето на тоя ангел им напомняше лицето на покойницата. Ала още по-странно бе — но него княз Андрей не каза на сестра си, — че в изражението, което художникът случайно бе дал на лицето на ангела, княз Андрей четеше същите думи на кротък укор, които бе прочел тогава по лицето на мъртвата си жена: „Ах, защо сторихте това с мене?…“

Наскоро след връщането на княз Андрей старият княз отдели сина си и му даде Богучарово, голямо имение, около четиридесетина версти далеч от Лѝсие Гори, отчасти поради тежките спомени, свързани с Лѝсие Гори, отчасти защото княз Андрей не винаги усещаше, че има сили да изтърпи характера на баща си, а отчасти и затова, че нему бе нужно уединение, княз Андрей се възползува от Богучарово, почна да строи там свой дом и прекарваше в имението по-голямата част от времето си.

След Аустерлицката кампания княз Андрей твърдо реши никога вече да не служи във войската; и когато почна войната и всички трябваше да служат, той, за да се отърве от действителната служба, прие някаква длъжност по събиране на опълчението под началството на баща си. След кампанията от 1805 година старият княз и син му бяха сякаш разменили ролите си. Старият княз, възбуден от дейността, очакваше всичко хубаво от сегашната кампания; княз Андрей, напротив, тъй като не участвуваше във войната и в душата си съжаляваше за това, виждаше само лошото.

На 26 февруари 1807 година старият княз замина из окръга. Княз Андрей, както при повечето отсъствия на баща си, остана в Лѝсие Гори. От четири дни вече малкият Николушка беше болен. Кочияшите, които бяха закарали стария княз в града, се върнаха и донесоха на княз Андрей книжа и писма.

Като не завари княз Андрей в кабинета му, камердинерът с писмата мина в стаите на княжна Маря; но и там го нямаше. Казаха на камердинера, че князът е отишъл в детската.

— Заповядайте, ваше сиятелство, Петруша е дошъл с книжа — рече една от прислужничките — помощничка на бавачката, като се обърна към княз Андрей, който седеше на малко детско столче и мръщейки се, с разтреперани ръце накапваше от едно шишенце лекарство в чашка, налята до половина с вода.

— Какво има? — каза той сърдито и като трепна невнимателно с ръка, наля от шишенцето в чашката повече капки, отколкото трябваше. Той плисна на пода лекарството от чашката и отново поиска вода. Прислужничката му подаде.

В стаята имаше детско креватче, два сандъка, две кресла, маса и детска масичка и столче, на което бе седнал княз Андрей. Прозорците бяха със спуснати завеси и на масата гореше свещ, препречена с подвързана книга ноти, за да не пада светлина върху креватчето.

— Мили мой — обърна се към брат си княжна Маря от креватчето, до което бе застанала, — по-добре да почакаме… после…

— Ах, моля ти се, ти непрестанно говориш глупости, ти и без това все изчакваше — и ето че дочака — каза княз Андрей с озлобен шепот, като явно искаше да жегне сестра си.

— Мили мой, наистина по-добре да не го събуждаш, той заспа — каза умолително княжната.

Княз Андрей стана и се приближи на пръсти с чашка в ръка до креватчето.

— Или пък наистина да не го събуждаме? — каза той нерешително.

— Както искаш — наистина… аз мисля… но както щеш — рече княжна Маря явно с боязън и със стеснение, че нейното мнение бе победило. Тя посочи на брат си прислужничката, която го викаше шепнешком.

Втора нощ вече те не спяха, като бдяха над горящото в огън момченце. През цялото това денонощие, като не се доверяваха на домашния лекар и очакваха оня, за когото бяха изпратили в града, те опитваха ту едно, ту друго средство. Измъчени от безсъницата и разтревожени, те си изкарваха мъката един от друг, укоряваха се един друг и се караха.

— Петруша е дошел с книжа от татко ви — прошепна прислужничката. Княз Андрей излезе.

— Е, какво има! — измърмори той раздразнено и след като чу устните заповеди, предадени от бащата, й взе подадените му пликове и писмото от баща си, върна се в детската.

— Как е? — попита княз Андрей.

— Все същото, почакай, за Бога. Карл Иванич винаги казва, че сънят е най-ценен от всичко — прошепна с въздишка княжна Маря. Княз Андрей се приближи до детето и го опипа. Детето гореше.

— По дяволите с вашия Карл Иванич! — Той взе чашката с накапаните в нея капки и пак се приближи.

— André, не бива! — рече княжна Маря.

Но той злобно и в същото време страдалчески се навъси срещу нея и се наведе над детето с чашката.

— Аз пък искам — каза той. — Хайде, моля те, дай му го.

Княжна Маря сви рамене, но взе покорно чашката и като извика бавачката, почна да дава лекарството. Детето закрещя и захърка. Княз Андрей се намръщи, хвана се за главата, излезе от стаята и седна на дивана в съседната.

Писмата все още бяха в ръката му. Той ги отвори машинално и почна да чете. На синя хартия, със своя едър продълговат почерк, употребявайки тук-там титли[1], старият княз пишеше следното:

„Получих в тоя момент по куриера твърде радостно съобщение. Ако не е лъжа, при Прайсиш-Ейлау Бенигсен уж бил удържал пълна виктория над Буонапарте. В Петербург всички ликуват и в армията са изпратени награди безчет. Макар да е немец — поздравявам го Корчевският началник, някой си Хандриков, не мога да проумея какво прави: досега не е изпратил допълнително нито хора, нито продукти. Тутакси отскочи дотам и му кажи, че главата му ще отрежа, ако след една седмица не приготви всичко. За сражението при Прайсиш-Ейлау получих писмо и от Петенка, той участвувал в него, всичко е истина. Когато онез, дето не бива да се месят, не се месят — и немец може да натупа Буонапарте. Разправят, че бягал съвсем разстроен. Не забравяй, веднага отскочи до Корчева и изпълни, каквото ти казах!“

Княз Андрей въздъхна и разпечата друг плик. То беше ситно написано на две листчета писмо от Билибин. Той го сгъна, без да го чете, и отново прочете писмото на баща си, завършващо с думите: „отскочи до Корчева и изпълни, каквото ти казах!“.

„Не, ще ме извините, но сега, докато детето не оздравее, няма да замина“ — помисли той, приближи се до вратата и надникна в детската. Княжна Маря все тъй стоеше до кревата и тихо люлееше детето.

„Да, та какви още неприятни неща пише той? — припомняше си съдържанието на бащиното си писмо, княз Андрей. — Да. Нашите удържали победа над Бонапарт тъкмо когато аз не служа. Да, да, всичко се подиграва с мене… е, на добър час…“ — и зачете френското писмо на Билибин. Той четеше, без да разбира и половината, четеше само за да може поне за миг да не мисли за онова, за което прекалено дълго, единствено и мъчително мислеше.

[1] Съкращения на думи в църковната писменост. — Б.пр. ↑

IX

Билибин беше сега в качеството на дипломатически чиновник при главната квартира на армията и макар на френски, с френски шеги и френски игрословици, но с изключително руско безстрашие пред самоосъждането и самоосмиването описваше цялата кампания. Билибин пишеше, че неговата дипломатическа discrétion[1] го измъчвала и че бил щастлив, имайки княз Андрей за верен кореспондент, пред когото могъл да излее цялата си жлъчка, събрана в него от това, което виждал да се върши в армията. Това писмо беше старо, още преди Прайсишейлауското сражение.

„Depuis nos grands succès d’Austerlitz vous savez, mon cher Prince — пишеше Билибин, — que je ne quitte plus les quartiers généraux. Décidément j’ai pris le goût de la guerre, et bien m’en a pris. Ce que j’ai vu ces trois mois, est incroyable.

Je commence ab ovo. L’ennemi du genre humain, comme vous savez, s’attaque aux Prussiens. Les Prussiens sont nos fidèles alliés qui ne nous ont trompés que trois fois depuis trois ans. Nous prenons fait et cause pour eux. Mais il se trouve que l’ennemi du genre humain ne fait nulle attention à nos beaux discours, et avec sa manière impolie et sauvage se jette sur les Prussiens sans leur donner le temps de finir la parade commencée, en deux tours de mains les rosses à plate couture et va s’installer au palais de Potsdam.

«J’ai le plus vif désir — écrit le Roi de Prusse à Bonaparte, — que V. M. soit accueillie et traitée dans mon palais d’une manière qui lui soit agréable et c’est avec empressement, que j’ai pris à cet effet toutes les mesures que les circonstances me permettaient. Puissé-je avoir réussi!» Les généraux Prussiens se piquent de politesse envers les Français et mettent bas les armes aux premières sommations.

Le chef de la garnison de Glogau avec dix mille hommes, demande aux Roi de Prusse, ce qu’il doit faire s’il est sommé de se rendre?… Tout cela est positif.

Bref, espérant en imposer seulement par notre attitude militaire, il se trouve que nous voilà en guerre pour tout de bon, et ce qui plus est, en guerre sur nos frontières avec et pour le Roi de Prusse. Tout est au grand complet, il ne nous manque qu’une petite chose, c’est le général en chef. Comme il s’est trouvé que les succès d’Austerlitz auraient pu être plus décisifs si le général en chef eut été moins jeune, on fait la revue des octogénaires et entre Prosorofsky et Kamensky, on donne la préférence au dernier. Le général nous arrive en kibik à la manière Souvoroff, et est accueilli avec des acclamation de joie et de triomphe.

Le 4 arrive le premier courrier de Pétersbourg. On apporte les malles dans le cabinet du maréchal, qui aime à faire tout par lui-même. On m’appelle pour aider à faire le triage des lettres et prendre celles qui nous sont destinées. Le maréchal nous regarde faire et attend les paquets qui lui sont adressés. Nous cherchons il n’y en a point. Le maréchal devient impatient, se met lui-même à la besogne et trouve des lettres de l’Empereur pour le comte T., pour le prince V. et autres. Alors le voilà qui se met dans une de ses colères bleues. Il jette feu et flamme contre tout le monde, s’empare des lettres, les décacheté et lit celles de l’Empereur adressées à d’autres. А, така постъпват с мен. Нямат ми доверие! А, заповядано е да ме следят, добре тогава; вървете по дяволите! Et il écrit le fameux ordre du jour au général Benigsen.“[2]

„Аз съм ранен, не мога да яздя и следователно и да командувам армия. Вие доведохте вашето кор д’арме разбито в Пултуск: тук то е на открито, без дърва и без фураж и затова трябва да му се помогне и както вчера вие сам се отнесохте до граф Буксхевден, трябва да се помисли за отстъпване до нашата граница, което да се извърши днес.“

„От всичките ми пътувания, écrit-il à l’Empereur[3], получих ожулване от седлото и това ожулване, свръх предишните ми пътувания на кон, съвсем не ми позволява да яздя и да командувам толкова голяма армия и затова възложих командуването на старшия след мене граф Буксхевден, като изпратих при него всички служби и всичко, свързано с тях, и ги посъветвах, ако няма хляб, да се оттеглят по-навътре в Прусия, защото хляб е останал само за един ден, а в някои полкове, както съобщиха дивизионните командири Остерман и Седморецки — никак, а пък у селяните всичко е изядено; аз сам, докато се излекувам, оставам в болницата в Остроленка. За броя на войските изпращам нископоклонно ведомост, като донасям, че ако армията прекара още петнадесет дни в сегашния бивак, напролет ни един здрав няма да остане.

Благоволете да освободите стареца, за да се оттегли на село, той и без това е обезславен, че не можа да изпълни великия и славен жребий, за който бе избран. Вашето всемилостиво позволение за това ще чакам тук, в болницата, за да играя писарска, а не командирска роля във войската. Моето отсъствие от армията не ще дигне никакъв шум — все едно, че един ослепял се махва от армията. Такива като мене — в Русия има хиляди.“

Le maréchal se fâche contre l’Empereur et nous punit tous; n’est-ce pas que c’est logique!

Voilà le premier acte. Aux suivants l’intérêt et le ridicule montent comme de raison. Après le départ du maréchal il se trouve que nous sommes en vue de l’ennemi, et qu’il faut livrer bataille. Boukshevden est général en chef par droit d’ancienneté, mais le général Benigsen n’est pas de cet avis; d’autant plus qu’il est lui, avec son corps en vue de l’ennemi, et qu’il veut profiter de l’occasion d’une bataille „aus eigener Hand“, comme disent les Allemands. Il la donne. C’est la bataille de Poultousk qui est sensée être une grande victoire, mais qui à mon avis ne l’est pas du tout. Nous autres pékins avons comme vous savez, une très vilaine habitude de décider du gain ou de la perte d’une bataille. Celui qui s’est retiré après la bataille, l’a perdu, voila ce que nous disons, et à ce titre nous avons perdu la bataille de Poultousk. Bref, nous nous retirons, après la bataille, mais nous envoyons un courrier à Pétersbourg, qui porte les nouvelles d’une victoire, et le général ne cède pas le commandement en chef à Boukshevden, espérant recevoir de Pétersbourg en reconnaissance de sa Victoire le titre de général en chef. Pendant cet interrègne, nous commençons un plan de manoeuvres excessivement intéressant et original. Notre but ne consiste pas, comme il devrait l’être, à éviter ou à attaquer l’ennemi; mais uniquement à éviter le général Boukshevden, qui par droit d’ancienneté serait notre chef. Nous poursuivons ce but avec tant d’énergie, que même en passant une rivière qui n’est pas guéable, nous brûlons les ponts pour nous séparer de notre ennemi, qui, pour le moment, n’est pas Bonaparte, mais Boukshevden. Le général Boukshevden a manqué être attaqué et pris par des forces ennemies supérieures à cause d’une de nos belles manoeuvres qui nous sauvait de lui. Boukshevden nous poursuit — nous filons. A peine passe-t-il de notre côté de la rivière, que nous repassons de l’autre. A la fin notre ennemi Boukchevden nous attrappe et s’attaque à nous. Les deux généraux se fâchent. Il y a même une provocation en duel de la part de Boukshevden, et une attaque d’épilepsiè de la part de Benigsen. Mais au moment critique le courrier, qui porte la nouvelle de notre victoire de Poultousk, nous apporte de Pétersbourg notre nomination de général en chef, et le premier ennemi Boukshevden est enfoncé: nous pouvons penser au second, à Bonaparte. Mais ne voit-il pas qu’à ce moment se lève devant nous un troisième ennemi, c’est le православното qui demande à grands cris du pain, de la viande, des souchary, du foin — que sais-je! Les magasins sont vides, les chemins impraticables. Le православното se met à la maraude, et d’une manière dont la dernière campagne ne peut vous donner la moindre idée. La moitié des régiments forme des troupes libres qui parcourent la contrée en mettant tout à feu et à sang. Les habitants sont ruinés de fond en comble, les hôpitaux regorgent de malades, et la disette est partout. Deux fois le quartier général a été attaqué par des troupes de maraudeurs, et le général en chef a été obligé lui-même de demander un bataillon pour les chasser. Dans une de ces attaques on m’a emporté ma malle vide et ma robe de chambre. L’Empereur veut donner le droit à tous les chefs de divisions de fusiller les maraudeurs, mais je crains fort que cela n’oblige une moitié de l’armée de fusiller l’autre.[4]

Княз Андрей четеше отначало само с очи, но после онова, което четеше (макар че знаеше доколко може да се вярва на Билибин), неволно почна все повече и повече да го занимава. Като стигна до това място, той смачка писмото и го хвърли. Не че прочетеното в писмото го ядоса, но се ядоса, че тоя тамошен, чужд за него живот можеше да го вълнува. Той затвори очи, потърка челото си с ръка, като че да пропъди всякакво съчувствие към онова, което бе прочел, и се ослуша какво става в детската стая. Изведнъж стори му се, че зад вратата се чу някакъв странен звук. Обзе го страх; той се боеше да не би през това време, когато четеше писмото, да се е случило нещо с детето. Приближи се на пръсти до вратата на детската и я отвори.

Тъкмо когато влизаше, той видя, че бавачката с уплашено лице скри нещо от него и че княжна Маря не беше вече до креватчето.

— Мили мой — чу той зад себе си отчаяния, както му се стори, шепот на княжна Маря. Както често се случва след дълга безсъница и дълго вълнение, обхвана го безпричинен страх: мина му през ума, че детето е умряло. Всичко, което виждаше и чуваше, му се струваше, че потвърждава страха му.

„Всичко е свършено“ — помисли той и по челото му изби студена пот. Той се приближи объркан до креватчето, уверен, че ще го намери празно и че бавачката криеше мъртвото дете. Раздвои завеските и дълго време уплашените му очи, които не се спираха на едно място, не можеха да намерят детето. Най-сетне го видя: руменото момченце с разперени ръце и крака лежеше напряко в креватчето, отпуснало глава под възглавницата, и примляскваше насън, като мърдаше устнички и дишаше равно.

Като видя момченцето, княз Андрей се зарадва така, като че беше вече го загубил. Той се наведе и опита с устни, както го бе научила сестра му, дали детето има огън. Нежното чело беше влажно, той досегна с ръка главата му — дори косата беше мокра: толкова силно се бе изпотило детето. Но не само че не бе умряло, ала сега бе очевидно, че кризата е минала и че то е оздравяло. На княз Андрей му се искаше да грабне, да смачка, да притисне до гърдите си това мъничко, безпомощно същество; но не посмя да го направи. Той стоеше над него, като гледаше главата, ръчичките и крачката, които се очертаваха под завивката. Някакво шумолене се чу близо до него и стори му се, че вижда някаква сянка до завесите на креватчето. Той не се извърна и загледан в лицето на детето, слушаше непрекъснато неговото равно дишане. Тъмната сянка беше княжна Маря, която с безшумни стъпки се приближи до креватчето, дигна завесата и я спусна след себе си. Без да се извърне, княз Андрей я позна и протегна ръка към нея. Тя стисна ръката му.

— Изпотил се е — рече княз Андрей.

— Аз идвах при тебе, за да ти кажа това.

В съня си детето едва-едва помръдна, усмихна се и потърка чело о възглавницата.

Княз Андрей погледна сестра си. В матовата полусветлина на завесите лъчистите очи на княжна Маря блестяха повече от друг път, изпълнени с щастливи сълзи. Княжна Маря се понаведе към брат си и го целуна, като се закачи леко за завеската на кревата. Те се заканиха един на друг, постояха още в матовата светлина на завеската, сякаш не искаха да се разделят от тоя свят, в който и тримата бяха отделени от цялата вселена. Княз Андрей пръв, с коси, разчорлени от муселина на завеската, се дръпна от креватчето. „Да, само това ми остана сега“ — каза той с въздишка.

[1] Скромност. ↑

[2] „Вие знаете, мили княже, че от времето на нашите блестящи успехи при Аустерлиц не напускам главните квартири. Аз съвсем свикнах с войната и съм много доволен от това; онова, което видях през тия три месеца, е невероятно.

Започвам ab ovo. Врагът на человеческия род, известен вам, атакува прусаците, които са ни измамили само три пъти в три години. Ние се застъпваме за тях. Но излиза, че врагът на человеческия род не обръща никакво внимание на нашите прелестни думи и по своя неучтив и див начин се хвърля срещу прусаците, като не им дава време да довършат започнатия си парад, разбива ги на пух и прах и се настанява в Потсдамския дворец.

«Желая много — пише пруският крал на Бонапарт — ваше величество да бъде приет в моя дворец по най-приятен за вас начин и с особена грижа направих за това всички разпоредби, каквито обстоятелствата ми позволяваха. О, ако бих постигнал целта си!» Пруските генерали се перчат с учтивостта си пред французите и се предават при първото искане. Началникът на гарнизона на Глогау с десет хиляди пита пруския крал какво да прави. Всичко това е напълно достоверно. С една дума, ние смятахме да им вдъхнем само страх с нашето военно държане, но се свърши с това, че бяхме въвлечени във война, и то на нашата граница и най-важно за пруския крал и заедно с него. Имаме всичко в изобилие, липсва ни само едно мъничко нещо — главнокомандуващ. Тъй като излезе, че успехите при Аустерлиц биха могли да бъдат по-решаващи, ако главнокомандуващият не беше толкова млад, прави се преглед на осемдесетгодишните генерали и между Прозоровски и Каменски избират последния. Генералът пристига при нас в бричка, по суворовски, и го приемат с радостни възклицания и с голямо тържество.

На 4-ти пристигна първият куриер от Петербург. Занасят куфарите в кабинета на фелдмаршала, който обича да върши всичко сам. Викат ме да помогна при преглеждането на писмата и да взема изпратените за нас. Фелдмаршалът оставя ние да вършим това, гледа ни и чака пликовете, адресирани до него. Търсим — но такива няма. Фелдмаршалът почва да се вълнува, взема сам да търси и намира писма от царя до граф Т., до княз В. и други. Обхваща го най-силен гняв, излиза извън себе си, взема писмата, разпечатва ги и чете ония, които са адресирани до други… И написва знаменитата си заповед до граф Бенигсен.“ ↑

[3] Пише той на императора. ↑

[4] Фелдмаршалът се сърди на царя и наказва всинца ни: това е съвсем логично!

Това е първото действие на комедията. В следните интересът и забавността се увеличават, това се разбира от само себе си. След заминаването на фелдмаршала оказва се, че ние сме срещу неприятеля и че е необходимо да се даде сражение. Главнокомандуващ по старшинство е Буксхевден, но генерал Бенигсен е на съвсем друго мнение, толкоз повече, че той със своя корпус е срещу неприятеля и иска да използува случая за сражение. И даде сражение.

Това е пултуската битка, която се смята за голяма победа, но според мене съвсем не е такава. Ние, цивилните, имаме, както знаете, много лошия навик да решаваме въпроса дали сражението е спечелено или загубено. Оня, който е отстъпил след сражението, го е загубил, тъй казваме ние; и като се съди по това, ние сме загубили пултуското сражение. С една дума, ние се оттегляме след битката, но изпращаме в Петербург куриер със съобщение за победа и генерал Бенигсен не отстъпва началството на армията на Буксхевден, надявайки се, че ще получи от Петербург като благодарност за своята победа званието главнокомандуващ. През това междуцарствие ние започваме редица много оригинални и интересни маньоври. Нашият план не е вече, както трябваше да бъде, да се избягва или да се атакува неприятелят, но само — да се избягва генерал Буксхевден, който по правото на старшинството трябваше да бъде наш началник. Ние преследваме тая цел с такава енергия, че дори когато минаваме река, по която няма бродове, изгаряме моста, с цел да отдалечим от нас врага си, който в сегашно време не е Бонапарт, а Буксхевден. Генерал Буксхевден едва не бе атакуван и пленен от превъзходящи неприятелски сили поради един такъв маньовър, който ни избавяше от него. Буксхевден ни преследва — ние бягаме. Щом той мине на едната страна на реката, ние минаваме отново на другата. Най-сетне нашият враг Буксхевден ни хваща и атакува. Става обяснение. Двамата генерали се разсърдват и работата стига почти до дуел между двамата главнокомандуващи. Но за щастие в най-критичния миг куриерът, който бе занесъл в Петербург съобщението за пултуската победа, се връща и ни носи назначение на главнокомандуващ и първият враг — Буксхевден е победен. Сега можем да мислим за втория враг — Бонапарт. Но излиза, че тъкмо в тоя миг изниква пред нас трети враг — православното, което с гръмливи възгласи иска хляб, говеждо месо, сухари, сено, овес — и колко още работи! Складовете са празни, пътищата непроходими. Православното почва да граби и грабежът стига до такава степен, за каквато последната кампания не можеше да ви даде и най-малката представа. Половината от полковете образуват свободни команди, които обхождат страната и предават всичко на огън и меч. Жителите са съвсем разорени, болниците — претрупани с болни и навсякъде има глад. Два пъти мародерите нападаха дори главната квартира и главнокомандуващият трябваше да вземе батальон войници, за да ги прогони. В едното от тия нападения ми отмъкнаха празния куфар и халата. Царят иска да даде право на всички началници на дивизии да разстрелват мародерите, но аз много се страхувам, че едната половина от войската ще бъде принудена да разстрелва другата. ↑

X

Наскоро след приемането му в братството на масоните Пиер с едно пълно ръководство, което сам бе написал за себе си — за онова, което трябва да прави в именията си, замина за Киевската губерния, дето бяха голяма част от селяните му.

Когато пристигна в Киев, Пиер извика в главната канцелария всички управители и им изложи намеренията и желанията си. Той им каза, че незабавно ще бъдат взети мерки за пълното освобождаване на селяните от крепостничеството, че дотогава селяните не трябва да бъдат натоварвани с повече работа, че жените и децата не трябва да се изпращат на работа, че селяните трябва да бъдат подпомагани, че наказанията трябва да бъдат наставителни, а не физически, че във всяко имение трябва да се създадат болници, приюти и училища. Някои от управителите (там имаше и полуграмотни икономи) слушаха уплашено, мислейки, че неговите думи изразяват недоволство от тяхното управление и от това, че присвояват пари; други, след първата уплаха, намираха забавно фъфленето на Пиер и новите, нечувани от тях думи; на трети просто им беше приятно да чуят как говори господарят; четвърти, най-умните, между които и главният управител, разбраха от тая реч как трябва да се отнасят с господаря за да постигнат целите си.

Главният управител изрази пълното си съгласие с намеренията на Пиер; но забеляза, че освен тия преобразования необходимо е да се занимаят изобщо с работите, които бяха в лошо състояние.

Въпреки грамадното богатство на Безухов, откак Пиер го наследи и както разправяха, получавал петстотин хиляди, годишен доход, той се усещаше много по-малко богат, отколкото когато получаваше десетте си хиляди от покойния граф. В общи черти той си представяше смътно следния бюджет. На Съвета се плащаха около осемдесет хиляди за всичките имения; около тридесет хиляди струваше издръжката на имението край Москва, на московския дом и на княжните; около петнадесет хиляди отиваха за пенсии, още толкова за благотворителните учреждения; за издръжка на графинята се изпращаха сто и петдесет хиляди; лихви за стари дългове се плащаха около седемдесет хиляди; строежът на започнатата църква струваше тия две години около десет хиляди; останалото, около сто хиляди, се изхарчваше — той сам не знаеше как, и почти всяка година той беше принуден да прави заеми. Освен туй всяка година главният управител пишеше ту за пожари, ту за лоша реколта, ту че е необходимо да се преустройват фабрики и заводи. Така че първото нещо, с което Пиер трябваше да се занимава, беше онова, за което той най-малко от всичко беше способен и склонен — да се занимава с делови работи.

Заедно с главния управител Пиер всеки ден се занимаваше. Но усещаше, че това занимаване не мръдва работите му нито крачка напред. Той усещаше, че занимаването му става независимо от работите, че то не се свързва с работите и не ги кара да се движат. От една страна, главният управител представяше нещата в най-лоша светлина, сочеше на Пиер, че е необходимо да се плащат дълговете и да се предприемат нови работи с труда на крепостните селяни, за което Пиер не се съгласяваше; от друга страна, Пиер настояваше да се пристъпи към освобождаването, срещу което управителят изтъкваше необходимостта най-напред да се плати дългът към Настойническия съвет[1] — а поради това пък — невъзможността за бързо изпълнение.

Управителят не казваше, че това е съвсем невъзможно; за постигането на тая цел той предлагаше да се продадат горите в Костромска губерния, да се продадат земите по долното течение на Днепър и в Крим. Но всички тия операции по думите на управителя се свързваха с такава сложност от процеси, с освобождаване от секвестър, изваждане на документи, разрешения и прочие, че Пиер се объркваше и само му казваше: „Да, да, тъй направете.“

Пиер нямаше оная практическа схватливост, която би му дала възможност да се заеме непосредствено с работите си, и затова не ги обичаше и само се мъчеше да се представи пред управителя, че се занимава с тях. А управителят се мъчеше да се преструва пред графа, че смята това занимаване много полезно за господаря си и стеснително за себе си.

В големия град се намериха познати; непознатите побързаха да се запознаят и поздравиха сърдечно новопристигналия богаташ — най-големия собственик в губернията. Изкушенията от главната слабост на Пиер, оная, която бе признал, когато го приемаха в ложата, също тъй бяха толкова силни, че Пиер не можеше да се въздържи от тях. Отново цели дни, седмици и месеци от живота на Пиер минаваха все тъй в грижи и заетост с вечери, обеди, закуски и балове, без да му дадат време да се опомни, както и в Петербург. Вместо новия живот, който се надяваше да започне, Пиер водеше все същия предишен живот, само че в друга обстановка.

От трите изисквания на масонството Пиер съзнаваше, че не изпълнява онова, което предписваше на всеки масон да бъде образец на нравствен живот, и от седемте добродетели две напълно му липсваха: благонравието и обичта към смъртта. Той се утешаваше, че затова пък изпълнява другото изискване — поправянето на човешкия род, и че има други добродетели — обич към ближния и особено щедрост.

През пролетта на 1807 година Пиер реши да се върне в Петербург. По пътя той смяташе да обиколи всичките си имения и да се увери лично какво е направено от всичко, което бе поръчал, и в какво положение се намира сега тоя народ, който му е поверен от Бога и който той се стремеше да облагодетелствува.

Главният управител, който смяташе всичките планове на младия граф почти за безумие, неизгодни за себе си, за него и за селяните — направи някои отстъпки. Продължавайки да представя като невъзможно, освобождението, той нареди да се построят във всички имения големи здания за училища, болници и приюти; за пристигането на господаря приготви навсякъде посрещания, не бляскаво-тържествени, каквито знаеше, че няма да се харесат на Пиер, но тъкмо такива религиозно-благодарствени, с икони, с хляб и сол, тъкмо каквито, както той разбираше господаря си, щяха да подействуват на графа и да го измамят.

Южната пролет, спокойното, бързо пътуване във виенска каляска и уединението из пътя действуваха радостно на Пиер. Именията, в които той не бе ходил досега, бяха едно от друго по-живописни; народът навсякъде му се видя благоденствуващ и трогателно благодарен за направените му благодеяния. Навсякъде имаше посрещания, които, макар че караха Пиер да се смущава, в глъбината на душата му предизвикваха радостно чувство. На едно място селяните му поднесоха хляб и сол и иконата на Петър и Павел и го молеха да им позволи в чест на неговите светии Петър и Павел, в знак на обич и благодарност за сторените им благодеяния да съградят за своя сметка още един олтар на църквата. На друго място го посрещнаха жени с кърмачета и му благодариха, че ги е отървал от тежкия труд. В трето имение го посрещна свещеник с кръст, обиколен от деца, които той, по милостта на графа, учеше на четмо, писмо и на религия. Във всички имения Пиер със собствените си очи виждаше строящи се и вече построени по еднакъв план каменни здания на болници, училища и приюти, които трябваше да бъдат открити наскоро. Навсякъде Пиер виждаше отчетите на управителите за ангарията в по-малък размер от предишния и чуваше трогателни благодарности за това от депутации на селяни в сини кафтани.

Пиер не знаеше само, че там, дето му поднасяха хляб и сол и строяха олтар на Петър и Павел, селото беше търговско и имаше панаир на Петровден, че олтарът се строеше още отдавна от тамошните богаташи-селяни и че пред него се бяха явили те, а девет десети от селяните бяха в най-голяма немотия. Той не знаеше, че тъй като по негова заповед бяха престанали да изпращат жените с кърмачета да работят ангария имотите на господаря, същите тия жени вършеха най-тежка работа из своите ниви. Той не знаеше, че свещеникът, който го беше посрещнал с кръст, обременяваше селяните, като ги ограбваше, и че събраните от него ученици му бяха давани със сълзи на очи и бяха откупувани от родителите си срещу големи суми. Той не знаеше, че каменните според плана здания се градяха от неговите работници и увеличаваха ангарията, намалена само на книга. Той не знаеше, че там, дето управителят му посочваше в книгата намаления по негово желание с една трета оброк[2] на селяните, бе прибавена още половина ангария. И затуй Пиер беше възхитен от пътуването си из именията и изцяло си възвърна филантропичното настроение, в което бе тръгнал от Петербург, и писа възторжени писма на своя наставник-брат, както наричаше великия майстор.

„Колко лесно, колко малко усилия са потребни, за да извършиш толкова много добро — мислеше Пиер, — и колко малко се грижим ние за това!“

Той беше щастлив от изказваната му благодарност, но се срамуваше, когато я приемаше. Тая благодарност му напомняше колко_ повече_ би могъл да направи за тия прости, добри хора.

Главният управител, твърде глупав и хитър човек, който напълно разбираше умния й наивен граф и си играеше с него като с играчка, виждайки въздействието върху Пиер от приготвените посрещания, още по-решително се обърна към него с доводи, че е невъзможно, а най-главно, ненужно да се освобождават селяните, които и без това са напълно щастливи.

В глъбините на душата си Пиер бе съгласен с управителя, че човек мъчно може да си представи по-щастливи хора и че бог знае какво ги очаква, когато бъдат свободни; но макар и неохотно, Пиер настояваше за онова, което той смяташе справедливо. Управителят обещаваше да вложи всичките си сили в изпълнение волята на графа, като знаеше много добре, че графът никога не ще може да го провери не само дали е взел всички мерки за продажбата на горите и именията, за изплащане дълга към Съвета, но и никога навярно не ще попита и няма да узнае, че построените здания стоят празни и селяните продължават да дават в работа и пари всичко, каквото дават на другите собственици, тоест всичко, каквото могат да дадат.

[1] Учреждение за настойничество на вдовици, сираци и др. в царска Русия. — Б.пр. ↑

[2] Плащане налог на помешчика в пари и продукти. — Б.пр. ↑

XI

Връщайки се в най-щастливо душевно състояние от пътуването си на юг, Пиер изпълни отдавнашното си намерение — да се отбие при своя приятел Болконски, когото не бе виждал две години.

Когато на последната спирка разбра, че княз Андрей не е в Лѝсие Гори, а в новото си отделено имение, Пиер потегли към него.

Богучарово се намираше в некрасива, равна местност, покрита с нивя и изсечени и неизсечени борови и брезови гори. Господарското имение беше в края на разположеното в права линия по шосето село, отвъд наново изкопаното изкуствено езеро, изпълнено догоре, с брегове, още необрасли с трева, посред млада гора, в която се издигаха няколко големи бора.

Господарското имение се състоеше от хамбар, домакински помещения, конюшни, баня, малка пристройка и голяма каменна къща с полукръгъл фронтон, която беше още в строеж. Около къщата бе засадена млада градина. Оградите и портите бяха яки и нови; в сайванта имаше две пожарникарски помпи и бъчва, боядисана зелено; пътищата бяха прави, мостчетата здрави и с перила. Всичко носеше печат на ред и добро стопанисване. Срещнатите слуги, запитани де живее князът, посочиха малката нова постройка на брега на езерцето. Старият дядка[1] на княз Андрей, Антон, помогна на Пиер да слезе от каляската, каза, че князът е в къщи и заведе Пиер в малко, чисто антре.

Пиер бе смаян от скромността на малката, макар и чистичка къщица след ония бляскави условия, при които за последен път бе видял своя приятел в Петербург. Той бързо влезе в мъничката, лъхаща на бор, неизмазана още зала и искаше да върви по-нататък, но Антон изтича на пръсти пред него и почука на една врата.

— Какво има? — чу се рязък, неприятен глас.

— Гостенин — отговори Антон.

— Помоли го да почака — и се чу дръпване на стол. С бързи крачки Пиер се приближи до вратата и се сблъска лице с лице с излизащия да го види намусен и остарял княз Андрей. Пиер го прегърна и като дигна очилата, целуна го по бузите и го погледна отблизо.

— Гледай ти, не те очаквах, но много ми е драго — рече княз Андрей. Пиер не каза нищо; учудено, без да откъсва очи, гледаше приятеля си. Той се смая от промяната на княз Андрей. Думите бяха любезни, по устните и лицето на княз Андрей бе изписана усмивка, но погледът беше угаснал, мъртъв и въпреки явното си желание княз Андрей не можеше да му придаде радостен и весел блясък. Не че приятелят му беше отслабнал, побледнял и възмъжал; но тоя поглед и бръчката на челото, която изразяваше дълго съсредоточаване върху едно нещо, смайваха и отчуждаваха Пиер, докато свикна с тях.

Както винаги става при среща след дълга раздяла, разговорът дълго време не можеше да се спре; те се запитваха и отговаряха накъсо за неща, за които сами знаеха, че трябва да се говори дълго. Най-сетне разговорът почна полека-лека да се спира на бързо казаните преди това неща, на въпросите за миналия живот, за плановете относно бъдещето, за пътуването на Пиер, за неговите занимания, за войната и прочие. Оная съсредоточеност и безжизненост, забелязани от Пиер в погледа на княз Андрей, сега се изразяваха още по-силно в усмивката, с която той слушаше Пиер, особено когато Пиер с вдъхновена радост говореше за миналото или за бъдещето. Сякаш на княз Андрей му се искаше, но не можеше да участвува в онова, за което говореше другият. Пиер почваше да чувствува, че възторжеността, мечтите, надеждите за щастие и за добро са неприлични пред княз Андрей. Срам го беше да изказва всичките си нови, масонски мисли, особено подновени и оживени в него от последното му пътуване. Той се сдържаше, страхуваше се да не бъде наивен; едновременно с това неудържимо му се искаше да покаже по-скоро на приятеля си, че сега вече е съвсем друг, по-добър Пиер от оня, който беше в Петербург.

— Не мога да ви кажа колко много преживях през това време. Сам не бих се познал.

— Да, ние много, много сме се изменили оттогава — каза княз Андрей.

— Е, ами вие? — попита Пиер. — Какви са плановете ви?

— Планове ли? — повтори иронично княз Андрей. — Моите планове? — повтори той, сякаш значението на тая дума го учудваше. — Та нали виждаш, строя къща, искам идната година съвсем да се преместя…

Пиер мълчаливо и втренчено гледаше състареното лице на княз Андрей.

— Не, аз питам — рече Пиер, но княз Андрей го пресече:

— Какво ще приказваме за мене. Я разкажи, разкажи за пътуването си, за всичко, каквото си направил там в именията си.

Пиер почна да разправя какво е направил в именията си, като се мъчеше колкото е възможно повече да скрие своето участие в подобренията, които бе извършил. На няколко пъти княз Андрей подсказваше на Пиер, преди още той да го доизкаже, онова, което разправяше, като че всичко, което бе сторил Пиер, беше отдавна известна история и той слушаше не само без интерес, но сякаш срамувайки се за онова, което разказваше Пиер.

На Пиер му стана неловко и дори тежко, че е заедно с приятеля си. Той млъкна.

— Виж какво, душо моя — рече княз Андрей, на когото очевидно също тъй беше тежко и стеснително с гостенина, — тук аз съм на бивак, дойдох само да погледам. Днес пак отивам при сестра си. Аз ще те запозная с тях. Но мисля, че ти се познаваш — каза той, като очевидно занимаваше гостенина си, с когото не чувствуваше сега нищо общо. — Ще тръгнем следобед. А сега искаш ли да видиш моето имение? — Те излязоха и до обяд прекараха в разговори за политическите новини и за общите си познати като хора, които не са много близки помежду си. С известно оживление и интерес княз Андрей говори само за новото си имение, което подреждаше, за постройката, но дори и тук, посред разговора на скелята, когато описваше на Пиер бъдещото разположение на къщата, княз Андрей изведнъж се спря. — Впрочем тук няма нищо интересно, да идем да обядваме и да тръгнем. — На обяда заговориха за женитбата на Пиер.

— Много се учудих, когато чух това — каза княз Андрей.

Пиер се изчерви, както се изчервяваше винаги в такива случаи, и бързо каза:

— Някой ден ще ви разкажа как стана всичко това. Но нали знаете, че всичко това е свършено, и то завинаги.

— Завинаги ли? — рече княз Андрей. — Нищо не става завинаги.

— Но нали знаете как свърши всичко? Чухте ли за дуела?

— Да, ти си минал и през това.

— Само за едно благодаря на Бога, че не убих тоя човек — каза Пиер.

— Че защо? — рече княз Андрей. — Да убиеш зло куче дори е много хубаво.

— Не, да убиеш човек, не е хубаво, несправедливо е…

— Че защо да е несправедливо? — повтори княз Андрей. — Кое е справедливо и кое — не, на хората не е дадено да съдят. Хората вечно са се заблуждавали и ще се заблуждават, и то най-много за това, което смятат за справедливо и несправедливо.

— Несправедливо е онова, което е зло за друг човек — рече Пиер, чувствувайки с удоволствие, че за пръв път, откак бе пристигнал, княз Андрей се оживяваше и почваше да приказва и искаше да изкаже всичко, което го бе направило такъв, какъвто беше сега.

— А кой ти е казал кое е зло за друг човек? — попита той.

— Зло? Зло? — рече Пиер. — Всички ние знаем кое е зло за нас.

— Да, знаем, но онова, което зная, че е зло за мене, не мога да го сторя на друг човек — каза княз Андрей, като все повече и повече се оживяваше и явно искаше да изкаже на Пиер новото си гледище за нещата. Той говореше на френски. — Je ne connais dans la vie que deux maux bien réels: c’est le remord et la maladie. Il n’est de bien que l’absence de ces maux.[2] Да живееш за себе си, като избягваш само тия две злини, ето цялата моя сегашна мъдрост.

— А любовта към ближния, а самопожертвуванието? — възрази Пиер. — Не, не мога да се съглася с вас! Да живееш така, само да не вършиш зло, за да не се разкайваш, това е малко. Аз живях тъй, живях за себе си и погубих живота си. И едва сега, когато живея или поне се опитвам (поправи се от скромност Пиер) да живея за другите, едва сега разбрах пълното щастие на живота. Не, няма да се съглася с вас, а пък и вие не мислите така, както говорите.

Княз Андрей гледаше мълчаливо Пиер и се усмихваше подигравателно.

— Ще видиш сестра ми, княжна Маря. Вие ще се разберете с нея — каза той. — Може би ти си прав за себе си — продължи той след късо мълчание, — но всеки живее, както си знае; ти си живял за себе си и казваш, че така едва ли не си погубил живота си и си познал щастието чак когато си почнал да живееш за другите. А аз изпитах противното. Аз живях за слава. (А какво е славата? Все тая обич към другите, желание да направиш нещо за тях, желание да чуеш похвала от тях.) Та аз живях за другите и не почти, а съвсем погубих живота си. И откак живея за себе си, станах по-спокоен.

— Но как така — да живееш само за себе си? — разпалваше се Пиер. — А синът ви, сестра ви, баща ви?

— Ами че това съм пак аз, това не са другите — рече княз Андрей, — а другите, ближните, le prochain[3], както вие с княжна Маря ги наричате, това е главният извор на заблудата и злото. Le prochain — това са твоите киевски селяни, на които ти искаш да направиш добро.

И той погледна Пиер насмешливо и предизвикателно. Личеше, че предизвиква Пиер.

— Вие се шегувате — оживявайки се все повече и повече, каза Пиер. — Каква заблуда и зло може да има в това, че аз желаех (но много малко и лошо съм го изпълнил), желаех да сторя добро, а пък и сторих, макар само нещичко? Какво зло може да има в това, че нещастните хора, нашите селяни, хора като нас, които израстват и умират без всякакво друго понятие за Бога и за истината освен иконата и безсмислената молитва, ще се поучават в утешителната вяра за бъдещия живот, за възмездието, за наградата и утешението? Какво зло и заблуда има в това, че хората умират от болести, без помощ, когато е толкова лесно да им се помогне материално и аз ще им дам лекар и болница, и приют за старците? И нима не е осезателно, не е несъмнено благо това, че селянинът и селянката с детето нямат ден и нощ спокойствие, а аз ще им дам и почивка, и свободно време?… — каза Пиер, като бързаше и фъфлеше. — И аз направих тъй, макар и не добре, макар малко, но направих нещо и вие не само не ще ме убедите, че това, което съм направил, не е хубаво, но не ще ме убедите, че и самият вие не сте мислели така. А най-важното — продължи Пиер, — което зная и го зная сигурно, е, че насладата да вършиш добро е единственото сигурно щастие в живота.

— Да, ако въпросът се постави тъй, тогава е друго нещо — рече княз Андрей. — Аз строя къща, уреждам градина, а ти болници. И едното, и другото може да служи за прекарване на времето. А кое е справедливо, кое е добро — за това остави да съди оня, който знае всичко, а не ние. А ти искаш да спорим — добави той, — е, добре, хайде. — Те станаха от трапезата и седнаха на входната площадка, която беше вместо балкон.

— Е, хайде да спорим — каза княз Андрей. — Ти казваш: първо, училища — продължи той, като броеше на пръсти, — поучения и тъй нататък, тоест искаш да го измъкнеш — каза той, сочейки един селянин, който бе свалил калпак и минаваше край тях — от животинското му състояние и да му дадеш нравствени потребности. А мене ми се струва, че единствено възможното щастие е животинското щастие и тъкмо от него ти искаш да го лишиш. Аз му завиждам, а ти искаш да направиш той да стане като мене, без да му дадеш нито моя ум, нито моите чувства, нито моите средства. Второ, ти казваш: да се облекчи трудът му. А според мене физическият труд за него е такава необходимост, такова условие за съществуването му, както за мене и за тебе — умственият труд. Ти не можеш да не мислиш. Аз си лягам след два часа, през главата ми минават мисли и не мога да заспя, въртя се, до сутринта не заспивам от това, че мисля и не мога да не мисля, както той не може да не оре и да не коси; иначе ще отиде в кръчмата или ще се разболее. Както аз не бих понесъл неговия страшен физически труд и бих умрял след една седмица, тъй и той не ще може да понесе моето физическо безделие, ще надебелее и умре. Трето… какво още каза ти?

Княз Андрей прегъна трети пръст.

— Ах, да, болници, лекарства. Той има удар, умира, а ти си му пуснал кръв, излекувал си го. Десетина години той ще ходи сакат, ще бъде тежест за всички. Много по-спокойно и просто е да умре. Раждат се други, те и без това са много. Ако ти съжаляваше, че загубваш един работник, както аз гледам на него, това разбирам — но не, ти искаш да го лекуваш, и то от обич към него. А това не му трябва. Освен туй какво си въобразяваш ти, че медицината някога е излекувала някого!… Да убива — да! — каза той, като се намръщи злобно и се извърна от Пиер.

Княз Андрей изказваше мислите си толкова ясно и определено, че личеше, неведнъж е мислил за това, и говореше с удоволствие и бързо като човек, който отдавна не е говорил. Колкото по-безнадеждни бяха мислите му, толкова повече се оживяваше погледът му.

— Ах, това е ужасно, ужасно! — рече Пиер. — Не разбирам само как може да се живее с такива мисли. Мене ме връхлетяваха също такива минути, то беше неотдавна, в Москва и през време на пътуването, но в такива минути толкова се отпускам, че не живея, всичко ми е отвратително и най-много аз самият. Тогава не ям, не се мия… е, също като вас…

— Че защо да не се мия — това не е чисто — каза княз Андрей. — Напротив, човек трябва да се мъчи да направи живота си колкото може по-приятен. Аз живея — и не съм виновен за това, следователно трябва някак по-добре, без да преча на никого, да доживея до смъртта си.

— Но кое тогава ви кара да живеете? С такива мисли ще седиш, без да мръднеш, без да започваш нищо.

— Животът и без това не ни оставя на мира. Аз щях да бъда доволен да не върша нищо, но ето че, от една страна, тукашното дворянство ме удостои с честта да ме избере за предводител; едва се отървах. Те не можаха да разберат, че ми липсва онова, което е потребно, липсва ми тая позната, добродушна и загрижена пошлост, която е необходима за това. Сетне тая къща, която трябваше да построя, за да имам свой кът, дето да мога да бъда спокоен. Сега пък опълчението.

— Защо не служите в армията?

— След Аустерлиц ли! — каза мрачно княз Андрей. — Не, покорно благодаря: аз се зарекох, че няма да служа в действуващата руска армия. И няма. Ако Бонапарт беше тук, до Смоленск, заплашвайки Лѝсие Гори — и тогаз не бих отишъл да служа в руската армия. Та казах ти — продължи, успокоявайки се, княз Андрей. — Сега опълчението, баща ми е главнокомандуващ на третия окръг и единственото средство да се спася от службата, е да бъда при него.

— Значи, вие служите?

— Служа. — Той помълча малко.

— Но тогава защо служите?

— Ето защо. Баща ми е един от най-бележитите хора на своето време. Но той остарява и не че е жесток, но има прекалено деен характер. Свикнал с неограничена власт и сега с тая власт, дадена му от царя като главнокомандуващ на опълчението — той е страшен. Преди две седмици, ако бях закъснял два часа, той щеше да обеси един чиновник в Юхнов — рече княз Андрей с усмивка. — Та аз служа, защото никой освен мене няма влияние върху баща ми и от време на време ще го спася от някоя постъпка, за която по-късно би се измъчвал.

— Ето на, виждате ли!

— Да, mais ce n’est pas comme vous l’entendez[4] — продължи княз Андрей. — Аз не желаех, нито желая и най-малкото добро на тоя мерзавец-чиновник, който бил откраднал някакви ботуши от опълченците; дори щях да съм много доволен, ако го видех обесен, но ми е жал за баща ми — тоест пак за себе си.

Княз Андрей все повече и повече се оживяваше. Очите му блестяха трескаво, когато се мъчеше да докаже на Пиер, че в неговите постъпки никога не е имало желание за добро на ближния.

— Ето, ти искаш да освободиш селяните — продължи той. — Това е много хубаво, но не за тебе (ти, струва ми се, никого не си наказвал с бой и не си изпращал в Сибир) и още по-малко за селяните. Ако ги бият, наказват с тояги и изпращат в Сибир, мисля, че от това на тях не им е по-зле. В Сибир той води същия скотски живот, а белезите от боя по тялото ще зараснат и той е толкова щастлив, колкото по-рано. А това е потребно за ония хора, които загиват нравствено, трупат си разкаяние, потъпкват това разкаяние и загрубяват затуй, че имат възможност да наказват справедливо и несправедливо. Ето за кого ми е жал и заради кого бих искал да освободя селяните. Ти може би не си виждал, но аз съм виждал как добри хора, възпитани в тая традиция на неограничена власт, с годините, когато станат по-раздразнителни, стават жестоки, груби, знаят това, но не могат да се сдържат и стават все по-нещастни и по-нещастни.

Княз Андрей говореше това с голямо увлечение и Пиер неволно помисли, че тия мисли са вдъхнати в него от баща му. Той не му отговори нищо.

— Та ето за кого и за кое ми е жал — за човешкото достойнство, за спокойствието на съвестта, за чистотата, а не за техните гърбове и глави, които, колкото и да ги пердашиш, колкото и да ги бръснеш, ще си останат все същите гърбове и глави.

— Не, не, хиляди пъти не! Никога не ще се съглася с вас — каза Пиер.

[1] Стар слуга, възпитател на господарско момче в някогашна царска Русия. — Б.пр. ↑

[2] Аз зная само две истински нещастия в живота: угризение на съвестта и болест. И щастието е само липса на тия две злини. ↑

[3] Ближният. ↑

[4] Но не тъй, както ти го разбираш. ↑

XII

Привечер княз Андрей и Пиер се качиха в каляската и заминаха за Лѝсие Гори. Княз Андрей, поглеждайки от време на време Пиер, нарушаваше мълчанието с такива думи, които показваха, че е в добро настроение.

Сочейки нивята, той му приказваше за своите стопански усъвършенствувания.

Пиер мрачно мълчеше, отговаряше едносрично и изглеждаше потънал в мислите си.

Пиер мислеше, че княз Андрей е нещастен, че се заблуждава, че не познава истинската светлина и че Пиер трябва да му се притече на помощ, да го просвети и издигне. Но щом измисляше как и какво да почне да му говори, веднага предчувствуваше, че княз Андрей с една дума, с един аргумент ще събори всичко в неговото учение; и се страхуваше да почне, страхуваше се, че може да изложи на подигравка любимата си светиня.

— Не, защо мислите — почна неочаквано Пиер, като наведе глава и заприлича на бик, който мушка, — защо мислите тъй? Не бива да мислите тъй.

— За какво мисля? — попита учудено княз Андрей.

— За живота, за предназначението на човека. Това не може да бъде. И аз мислех тъй и знаете ли какво ме спаси? Масонството. Не, не се усмихвайте. Масонството не е религиозна, не е обредна секта, както мислех и аз, но масонството е най-добрият, единственият израз на най-добрите, на вечните страни на човечеството. — И той почна да излага пред княз Андрей масонството, тъй както го разбираше.

Той каза, че масонството е учение за християнството, освободено от държавните и религиозни окови, учение за равенство, братство и обич.

— Само нашето свято братство има действителен смисъл в живота; всичко останало е сън — каза Пиер. — Разберете, приятелю, че всичко извън тоя съюз е изпълнено с лъжа и несправедливост и аз съм съгласен с вас, че на умния и добър човек не остава нищо друго, освен подобно на вас да доживява живота си, като се мъчи само да не пречи на другите. Но приемете нашите основни убеждения, постъпете в нашето братство, дайте ни себе си, позволете да ви ръководим, и веднага ще се почувствувате, както и аз се почувствувах, като част от тая грамадна невидима верига, началото на която се крие в небесата — каза Пиер.

Княз Андрей, мълчалив и загледан пред себе си, слушаше думите на Пиер. Тъй като няколко пъти от шума на каляската не можа да чуе, той запита Пиер за недочутите думи. По особения блясък, пламнал в очите на княз Андрей, и по мълчанието му Пиер виждаше, че думите му не са напразни, че княз Андрей няма да го прекъсне и няма да се надсмива на думите му.

Те се приближиха до разлялата се река, през която трябваше да минат на сал. Докато нагласяваха каляската и конете, те се качиха на сала.

Княз Андрей, облакътен на перилата, гледаше мълчаливо надлъж по блесналата от залязващото слънце разлята река.

— Е, какво мислите за това? — попита Пиер. — Защо мълчите?

— Какво мисля ли? Слушах те. Всичко това е тъй — рече княз Андрей. — Но ти казваш: постъпи в нашето братство и ние ще ти посочим целта на живота и предназначението на човека и законите, които управляват света. Но кои са тези — ние? Хора. Защо вие знаете всичко? Защо аз сам не виждам онова, което виждате вие? Вие виждате на земята царството на доброто и на истината, а аз не го виждам.

Пиер го прекъсна.

— Вярвате ли в бъдещия живот? — попита той.

— В бъдещия живот ли? — повтори княз Андрей, но Пиер не му остави време да отговори и взе това повторение за отрицание, толкова повече, че знаеше предишните атеистични убеждения на княз Андрей.

— Вие казвате, че не можете да видите царството на доброто и на справедливостта на земята. И аз не съм го видял; и то не може да се види, ако гледаме нашия живот като край на всичко. На земята, тъкмо на тая земя (Пиер посочи полето), няма истина — всичко е лъжа и зло; но в света, в целия свят има царство на истината и ние сме деца на земята сега, но вечно — деца на целия свят. Нима в душата си аз не чувствувам, че съм част от това огромно хармонично цяло? Нима не чувствувам, че съм в тоя огромен брой същества, в които се проявява божеството — или, ако искате, висшата сила, — че аз представлявам едно звено, едно стъпало от низшите същества към висшите? Ако виждам, ако ясно виждам тая стълба, която води от растението към човека, защо трябва да предполагам, че тази стълба, на която не виждам долния край, се губи в растенията? Защо трябва да предположа, че тая стълба се прекъсва с мене, а не води по-нататък и по-нататък до висшите същества? Аз чувствувам, че не само не мога да изчезна, както нищо в света не изчезва, но че винаги ще съществувам и винаги съм съществувал. Аз чувствувам, че освен мене над мене съществуват духове и че в тоя свят има истина.

— Да, това е учението на Хердер — каза княз Андрей, — но не това, душо моя, ще ме убеди, а животът и смъртта — ето кое убеждава. Убеждава това, че виждаш скъпо за тебе същество, което е свързано с тебе, пред което ти си бил виновен и си се надявал да се оправдаеш (гласът на княз Андрей потрепери и той се извърна), и изведнъж това същество страда, мъчи се и престава да живее… Защо? Не може да няма отговор! И аз вярвам, че има… Ето кое убеждава, ето кое ме убеди — каза княз Андрей.

— Е да, е да — рече Пиер, — та нима аз не казвам същото!

— Не. Аз казвам само, че за необходимостта на бъдещия живот убеждават не доводите, а това, че когато вървиш в живота ръка за ръка с един човек и изведнъж тоя човек изчезне там-никъде, и ти самият спираш пред тая пропаст и надничаш вътре. И аз надникнах…

— Е, че какво? Вие знаете, че има там и че има някой? Там — е бъдещият живот. Някой — е бог.

Княз Андрей не отговори. Каляската и конете отдавна бяха изкарани на другия бряг и запретнати и слънцето се бе скрило вече до половината, и вечерният мраз покриваше със звезди локвите до мястото на минаването, а Пиер и Андрей, за учудване на лакеи, кочияши и превозвачи, още стояха на сала и приказваха.

— Ако има бог и има бъдещ живот, тогава има истина, има добродетел; и висшето щастие на човека е в това — да се стреми да ги достигне. Трябва да се живее, трябва да се обича, трябва да се вярва — каза Пиер, — че не само сега живеем на това късче земя, а сме живели и ще живеем вечно там, във всичко (той посочи небето). — Княз Андрей стоеше облакътен на перилата на сала и слушайки Пиер, гледаше, без да откъсва очи, червения отблясък на слънцето върху синеещия разлив. Пиер млъкна. Беше съвсем тихо. Салът отдавна се бе долепил до брега и само вълните на течението се удряха тихо в дъното на сала. На княз Андрей му се стори, че това плискане на водата, съчетано с думите на Пиер, повтаряше: „Истина е, вярвай това.“

Княз Андрей въздъхна и погледна с лъчист, детски, нежен поглед лицето на Пиер, зачервено, възторжено, но все още плахо пред по-издигнатия от него приятел.

— Да, ако беше тъй! — каза той. — Но да вървим да се качим — добави княз Андрей и излизайки от сала, погледна небето, което му бе посочил Пиер, и за първи път след Аустерлиц видя онова високо, вечно небе, което бе видял, когато лежеше на Аустерлицкото поле, и нещо отдавна заспало, най-хубавото, което бе в него, изведнъж радостно и младежки се пробуди в душата му. Това чувство изчезна, щом княз Андрей навлезе отново в обикновените условия на живота, но той знаеше, че това чувство, което той не можа да развие, живееше в него. Срещата с Пиер беше за княз Андрей епоха, от която почна, макар външно да бе все същият, но във вътрешния му свят — неговият нов живот.

XIII

Мръкваше вече, когато княз Андрей и Пиер спряха до главния вход на лисигорската къща. Тъкмо когато спираха, княз Андрей усмихнат обърна вниманието на Пиер на безредното тичане до задната входна площадка. Една прегърбена бабичка с торба на гърба и един среден на ръст мъж, облечен в черно и с дълги коси, щом съгледаха влизащата каляска, хукнаха да бягат обратно към вратата. След тях изтичаха две жени и четворицата, като се озъртаха към каляската, побягнаха уплашено на задната площадка.

— Това са Ма̀шините божи хора — каза княз Андрей. — Те ни взеха за баща ми. Това е единственото, в което тя не му се подчинява: той заповядва да се изгонват тия странници[1], а тя ги приема.

— Но какво значи божи хора? — попита Пиер.

Княз Андрей не успя да му отговори. Слугите излязоха да ги посрещнат и той ги попита де е старият княз и скоро ли го очакват да се върне.

Старият княз бе още в града и всеки миг го очакваха.

Княз Андрей заведе Пиер в своите стаи, които, напълно подредени, бяха винаги готови за него в къщата на баща му, а самият той отиде в детската.

— Да отидем при сестра ми — рече княз Андрей, като се върна при Пиер, — аз още не съм я видял, тя сега се крие и седи заедно със своите божи хора. Пада й се, тя ще се сконфузи, а ти ще видиш божите хора. C’est curieux, ma parole.[2]

— Qu’est-ce que c’est que[3] божи хора? — попита Пиер.

— Сега ще видиш.

Княжна Маря наистина се сконфузи и се изчерви на петна, когато те отидоха при нея. В нейната приветлива стая с кандила пред иконостасите седеше на дивана до нея пред самовара младо момче с дълъг нос и дълги коси и в монашеско расо.

Наблизо в кресло седеше сбърчена, слаба бабичка с кротко изражение на детското си лице.

— André, pourquoi ne pas m’avoir prévenu?[4] — каза княжната с кротък укор, изправяйки се пред своите странници като квачка пред пилците си.

— Charmée de vous voir. Je suis très contente de vous voir[5] — каза тя на Пиер, докато той й целуваше ръка. Тя го знаеше още като дете и сега приятелството му с Андрей, нещастието поради жена му, а най-вече доброто му и простодушно лице я разположиха към него. Тя го гледаше със своите прекрасни лъчисти очи и сякаш казваше: „Аз много ви обичам, но, моля ви се, не се подигравайте с моите.“ След като размениха първите поздравителни думи, насядаха.

— А, и Иванушка е тук — каза княз Андрей, като посочи усмихнат младия странник.

— André! — каза умолително княжна Маря.

— Il faut que vous sachiez que c’est une femme[6] — рече княз Андрей на Пиер.

— André, au nom de Dieu![7] — повтори княжна Маря.

Личеше, че насмешливото отношение на княз Андрей към странниците и безполезното застъпничество на княжна Маря за тях бяха обикновените, установени помежду им отношения.

— Mais, ma bonne amie — каза княз Андрей, — vous devriez au contraire m’être reconaissante de ce que j’explique à Pierre votre intimité avec ce jeune homme.[8]

— Vraiment?[9] — рече Пиер любопитно и сериозно (за което княжна Маря му бе особено благодарна), вглеждайки се през очилата в лицето на Иванушка, който разбра, че приказват за него, и оглеждаше всички с хитри очи.

Княжна Маря съвсем напразно се бе смутила за своите. Те никак не се стесняваха. Бабичката бе навела очи, но поглеждаше отстрана към новодошлите, след като бе обърнала чашката си с дъното нагоре върху чинийката и бе сложила до нея една гризана бучка захар, и седеше спокойно и неподвижно в креслото си в очакване да й предложат още чай. Иванушка, посръбвайки от чинийката, гледаше младите хора изпод вежди с лукави женски очи.

— Де беше, в Киев ли? — попита княз Андрей бабата.

— Бях, бащице — отговори с удоволствие бабата, — тъкмо на Рождество се удостоих от светците да ме въведат в светите небесни, тайни. А сега, бащице, идвам от Колязин, голяма благодат се откри…

— Иванушка с теб ли беше?

— Аз си ходя самичък, хранителю наш — рече Иванушка, като се мъчеше да говори басово. — Само в Юхнов се намерихме с Пелагеюшка…

Пелагеюшка прекъсна другаря си; явно бе, че тя искаше да разправи какво е видяла.

— В Колязин, бащице, голяма благодат се откри.

— Какво, нови мощи ли? — попита княз Андрей.

— Стига, Андрей — рече княжна Маря. — Недей разправя, Пелагеюшка.

— Ама какво думаш, майко, защо да не разправям? Аз го обичам. Той е добър. От Бога награден, той, благодетелят мой, десет рубли ми даде, аз помня. Та като бях в Киев, разправя ми Кирюша, юродивият[10] — истински божи човек, зиме и лете бос ходи. Какво, казва, ходиш, дето не трябва, в Колязин иди, там икона чудотворна, майчицата пресвета Богородица, се е появила. Като чух това, сбогувах се със светците и тръгнах…

Всички мълчаха, само странницата говореше отмерено, като си поемаше въздух:

— Отидох, бащице, и хората ми думат: голяма благодат се откри, от бузичките на майчицата ни пресвета Богородица миро капе…

— Добре, добре, после ще разкажеш — изчервявайки се, рече княжна Маря.

— Позволете ми да я попитам — каза Пиер. — Ти лично ли видя? — попита той.

— Ами лично аз, бащице, се удостоих. Такова едно сияние по лика й, като светлина небесна, а от бузичките на майчицата капе ли, капе…

— Но това е измама — рече наивно Пиер, който слушаше внимателно странницата.

— Ах, бащице, какво казваш! — рече ужасена Пелагеюшка, като се обърна за защита към княжна Маря.

— Тъй мамят народа — повтори той.

— Господи Исусе Христе — рече странницата, като се кръстеше. — Ох, не думай, бащице. Ей тъй на, един генерал не вярвал и рекъл: „Монасите лъжат“; и щом го казал — ослепял. И му се присънило, че дошла при него Богородица Печерска и му рекла: „Повярвай в мене, и ще те изцеря.“ И почнал да моли: заведете ме, та заведете при нея. Казвам ти същинската истина, лично аз видях. Доведоха го него, слепия, право при нея; приближи се, падна и каза: „Изцери ме! Ще ти дам — казва — всичко, с което царя ме награди.“ Самата аз видях, бащице, една звезда просто се вдълба в нея. И на — прогледна! Грехота е да се приказва тъй. Ще те накаже Бог — рече тя поучително на Пиер.

— Но как тъй се е намерила звездата в иконата? — попита Пиер.

— Да не са произвели Богородица генерал? — рече княз Андрей с усмивка.

Пелагеюшка изведнъж побледня и плесна ръце.

— Бащице, бащице, грехота е, син имаш! — започна тя и от бледа изведнъж стана яркочервена. — Бащице, какво нещо каза, Бог нека ти прости. — Тя се прекръсти. — Господи, прости го. Майчице, какво е туй?… — обърна се тя към княжна Маря. Тя стана и почти разплакана почна да прибира торбата си. Явно бе, че й беше и страшно, и жално за оногова, който бе казал това, и срамно, че е получавала благодеяния в една къща, дето са могли да кажат това, и в същото време й е мъчно, че сега ще трябва да се лиши от благодеянията на тая къща.

— Как ви се ще да правите това? — рече княжна Маря. — Защо дойдохте при мене?…

— Не, аз се шегувам, Пелагеюшка — каза Пиер. — Princesse, ma parole, je n’ai pas voulu l’offenser[11], аз само така. Ти недей мисли, че сериозно, аз се пошегувах — каза той, като се усмихваше стеснително и искаше да заглади вината си.

Пелагеюшка се спря недоверчиво, но по лицето на Пиер се виждаше такова искрено разкаяние и княз Андрей тъй кротко и сериозно гледаше ту Пелагеюшка, ту Пиер, че тя се поуспокои.

[1] Хора, които пътуват пешком, обикновено — богомолци. — Б.пр. ↑

[2] Това е интересно наистина. ↑

[3] Какво са? ↑

[4] Андре, защо не ме предупреди? ↑

[5] Много ми е драго, че ви виждам. Много ми е драго, че ви виждам. ↑

[6] Знаеш ли, това е жена. ↑

[7] Андре, за Бога! ↑

[8] Но, мила моя, ти трябва да си ми благодарна, че аз обяснявам на Пиер твоята интимност с тоя млад човек. ↑

[9] Наистина ли? ↑

[10] Юродив — малоумен, в чиито думи и постъпки народът понякога вижда дълбок смисъл, предсказания и прочие на религиозна основа. — Б.пр. ↑

[11] Княжна, аз наистина не исках да я оскърбя. ↑

XIV

Странницата се успокои и отново заприказвана, дълго разправя сетне за отец Амфилохий, чийто живот бил толкова свят, че ръчичката му лъхала на тамян, и как при последното й странствуване в Киев познати монаси й дали ключове от една пещера и как тя си взела сухарчета и прекарала в пещерата две денонощия със светците. „Помоля се на едного, почета молитви, отида при другиго. Поспя, пак отида да ги целуна; и такава тишина е, майчице, такава благодат, че не ти се ще да излизаш на Божията светлина.“

Пиер я слушаше внимателно и сериозно. Княз Андрей излезе от стаята. А княжна Маря, като остави божите хора да си допиват чая, го последва и заведе Пиер в салона.

— Вие сте много добър — каза му тя.

— Ах, аз наистина не исках да я оскърбя, тъй хубаво разбирам и ценя високо тия чувства.

Княжна Маря го погледна мълчаливо и нежно се усмихна.

— Аз ви зная отдавна и ви обичам като брат — каза тя. — Как ви се видя Андрей? — попита бързо тя, за да не му даде време да й каже нещо в отговор на любезните й думи. — Той много ме безпокои. През зимата здравето му е по-добро, но миналата пролет раната се отвори и докторът каза, че той трябва да замине, за да се лекува. А и нравствено много се страхувам за него. Той не е такъв характер, каквито сме ние, жените, за да си изстрада и изплаче мъката. Носи я вътре в себе си. Днес е весел и оживен; то е, защото вашето пристигане му подействува така; той рядко бива такъв. Да можехте да го склоните да замине за чужбина! Нему е потребна дейност, а тоя равен, тих живот го погубва. Другите не забелязват, но аз виждам.

След девет часа, чувайки звънците на приближаващия се екипаж на стария княз, лакеите се втурнаха към входната площадка. Княз Андрей и Пиер също излязоха на входната площадка.

— Тоз кой е? — попита старият княз, като слизаше от каретата и видя Пиер.

— А! Много ми е драго! Целувай — каза той, като узна кой беше непознатият млад човек.

Старият княз беше в добро настроение и бе много любезен с Пиер.

Преди вечерята княз Андрей, който се върна пак в кабинета на баща си, завари стария княз в гореща препирня с Пиер. Пиер доказваше, че ще дойде време, когато не ще има вече войни. Старият княз му се надсмиваше, но спореше с него, без да се сърди.

— Източи кръвта от жилите, налей вода, тогаз няма да има война. Женски приказки, женски приказки — рече той, но все пак потупа ласкаво Пиер по рамото и се приближи до масата, дето княз Андрей, който явно не искаше да се вмесва в разговора, прехвърляше книжата, донесени от княза от града. Старият княз се приближи до него и му заговори по работа:

— Предводителят граф Ростов не изпрати половината хора. Пристигнал в града, хрумнало му да ме кани на обяд — аз му дадох такъв обяд… Я виж това… Е, драги — обърна се княз Николай Андреич към сина си, като тупна по рамото Пиер, — твоят приятел е юначага, обикнах го! Съживява ме. Друг някой и умни приказки ще ти приказва, но няма да ти се ще да го слушаш, а пък той — и дрънка, а ме съживява мене, стареца. Хайде, вървете, вървете — каза той, — може да дойда и да поседя на вашата вечеря. Пак ще поспоря. Обикни моята глупачка, княжна Маря — извика той през вратата на Пиер.

Едва сега, когато пристигна в Лѝсие Гори, Пиер оцени всичката сила и прелест на приятелството си с княз Андрей. Тая прелест се изразяваше не толкова в отношенията със самия княз Андрей, колкото в отношенията с всичките му роднини и домашни. Макар че почти не познаваше стария и строг княз и кротката и плаха княжна Маря, Пиер изведнъж се почувствува с тях като стар приятел. Те всички вече го обичаха. Не само княжна Маря, подкупена от кроткото му отношение към странниците, го гледаше с най-лъчист поглед, но и мъничкият едногодишен княз Николай, както го наричаше дядо му, се усмихна на Пиер и отиде в ръцете му. Михаил Иванич и m-lle Bourienne го гледаха с радостни усмивки, когато той разговаряше със стария княз.

Старият княз излезе да вечеря: очевидно това беше за Пиер. През двата дни на неговото престояване в Лѝсие Гори той беше извънредно ласкав с Пиер и му поръча да идва у тях.

Когато Пиер си замина и всичките членове на семейството се събраха, почнаха да преценяват, както винаги става след заминаването на нов човек, и както рядко се случва, всички приказваха за него само хубаво.

XV

Като се върна сега от отпуск, Ростов за първи път почувствува и разбра колко силна беше връзката му с Денисов и с целия полк.

Когато наближаваше полка, той изпитваше чувство, подобно на онова, което изпитваше, когато наближаваше къщата на улица Поварская. Когато видя първия хусар в разкопчан мундир на техния полк, когато позна червенокосия Дементев, видя коневръзите с червеникави коне, когато Лаврушка извика радостно на господаря си: „Графът пристигна!“ и рошавият Денисов, който спеше в леглото си, изтича от землянката и го прегърна, а офицерите се събраха около новопристигналия, Ростов изпита същото чувство, каквото изпита, когато майка му, баща му и сестрите му го прегръщаха, и сълзи от радост, които го задавиха, му попречиха да говори. Полкът също беше негов дом, и то дом неизменно мил и скъп, както родителският.

След, като се представи на полковия командир и получи назначение в предишния ескадрон, след като ходи на дежурство и за фураж, след като навлезе във всичките малки интереси на полка и се усети лишен от свобода и закован в тясна, неизменна рамка, Ростов изпита същото успокоение, същата опора и същото съзнание, че тук си е в къщи, на своето място, каквито изпитваше и под родителския покрив. Нямаше я всичката оная бъркотия на свободния свят, в който той не можеше да си намери място и грешеше в избора си; нямаше я Соня, с която трябваше или не трябваше да се обяснява. Нямаше възможността да отиде някъде — или да не отиде; нямаше тия двадесет и четири часа на денонощието, които можеха да бъдат употребени по най-различни начини; нямаше това безбройно множество хора, от които никой не беше нито по-близък, нито по-далечен; нямаше тия неясни и неопределени парични отношения с баща му; нямаше напомнянето за ужасната загуба с Долохов! Тук, в полка, всичко бе ясно и просто. Целият свят беше разделен на два неравни дяла: единият — нашият Павлоградски полк, другият — всичко останало. И това останало съвсем не го интересуваше. В полка всичко се знаеше: кой е поручик, кой ротмистър, кой — добър, кой — лош човек и най-важното кой е или не — другар. Маркитанът дава на кредит, заплатата се получава на четиримесечие; няма какво да се измисля и избира, само недей върши неща, които в Павлоградския полк се смятат за лоши; а изпратят ли те — прави, каквото ясно и точно е определено и заповядано — и всичко ще бъде добре.

След като влезе отново в тия определени условия на полковия живот, Ростов изпита радост и успокоение, каквито усеща уморен човек, когато легне да си почине. През тая кампания тоя полкови живот беше още по-радостен за Ростов, защото след загубата му в играта с Долохов (постъпка, която въпреки всичките утешения на близките му не можеше да си прости) той бе решил да служи не както по-рано, а за да заличи вината си, да служи добре и да бъде съвсем добър другар и офицер, тоест прекрасен човек, което му се струваше толкова мъчно в света, а толкова възможно — в полка.

След загубата на карти Ростов реши, че за пет години ще изплати на родителите си тоя дълг. Изпращаха му по десет хиляди годишно и сега той реши да взема само по две хиляди, а останалите да оставя на родителите си за изплащане на дълга.

След нееднократните отстъпления, настъпления и сражения при Пултуск и при Прайсиш Ейлау нашата армия се съсредоточаваше около Бартенщайн. Очакваха пристигането на царя при войските и начало на нова кампания.

Павлоградският полк, който се намираше в частта от армията, изкарала похода в 1805 година, закъсня за първите сражения на кампанията поради попълването си в Русия. Той не беше нито при Пултуск, нито при Прайсиш Ейлау и през втората половина на кампанията, след като се присъедини към действуващата армия, беше причислен към отряда на Платов.

Отрядът на Платов действуваше независимо от армията. Няколко пъти павлоградците с някои свои части бяха в престрелки с неприятеля, залавяха пленници и веднъж дори взеха екипажите на маршал Удино. През месец април павлоградци прекараха няколко седмици край едно немско изпразнено и съвсем опустошено село, без да мръднат от мястото си.

Беше се размразило, имаше кал, студ, ледът по реката се бе разпукал, пътищата бяха станали непроходими, по няколко дни не даваха продоволствие нито на конете, нито на хората. Тъй като превозът стана невъзможен, хората се пръснаха по изоставените пустинни села, за да търсят картофи, но и картофи не се намираха.

Всичко беше изядено и всички жители бяха се пръснали; ония, които бяха останали, бяха по-зле от просяци и от тях не можеше да се вземе нищо и дори не много милостивите войници често, вместо да вземат от тях нещо, им даваха последното, каквото имаха.

Павлоградският полк загуби в сражения само двама ранени; но от глад и болести загуби почти половината от хората си. В болниците умираха тъй сигурно, че войниците, заболели от треска и отоци, причинени от лошата храна, предпочитаха да носят службата си и да влачат едва-едва нозе в строя, отколкото да отидат в болницата. С пукването на пролетта войниците почнаха да намират едно покълнало от земята растение, подобно на аспержи, което, кой знае защо, наричаха машкин сладък корен, и се пръснаха по ливадите и нивята да търсят тоя машкин сладък корен (който беше много горчив), изравяха го със сабите си и го ядяха, въпреки заповедите да не ядат това вредно растение. Напролет сред войниците се появи нова болест — отичане на ръцете, краката и лицата, причината на която медиците смятаха, че е употребяването на тоя корен. Но въпреки забраната павлоградските войници от ескадрона на Денисов ядяха предимно машкин сладък корен, защото втора седмица вече разпределяха последните сухари, като раздаваха само по половин фунт[1] на човек, а пък при последната пратка бяха докарали измръзнали и прорасли картофи.

Конете също втора седмица се хранеха със сламените покриви на къщите, бяха ужасно мършави и още покрити със зимната си, на папери козина.

Въпреки това бедствие войниците и офицерите живееха както винаги; както винаги и сега, макар с бледи, подпухнали лица и в изпокъсани мундири, хусарите се строяваха за проверка, ходеха да подреждат помещенията, почистваха конете и амуницията, мъкнеха вместо храна слама от покривите и ходеха да обядват при казаните, отдето се връщаха гладни, като се подиграваха на отвратителната си храна и на глада си. Както винаги в свободното си от службата време войниците палеха огньове, грееха се голи около огньовете, пушеха, отбираха и печаха прораслите, гнили картофи и разправяха и слушаха или истории за Потьомкиновите и Суворовите походи, или приказки за Альоша хайманата и за поповия ратай Миколка.

Офицерите също както обикновено живееха по двама, по трима в разтворените полуразрушени къщи. Старшите се грижеха да намерят слама и картофи, изобщо средства за прехрана на хората; младшите се занимаваха както винаги кой с игра на карти (пари имаше много, макар че продукти нямаше), кой с невинни игри — на свайка или на городки[2]. За общия вървеж на работите приказваха малко, от една страна, защото не знаеха нищо положително, и, от друга, защото смътно чувствуваха, че общо войната вървеше зле.

Ростов както по-рано живееше с Денисов и техните приятелски отношения станаха още по-тесни след отпуска. Денисов никога не говореше за домашните на Ростов, но от нежните приятелски чувства, които командирът проявяваше към своя офицер, Ростов усещаше, че нещастната любов на стария хусар към Наташа имаше дял в това засилване на приятелството. Денисов явно се стараеше колкото е възможно по-рядко да излага Ростов на опасности, пазеше го и след сражение особено радостно го посрещаше, виждайки го здрав и читав. През една от командировките си Ростов намери в някакво изоставено разорено село, дето бе отишъл за продукти, семейството на един стар поляк и дъщеря му с кърмаче. Те бяха почти голи, гладни, не можеха да заминат и нямаха средства за това. Ростов ги отведе в селото, дето бе ескадронът, настани ги в своето жилище и няколко седмици, докато старият се поправяше, ги поддържаше. Един другар на Ростов, разприказвал се за жени, почна да се шегува с Ростов, като разправяше, че той е най-хитър от всички и че няма да стори зле, ако запознае другарите си със спасената от него хубавичка полякиня. Ростов почувствува шегата като оскърбление, кипна и надума на офицера такива неприятни неща, че Денисов едва можа да удържи и двамата да не се бият на дуел. Когато офицерът си отиде и Денисов, който сам не знаеше отношенията на Ростов към полякинята почна да го укорява за избухливостта му, Ростов му каза:

— Че какво искаш… Тя ми е като сестра и не мога да ти опиша колко ми беше оскърбително… защото… затуй, че…

Денисов го тупна по рамото и почна бързо да се разхожда из стаята, без да поглежда Ростов, както правеше във време на душевно вълнение.

— Каква глупава е тая ваша р’остовска пог’ода — рече той и Ростов съзря сълзи в очите на Денисов.

[1] Фунт — руска мярка за тегло, 409,5 г. — Б.пр.; т.нар. староруски фунт. — Бел. NomaD. ↑

[2] Народни руски игри: свайка — хвърляне на гвоздей, за да се забие в очертан кръг; городки — игра на градчета. — Б.пр. ↑

XVI

През месец април войските се оживиха от съобщението, че царят ще дойде при армията. Ростов не можа да попадне на прегледа, който царят направи в Бартенщайн: павлоградци заемаха аванпостове далеч пред Бартенщайн.

Те бяха на биваци. Денисов и Ростов живееха в землянка, изкопана за тях от войниците, покрита със съчки и чим. Землянката беше направена по следния, станал на мода тогава начин: изкопаваше се ров, широк около един и половина аршин, дълбок — два и дълъг — три и половина. В единия край на рова правеха стъпалца и това беше входът, входната площадка; ровът беше стаята, в която щастливците като ескадронния командир имаха в противоположния на стъпалата край сложена на четири кола дъска — маса. От двете страни покрай рова, вътре, земята бе изкопана на около един аршин — и това бяха двете легла и диваните. Покривът се правеше тъй, че в средата можеше да се стои, а върху леглото можеше дори да се седи, ако се приближиш към масата. В землянката на Денисов, който живееше разкошно, защото войниците от ескадрона му го обичаха, имаше във фронтона на покрива и дъска и в тая дъска имаше едно счупено, но залепено стъкло. Когато биваше много студено, до стъпалата (в салона, както наричаше Денисов тая част от колибата) донасяха върху извита в краищата тенекия жар от войнишките огньове и ставаше толкова топло, че офицерите, които винаги биваха много у Денисов и Ростов, седяха само по ризи.

През месец април Ростов беше дежурен. Към осем часа заранта, като се върна в къщи след безсънната нощ, той заповяда да му донесат жар, смени измокрените си от дъжда долни дрехи, помоли се Богу, пи чай, стопли се, подреди нещата си в своя ъгъл и на масата и с обрулено от вятъра, пламнало лице, само по риза, легна възнак с ръце под главата. Той с удоволствие си мислеше, че тия дни ще бъде повишен по чин за последното разузнаване и очакваше излезлия нанякъде Денисов. Искаше му се да поговори с него.

Отвъд колибата се чу кънтящият вик на Денисов, който очевидно бе кипнал. Ростов се приближи до прозорчето, за да види с кого се разправяше, и видя вахмистъра Топчеенко.

— Заповядах ти да не ги оставяш да плюскат тоя ког’ен, машкин ког’ен някакъв! — викаше Денисов. — Аз лично видях, че Лазаг’чук го мъкнеше от полето.

— Заповядах, ваше високоблагородие, но не слушат — отговори вахмистърът.

Ростов отново легна на кревата си и помисли с удоволствие: „Нека сега той се занимава и тича, аз свърших своята работа и лежа — отлично!“ Зад стената той чу, че освен вахмистъра говореше и Лаврушка, тоя пъргав, хитър лакей на Денисов. Лаврушка разправяше за някакви каруци, за сухари и говеда, които бил видял, като ходил за продукти.

Зад колибата отново се чу отдалечаващият се вик на Денисов и думите: „Оседлавай!… Втог’и взвод!“

„За къде са се приготвили?“ — помисли Ростов.

След пет минути Денисов влезе в колибата, качи се с калните си крака на кревата, изпуши ядосано една лула, разхвърли всичките си неща, надяна камшика и сабята си и тръгна да излиза от землянката. На Ростовия въпрос: „Къде?“ — той отговори сърдито и неопределено, че има работа.

— Бог и великият цаг’ нека ме съдят там! — рече Денисов на излизане; и Ростов чу как зад колибата нозете на няколко коня зашляпаха из калта. Ростов не се помъчи дори да разбере накъде е отишъл Денисов. Като се затопли в своя ъгъл, той заспа и едва привечер излезе от колибата. Денисов още не бе се върнал. Времето се оправи: при съседната землянка двама офицери и един юнкер играеха на свайка и смеейки се, забиваха гвоздея в рохкавата кална пръст. Ростов се присъедини към тях. Посред играта офицерите видяха приближаващи към тях каруци: петнайсетина хусари на мършави коне вървяха след тях. Каруците, конвоирани от хусари, спряха до коневръзите и тълпа хусари ги наобиколи.

— Ето на, Денисов постоянно се измъчваше — каза Ростов, — а продуктите пристигнаха.

— Вярно! — рекоха офицерите. — Я колко са радостни войниците! — Наблизо зад хусарите яздеше Денисов, придружен от двама пехотни офицери, с които разговаряше за нещо. Ростов тръгна да го посрещне.

— Предупреждавам ви, ротмистър — каза единият от офицерите, слаб, дребен и явно озлобен.

— Нали казах, че няма да ги дам — отговори Денисов.

— Ще отговаряте, ротмистър, това е саморазправа — да се отвличат обози от своите! Нашите хора два дни не са яли.

— А моите две седмици не са яли — отговори Денисов.

— Това е грабеж! Ще отговаряте, уважаеми господине! — повтори с повишен глас пехотният офицер.

— Но какво сте се заловили за мене? А? — извика Денисов, като кипна внезапно. — Ще отговаг’ям аз, а не вие, затова не ми бг’ъмчете тук, докато още сте живи и здг’ави. Маг’ш! — викна той на офицерите.

— Добре де! — без да се плаши и без да си отива, викаше дребничкият офицер. — Ще разбойничествувате, но аз ще ви дам да…

— По дяволите, маг’ш с бъг’за кг’ачка, докато си жив! — И Денисов обърна коня срещу офицера.

— Добре, добре — каза заплашително офицерът и като обърна коня, тръгна в тръс, друсайки се на седлото.

— Куче на ог’адата, живо куче на ог’адата — каза подире му Денисов — това беше най-голямата подигравка от кавалерист за пехотинец, качен на кон — и се разсмя високо, приближавайки до Ростов. — Пг’евзех от пехотата, пг’евзех със сила един обоз от пехотата! — каза той. — Че какво, хог’ата няма да мг’ат от глад я!

Каруците, които приближаваха към хусарите, бяха определени за пехотния полк, но като узна от Лаврушка, че обозът пътува сам, Денисов го взе насила с хусарите си. Раздадоха на войниците сухари — кой колкото ще, дадоха дори и на другите ескадрони.

На следния ден полковият командир повика Денисов при себе си и му каза, като закри очи с разперени пръсти: „На тая работа аз гледам ей тъй, не знам нищо и няма да правя нищо, но съветвам ви да отидете в щаба и там, в интендантството, да уредите тая работа и ако е възможно, да се разпишете, че сте получили толкова и толкова продукти; в противен случай — искането е записано на пехотния полк — ще се започне история и може да свърши лошо.“

Направо от полковия командир Денисов отиде в щаба с искрено желание да изпълни съвета му. Вечерта той се върна в землянката в такова състояние, в каквото Ростов никога досега не бе виждал приятеля си. Денисов не можеше да говори и се задъхваше. Когато Ростов го попита какво му е, той с дрезгав и слаб глас изричаше само неразбрани ругатни и заплахи.

Уплашен от състоянието на Денисов, Ростов му предложи да се съблече, да пие вода и изпрати за лекар.

— Да ме съдят за г’абеж — ох! Дай ми още вода… Нека ме съдят, а пък аз пак винаги ще бия подлеците и ще кажа това и на цаг’я. Дайте ми лед — повтори той.

Дошлият полкови лекар каза, че е необходимо да му се пусне кръв. От косматата ръка на Денисов изтече дълбока чиния черна кръв и едва тогава той можа да разправи всичко, каквото се бе случило с него.

— Пристигам — разказа Денисов. — „Де е тук вашият началник?“ Посочиха ми. „Благоволете да почакате.“ — „Аз имам служебна работа, пристигнал съм от тридесет версти разстояние, нямам време за чакане, доложи.“ Добре, излиза тоя оберкрадец: решил и той да ме учи. „Това е грабеж!“ — „Не върши грабеж, казвам, който взема продукти, за да храни войниците си, а оня, който ги взема, за да ги слага в джоба си!“ Добре. „Разпишете се, казва, при завеждащ прехраната, а вашата работа ще върви по канал.“ Отивам при завеждащия. Влизам — до масата… кой?! Не, помисли малко!… Кой ни мори от глад? — викна Денисов и удари масата с болната си ръка толкова силно, че масата едва не падна и чашите по нея подскочиха. — Телянин! „Как, ти ли ни мориш от глад?“ Пляс, пляс по муцуната, хубаво дойде… „А!… Ти такъв-онакъв…“ и — почнах да го нареждам! Мога да кажа — падна ми сърце на място — извика Денисов радостно и злобно и под черните мустаци лъснаха белите му зъби. — Ако не бяха го отървали, щях да го убия.

— Но защо викаш, успокой се — рече Ростов. — Ето, пак протече кръв. Чакай, трябва наново да се превърже.

Превързаха Денисов наново и го сложиха да спи. На другия ден той се събуди весел и спокоен.

Но по обяд полковият адютант дойде в общата землянка на Денисов и Ростов със сериозно и тъжно лице и със съжаление показа официално писмо от полковия командир до майор Денисов, в което му се отправяха въпроси по вчерашното произшествие. Адютантът съобщи, че работата навярно ще вземе твърде лош обрат, че е назначена военносъдебна комисия и че при сегашната строгост към мародерството и своеволниченето във войските в най-добрия случай работата може да свърши с разжалване.

От страна на оскърбените работата се представяше така, че след откарването на обоза майор Денисов, без да бъде ни най-малко предизвикан, в пияно състояние, се явил при главния интендант, нарекъл го крадец, заканил му се с побой и когато го извели вън, втурнал се в канцеларията, набил двама чиновника и навехнал ръката на единия.

На новите запитвания на Ростов Денисов отговори, смеейки се, че тогава май наистина му се изпречил и някой друг, но че всичко това е глупост, празна работа, че той и не мисли да се бои от никакъв съд и че ако тия подлеци се осмелят да го закачат, той така ще им отвърне, че ще го запомнят.

Денисов говореше пренебрежително за цялата работа, но Ростов го познаваше много добре и забеляза, че в душата си (криейки от другите) той се страхуваше от съда и се измъчваше от тая работа, която очевидно щеше да има лоши последици. Всеки ден почнаха да пристигат книжа — въпросници, призовки от съда и на първи май заповядаха на Денисов да предаде ескадрона си на най-старшия след него и да се яви в щаба на дивизията за обяснения по саморазправата му в интендантството. Предния ден Платов направи разузнаване на неприятеля с два казашки полка и два ескадрона хусари. Денисов както винаги излезе пред веригата, перчейки се с храбростта си. Един куршум, изпратен от френските стрелци, го удари в бута. В друго време, с такава лека рана, Денисов не щеше да напусне може би полка, но сега се възползува от тоя случай, отказа се от явяването в щаба на дивизията и отиде в болницата.

XVII

През юни стана Фридландското сражение, в което павлоградци не участвуваха, и след него се обяви примирие. Ростов, който чувствуваше тежко отсъствието на приятеля си, а и нямаше никакви известия за него още от заминаването му и се безпокоеше за вървежа на работата и за раната му, се възползува от примирието и поиска разрешение да навести Денисов в болницата.

Болницата се намираше в малко пруско градче, два пъти опустошавано от руските и френски войски. Тъкмо защото беше лято, когато в полето беше толкова хубаво, това градче с изпотрошените си покриви и огради и с измърсените улици, дрипави жители и пияни или болни войници, скитащи из него, представляваше особено мрачно зрелище.

Болницата се помещаваше в една тухлена къща, в двор с остатъци от развалена ограда, и част от рамките и стъклата й бяха изпочупени. Неколцина превързани, бледи и подпухнали войници се разхождаха и седяха в двора на слънчице.

Щом влезе през вратата на къщата, мирис на гниещо месо и на болница обгърна Ростов. На стълбите той срещна руски военен доктор с пура в уста. След доктора вървеше руски фелдшер.

— Не мога да се разкъсам — казваше докторът, — ела довечера при Макар Алексеич, аз ще бъда там. — Фелдшерът го попита още нещо.

— Е, прави, каквото щеш! Нима не е все едно? — Докторът видя качващия се Ростов.

— Вие защо сте дошли, ваше благородие? — рече докторът. — Защо сте дошли? Или като не ви е закачил куршумът, искате да пипнете тифус? Тук, драги, е дом на прокажени.

— Защо? — попита Ростов.

— Тифус, драги. Който и да влезе — смърт. Само ние двамата с Макеев (той посочи фелдшера) се бъхтим тук. Тук досега пет души доктори като нас измряха. Щом постъпи някой новичък, след една седмичка е готов — каза с явно удоволствие докторът. — Викаха пруски доктори, но нашите съюзници не обичат тия неща.

Ростов му обясни, че иска да види намиращия се тук хусарски майор Денисов.

— Не знам, не ми е известно, драги. Помислете си само — аз съм самичък, а имам три болници, над четиристотин болни! Добре пак, че пруските дами-благотворителки ни пращат месечно по два фунта кафе и превръзки, иначе бихме били загубени. — Той се засмя. — Четиристотин, драги; и ми изпращат непрекъснато още новички. Нали има четиристотин? А? — обърна се той към фелдшера.

Фелдшерът изглеждаше измъчен. Личеше, че с раздразнение чака разбъбрилият се доктор да си тръгне по-скоро.

— Майор Денисов — повтори Ростов, — той беше ранен при Молитен.

— Струва ми се, умря. А, Макеев? — равнодушно се обърна докторът към фелдшера.

Но фелдшерът не потвърди думите на доктора.

— Какъв е той — дълъг, червенокос ли? — попита докторът.

Ростов описа външността на Денисов.

— Имаше, имаше един такъв — като че радостно отвърна докторът, — той навярно умря; но аз ще проверя, имах списъци. У тебе ли са Макеев?

— Списъците са у Макар Алексеич — рече фелдшерът. — Но заповядайте в офицерските стаи, там лично ще видите — обърна се той към Ростов.

— Ех, по-добре да не ходите, драги — каза докторът, — да не би и вие да останете там! — Но Ростов се поклони за сбогом на доктора и помоли фелдшера да го заведе.

— Хем да не се сърдите после на мене! — извика докторът долу, под стълбата.

Ростов и фелдшерът влязоха в коридора. Болничната миризма беше толкова силна в тоя тъмен коридор, че Ростов си запуши носа и трябваше да се спре, за да събере сили и да върви по-нататък. Вдясно се отвори врата и оттам се измъкна на патерици слаб жълт човек, бос и само по долни дрехи. Опирайки се на горния праг, той гледаше минаващите с блеснали, завистливи очи. Ростов надникна през вратата и видя, че вътре болните и ранените лежат на пода върху слама и шинели.

— Какво е това? — попита той.

— Това са войнишките — отвърна фелдшерът. — Какво да се прави — добави той, сякаш се извиняваше.

— Мога ли да вляза да погледам? — попита Ростов.

— Че какво, ще гледате? — рече фелдшерът. Но тъкмо защото фелдшерът очевидно не искаше да го пусне там, Ростов влезе във войнишките стаи. Миризмата, която той вече бе свикнал да понася в коридора, тук беше още по-силна. Тая миризма беше тук малко променена: беше по-остра и се усещаше, че излиза тъкмо оттук.

В дълга стая, силно осветена от слънцето през големите прозорци, на две редици, с глави към стените и оставили проход по средата, лежаха болни и ранени. Повечето от тях бяха в безсъзнание и не обърнаха внимание на влезлите. Всички, които бяха в съзнание, се понадигнаха или дигнаха слабите си жълти лица и всички с еднакво изражение на надежда за помощ, на укор и завист към чуждото здраве гледаха Ростов, без да откъснат очи. Ростов отиде сред стаята, надникна в съседните с разтворени врати стаи и видя от двете страни едно и също. Той се спря, като погледна мълчаливо наоколо си. Съвсем не беше очаквал да види това. Пред самия него, почти напреко на средния проход, на голия под лежеше болен, навярно казак, защото косата му бе подстригана по казашки. Казакът лежеше възнак, разперил грамадните си ръце и нозе. Лицето му беше тъмночервено, очите — съвсем обърнати, тъй че се виждаше само бялото им, и по босите му нозе и по ръцете му, още червени, жилите бяха опънати като въжета. Той чукна тила си о пода, каза нещо хрипливо и почна да повтаря тия думи. Ростов се вслуша какво казва и долови повтаряните от него думи. Тия думи бяха: „Да изпия — да пия — да изпия!“ Ростов погледна наоколо си, търсейки кой би могъл да настани на мястото му тоя болен и да му даде вода.

— Кой гледа тук болните? — попита той фелдшера. В това време от съседната стая излезе един войник от обозните, болничен служител, и като удари крак, застана мирно пред Ростов.

— Здраве желая, ваше високоблагородие! — извика тоя войник, като извъртя очи към Ростов, когото очевидно бе сметнал за болнично началство.

— Прибери го, дай му вода — каза Ростов, сочейки му казака.

— Слушам, ваше високоблагородие — рече с удоволствие войникът, като извъртя още по-усърдно очи и се изпъна, но не мръдна от мястото си.

„Не, тук нищо не можеш стори“ — помисли Ростов, като наведе очи, и щеше вече да излиза, когато усети отдясно насочен към него многозначителен поглед и се обърна натам. Почти в ъгъла седеше върху шинел един стар войник с жълто като скелет сухо строго лице и небръсната посивяла брада и втренчено гледаше Ростов. От едната страна съседът на стария войник му шепнеше нещо, като сочеше Ростов. Ростов разбра; че старецът има намерение да го помоли за нещо. Той се приближи повече и видя, че само единият крак на стареца бе прегънат, а другият съвсем липсваше до над коляното. Другият съсед на стареца, легнал неподвижно с отметната глава доста далеч от него, беше един млад войник с восъчнобледо, чипо, още покрито с лунички лице и с обърнати под клепачите очи. Ростов погледна чипоносия войник и мраз полази по гърба му.

— Но тоя изглежда, че… — обърна се той към фелдшера.

— Колко се молихме, ваше благородие — каза старият войник с разтреперана долна челюст. — Още сутринта свърши. Нали уж сме хора, не кучета…

— Сега ще изпратя, ще го дигнат, ще го дигнат — бързо рече фелдшерът. — Моля, ваше благородие.

— Да вървим, да вървим — бързо рече Ростов и като наведе очи и се сви, мъчейки се да мине незабелязан между тия укорни и завистливи очи, устремени в него, излезе от стаята.

XVIII

Като преминаха коридора, фелдшерът въведе Ростов в офицерските помещения, състоящи се от три, с разтворени врати стаи. В тия стаи имаше кревати; ранените и болните офицери лежаха и седяха по тях. Някои, в болнични халати, се разхождаха из стаите. Първото лице, с което Ростов се срещна, беше един дребен, слаб човек без ръка, с нощна шапка и болничен халат, със захапана луличка, който се разхождаше в първата стая. Вглеждайки се в него, Ростов се мъчеше да си спомни де го е виждал.

— Виж де е рекъл Бог да се видим — каза дребният човек. — Тушин, Тушин — помните ли, аз ви закарах до Шьонграбен? А на мен ми отрязаха едно парченце, ето… — рече той, като се усмихваше и сочеше празния ръкав на халата си. — Василий Дмитрич Денисов ли търсите? Съквартирант ми е! — каза той, когато разбра кого търсеше Ростов. — Тук, тук — и Тушин го поведе към втората стая, отдето се чуваше висок смях на няколко души.

„Как могат те — не да се смеят, но да живеят тук?“ — помисли Ростов, като все още усещаше тоя мирис на труп, с, който бе изпълнен от войнишките болнични стаи, и все още виждаше около себе си тия завистливи погледи, които го придружаваха от двете страни, и лицето на оня млад войник с обърнати очи.

Покрил глава със завивката, Денисов спеше на леглото, макар че минаваше единадесет часът сутринта.

— А, Ростов? Здг’авей, здг’авей! — викна той със същия както в полка глас; но Ростов с тъга забеляза, че през тая привична разпуснатост и оживление някакво ново, лошо, затаено чувство прозираше в израза на лицето, в интонациите и в думите на Денисов.

Раната му, въпреки незначителността си, все още не зарастваше, макар че бяха минали вече шест седмици, откак беше ранен. Лицето му имаше същата бледа подпухналост, каквато имаха всички болнични лица. Но не това смая Ростов; той бе смаян от факта, че на Денисов сякаш не му беше драго, че го вижда и му се усмихваше неестествено. Денисов не разпитваше нито за полка, нито за общия вървеж на работите. Когато Ростов разправяше за това, Денисов не слушаше.

Ростов дори забеляза, че на Денисов му беше неприятно, когато му напомняха за полка и изобщо за оня, другия, свободния живот, който течеше извън болницата. Той като че се мъчеше да забрави оня предишен живот и се интересуваше само от своята разпра с интендантските чиновници. Когато Ростов го запита в какво положение е работата, той тутакси извади изпод възглавницата си някакво писмо от комисията и черновката на своя отговор. Когато зачете писмото си, той се оживи и особено обръщаше внимание на Ростов върху острите думички, които пишеше на враговете си. Болничните другари на Денисов, които бяха наобиколили Ростов — току-що дошъл от свободния свят човек, — щом Денисов зачете своето писмо, почнаха постепенно да се разотиват. Ростов разбра по лицата им, че всички тия господа бяха слушали вече неведнъж цялата тая история, която бе успяла да им омръзне. Само съседът му по легло, един дебел улан, седеше на кревата си, мрачно навъсен, пушейки лула, и дребничкият Тушин без ръка продължаваше да слуша, като поклащаше неодобрително глава. Посред четенето уланът прекъсна Денисов.

— А според мене — рече той, обръщайки се към Ростов — трябва просто да моли царя за помилване. Сега, казват, ще има големи награди и сигурно ще му простят…

— Аз да моля царя! — каза Денисов с глас, на който искаше да придаде предишната енергия и пламенност, но който звучеше с безполезна раздразнителност. — За какво? Ако бях разбойник, щях да моля за милост, а то — съдят ме, защото съм посочил кои са разбойниците. Нека ме съдят, не се боя от никого; служих честно на царя и на отечеството и не съм крал! И ще ме разжалват, и… Слушай, аз и така направо им пиша, ето какво пиша: „Ако бях крадец на държавни пари…“

— Майсторски е написано, няма какво да се каже — рече Тушин. — Но не е там работата, Василий Дмитрич. — Той също се обърна към Ростов — трябва човек да се подчини, а пък Василий Дмитрич не иска. Та нали аудиторът ви каза, че работата ви е лоша.

— Е, нека бъде лоша — каза Денисов.

— Аудиторът ви написа молба — продължи Тушин, — трябва да я подпишете и ето на, да я изпратите с него. Той сигурно (той посочи Ростов) има и свои хора в щаба. По-добър случай не ще имате.

— Но нали казах, че няма да стана подлец — прекъсна го Денисов и продължи да чете писмото си.

Ростов не се реши да увещава Денисов; макар инстинктивно да чувствуваше, че посочваният от Тушин и от другите офицери път бе най-сигурният и макар че щеше да се смята щастлив, ако можеше да помогне на Денисов — той познаваше непреклонната воля на Денисов и искрената му пламенност.

Когато Денисов свърши четенето на своите злъчни книжа, което продължи повече от час, Ростов не каза нищо и в най-тъжно настроение прекара останалата част от деня между наново събралите се болнични другари на Денисов, като им разказваше, каквото знаеше, и слушаше какво разправят другите. През цялата вечер Денисов мрачно мълча.

Късно вечерта Ростов се приготви да си върви й попита Денисов няма ли да му поръча нещо.

— Да, чакай — рече Денисов, изгледа офицерите и като извади изпод възглавницата книжата си, отиде до прозореца, дето беше мастилницата му, и седна да пише.

— Вижда се, срещу г’ъжен не се г’ита — каза той, като се дръпна от прозореца и подаде на Ростов голям плик. Това беше молбата до царя, съчинена от аудитора, в която Денисов, без да споменава нищо за виновността на интендантския отдел, молеше само за помилване.

— Пг’едай я, то се вижда… — Той не довърши и се усмихна с болезнено-фалшива усмивка.

XIX

След като се върна в полка и предаде на командира в какво положение се намира работата на Денисов, Ростов замина за Тилзит с писмото до царя.

На 13 юни френският и руският император се събраха в Тилзит. Борис Друбецкой помоли важното лице, при което служеше, да го причислят към свитата, която беше определена за Тилзит.

— Je voudrais voir le grand homme[1] — каза той говорейки за Наполеон, когото винаги досега както и всички наричаше Буонапарте.

— Vous parlez de Buonaparte[2] — каза му усмихнат генералът.

Борис погледна въпросително своя генерал и веднага разбра, че това беше шеговито изпитание.

— Mon prince, je parle de l’empereur Napoléon[3] — отвърна той. Генералът го потупа по рамото с усмивка.

— Ти ще напреднеш много — каза му той и го взе със себе си.

Борис беше между малцината в деня, когато императорите се срещнаха на Неман; той видя саловете с вензели, минаването на Наполеон, на отсрещния бряг пред френската гвардия, видя замисленото лице, на император Александър, когато седеше, мълком в една кръчма, на брега на Неман, очаквайки пристигането на Наполеон; видя как двамата императори, се качиха в лодките и, как Наполеон, който стигна по-скоро до сала, тръгна с бързи крачки напред, как, посрещайки Александър, му подаде ръка и как двамата се скриха в павилиона. Откак влезе във висшите сфери, Борис си създаде навик да наблюдава внимателно онова, което ставаше около него, и да го записва. През време на срещата в Тилзит той разпитваше за имената на хората, пристигнали с Наполеон, за мундирите, с които бяха облечени, и се вслушваше внимателно в думите, които казваха важните лица. Точно когато императорите влязоха в павилиона, той погледна часовника си и не забрави да го погледне пак, когато Александър излезе от павилиона. Срещата продължи час и петдесет и три минути; така го и записа тая вечер между другите факти, които — според него — имаха историческо значение. Тъй като свитата на императора беше съвсем малка, за човек, който скъпеше служебния си успех, много важно нещо беше да се намира в Тилзит през времето на срещата на императорите и като се намери в Тилзит, Борис почувствува, че отсега нататък положението му съвсем се затвърди. Него не само го познаваха, но го помнеха и свикнаха с него. Два пъти той изпълняваше поръчения до самия цар, тъй че царят го познаваше лично и всичките царски приближени вече не само не страняха както по-рано от него, смятайки го за ново лице, но биха се учудили, ако го нямаше.

Борис живееше заедно с друг адютант, полския граф Жилински. Жилински, възпитан в Париж поляк, беше богат, страстно обичаше французите и почти всеки ден през пребиваването им в Тилзит у Жилински и Борис се събираха на обеди и закуски френските офицери от гвардията и от главния френски щаб.

На 24 юни вечерта граф Жилински, съквартирантът на Борис, даде вечеря на своите познати французи. На тая вечеря имаше почетен гост — един адютант на Наполеон, неколцина офицери от френската гвардия и едно младо момче от старо аристократическо френско семейство, паж на Наполеон. Същата вечер Ростов, използувайки тъмнината, за да не го познаят, в цивилно облекло пристигна в Тилзит и влезе в квартирата на Жилински и на Борис.

В Ростов, както и в цялата армия, от която той бе пристигнал, още съвсем не бе настъпил оня обрат относно Наполеон и французите, превърнали се от врагове в приятели, който бе станал в главната квартира и в Борис. В армията все още продължаваха да изпитват предишното смесено чувство на злоба, презрение и страх към Бонапарт и французите. Дори неотдавна, разговаряйки с един казашки платовски офицер, Ростов спореше за това, че ако биха пленили Наполеон, биха се отнесли с него не като с император, а като с престъпник. Дори неотдавна, когато срещна по пътя един френски ранен полковник. Ростов се разгорещи, доказвайки му, че не може да се сключи мир между законния цар и престъпника — Бонапарт. Затова Ростов бе странно поразен, когато видя в жилището на Борис френски офицери в същите мундири, на които бе свикнал да гледа съвсем иначе от фланкьорската верига. Щом съгледа надничащия от вратата френски офицер, изведнъж го обзе чувството на войнственост, на враждебност, което изпитваше винаги щом видеше неприятел. Той се спря на прага и запита на руски тук ли живее Друбецкой. Като чу чужд глас в антрето, Борис излезе да го посрещне. Когато позна Ростов, лицето му в първия миг изрази раздразнение.

Въпреки това той се приближи, усмихвайки се, към него.

— Ах, ти ли си, много ми е драго, много ми е драго, че те виждам — каза той. Но Ростов съзря неговото първо проявление.

— Изглежда, че съм дошъл не навреме — рече той, — не бих дошъл, но имам една работа — каза той студено…

— Не, аз само се учудвам как си пристигнал от полка. Dans un moment, je suis à vous[4] — отговори той на някого, който го викаше.

— Виждам, че съм дошъл не навреме — повтори Ростов.

Изразът на раздразнение бе изчезнал вече от лицето на Борис; личеше, не бе обмислил и решил какво да прави и с особено спокойствие го хвана за двете ръце и го заведе в съседната стая. Очите на Борис, които гледаха Ростов спокойно и твърдо, бяха сякаш застлани с нещо, сякаш някаква преграда — сините очила на светското държане бяха сложени на тях. Тъй се стори на Ростов.

— Ах, стига, моля ти се, може ли ти да си дошъл не навреме — каза Борис. Борис го заведе в стаята, дето бе сложена вечерята, запозна го с гостите, като каза името му и обясни, че той не е цивилен, но хусарски офицер, стар негов приятел. — Граф Жилински, le comte N.N., le capitaine S.S.[5] — именуваше той гостите. Ростов гледаше намръщено французите, покланяше се неохотно и мълчеше.

Личеше, че Жилински не се зарадва от това ново руско лице в техния кръг и не каза нищо на Ростов. Борис като че не забелязваше причиненото от новодошлия стеснение и със същото приятно спокойствие и замрежен поглед, с които посрещна Ростов, се мъчеше да съживи разговора. Един от французите се обърна с обикновената френска учтивост към упорито мълчащия Ростов и му каза, че той навярно е пристигнал в Тилзит, за да види императора.

— Не, имам работа — отговори накъсо Ростов.

Настроението на Ростов се развали веднага щом забеляза неудоволствието по лицето на Борис и както става винаги с хора, чието настроение е лошо, нему се струваше, че всички го гледат накриво и че пречи на всички. И наистина той пречеше на всички и самичък оставаше извън завързалия се наново общ разговор. „И защо седи тук?“ — казваха погледите, отправени от гостите към него. Той стана и се приближи до Борис.

— Аз те притеснявам — каза му тихо той, — ела да поговорим по работа и ще си отида.

— Не, никак — рече Борис. — А ако си уморен, да отидем в моята стая и легни да си починеш.

— Наистина…

Влязоха в малката стаичка, дето спеше Борис. Без да седне, Ростов веднага с раздразнение — сякаш Борис беше виновен за нещо пред него — почна да му разправя историята на Денисов, като го попита иска ли и може ли да помоли царя за Денисов чрез своя генерал и пак чрез генерала да предаде писмото до царя. Когато останаха насаме, Ростов за пръв път се увери, че му беше стеснително да гледа Борис в очите. Борис, кръстосал крак върху крак и като поглаждаше с лявата си ръка тънките пръсти на дясната, слушаше Ростов тъй, както генерал слуша доклад от подчинен, ту поглеждайки встрани, ту със същата замреженост на погледа гледайки Ростов право в очите. При всяко негово поглеждане на Ростов му ставаше неудобно и той навеждаше очи.

— Чух такова нещо и знам, че в подобни случаи царят е много строг. Мисля, че не бива да стига до негово величество. Според мене по-добре ще е да се помоли направо корпусният командир… Но изобщо мисля, че…

— Значи, не искаш да направиш нищо, тъй си кажи! — почти викна Ростов, без да гледа Борис в очите.

Борис се усмихна:

— Напротив, ще направя, каквото мога, само че мисля…

В това време се чу гласът на Жилински, който викаше Борис.

— Хайде, върви, върви — каза Ростов и след като се отказа от вечерята и остана сам в малката стаичка, дълго се разхожда там напред-назад и слушаше веселите френски разговори в съседната стая.

[1] Бих искал да видя великия човек. ↑

[2] Говорите за Буонапарте ли? ↑

[3] Княже, говоря за император Наполеон. ↑

[4] Ей сега съм на вашите услуги. ↑

[5] Граф Н.Н., капитан С.С. ↑

XX

Ростов пристигна в Тилзит в ден, най-малко удобен за ходатайство в полза на Денисов. Той лично не можеше да отиде при дежурния генерал, тъй като беше във фрак и бе пристигнал в Тилзит без разрешение на началството си, а Борис, дори и да искаше, не можеше да стори това на следния ден от пристигането на Ростов. В тоя ден, 27 юни, бяха подписани първите условия на мира. Императорите си размениха ордени: Александър получи „Почетният легион“, а Наполеон — „Андрей“ първа степен, и през тоя ден бе даден обяд на Преображенския батальон от един батальон на френската гвардия. Императорите трябваше да присъствуват на тоя банкет.

На Ростов му беше толкова неловко и неприятно с Борис, че след вечерята, когато Борис намина при него, той се престори, че спи и на другия ден излезе от къщи рано сутринта, като се постара да не се види с него. Във фрак и кръгла шапка, Николай скита из града, разглеждайки французите и мундирите им, разглеждайки улиците и къщите, дето живееха руският и френският император. На площада той видя, че нареждаха маси и правеха приготовления за обяда, по улиците видя преметнати драперии от руски и френски знамена и грамадни вензели A. и N. По прозорците на къщите също имаше знамена и вензели.

„Борис не иска да ми помогне, а и аз не искам да се обръщам към него. Това е решено — мислеше Николай, — между нас всичко е свършено вече, но аз няма да замина оттук, ако не сторя за Денисов всичко, каквото мога, и най-важното, ако не предам писмото на царя. На царя?! Той е тук!“ — помисли Ростов, като отново, без да ще се приближи до къщата, заемана от Александър.

Пред тая къща имаше яздитни коне и се събираше свитата: явно бе, че тя се приготвяше за излизането на царя.

„Всеки миг мога да го видя — помисли Ростов. — Да бих могъл сам да му предам това писмо и да му кажа всичко… нима биха ме арестували заради фрака? Не може да бъде! Той би разбрал на чия страна е справедливостта. Той всичко разбира, всичко знае. Та кой може да бъде по-справедлив и по-великодушен от него? Е, дори и да ме арестуват, че съм дошъл тук, какво страшно има? — помисли той, като гледаше офицера, който влизаше в заетата от царя къща. — На, ето че влизат! Е, всичко е глупости! Ще отида и сам ще предам на царя писмото: толкова по-зле ще бъде за Друбецкой, който ме докара до това.“ И изведнъж с решителност, която той самият не очакваше от себе си, като опипа в джоба си писмото, Ростов тръгна направо към къщата, заемана от царя.

„Не, сега вече не ще изпусна случая, както след Аустерлиц — мислеше той, като всяка секунда чакаше да срещне царя и при тая мисъл чувствуваше прилив на кръв към сърцето си. — Ще падна в нозете му и ще го моля. Той ще ме дигне, ще ме изслуша и свръх всичко ще ми благодари.“ „Щастлив съм, когато мога да сторя добро, а да поправя някоя несправедливост; — това е най-голямото щастие“ — въобразяваше си Ростов думите, които ще му каже царят. И той тръгна покрай събраните хора, които го гледаха любопитно, по входната площадка на заетата от царя къща.

От входната площадка право нагоре водеше широка стълба; вдясно се виждаше затворена врата. Долу под стълбата имане врата за долния етаж.

— Кого търсите? — попита го някой.

— Да предам едно писмо, молба до негово величество — каза Николай с трепет в гласа.

— Молба — заповядайте, ей там при дежурния (посочиха му една врата по-долу). Само че няма да я приемат.

Щом чу тоя равнодушен глас, Ростов се уплаши от онова, което правеше; мисълта да срещне всеки миг царя беше тъй съблазнителна и затова тъй страшна за него, че той беше готов да избяга, но камерфуриерът, който го посрещна, му отвори вратата за дежурната и Ростов влезе там.

Един среден на ръст пълен човек, около тридесетгодишен, с бели панталони, с високи ботуши и само по батистена, очевидно току-що облечена риза, бе застанал в тая стая; камердинерът му закопчаваше отзад извезаните с коприна чудесни нови презрамки, които Ростов, кой знае защо, забеляза. Тоя човек разговаряше с някого от друга стая.

— Bien faite et la beauté du diable[1] — каза тоя човек, но като видя Ростов, спря да говори и се навъси.

— Какво обичате? Молба ли?…

— Qu’est-ce que c’est?[2] — попита някой от другата стая.

— Encore un pétitionnaire[3] — отговори човекът с презрамките.

— Кажете му — после. Сега той ще излезе, трябва да вървим.

— После, после, утре. Късно е…

Ростов се обърна и щеше да излезе, но човекът, с презрамките го спря.

— От страна на кого идете? Кой сте?

— От майор Денисов — отговори Ростов.

— Вие кой сте? Офицер ли?

— Поручик, граф Ростов.

— Каква смелост! Дайте я по канален ред. А вие си вървете, вървете… — И той почна да облича подадения му от камердинера мундир.

Ростов излезе отново в пруста и забеляза, че на входната площадка имаше вече много офицери и генерали в пълна парадна униформа, край които трябваше да мине.

Проклинайки смелостта си и като замираше от мисълта, че всеки миг може да срещне царя и да бъде пред него опозорен и изпратен под арест, като разбираше цялото неприличие на постъпката си и се разкайваше за нея, Ростов, навел очи, започна да се измъква от къщата, заобиколена от множеството на бляскавата свита, ала нечий познат глас го извика и нечия ръка го спря.

— Вие, драги, какво правите тук във фрак? — попита с басов глас тоя човек.

Беше кавалерийският генерал, предишният началник на дивизията, в която служеше Ростов, заслужил през тая кампания особеното благоволение на царя.

Ростов уплашено почна да се оправдава, но като видя добродушно-шеговитото лице на генерала, дръпна се встрани и с развълнуван глас му разказа цялата работа, молейки го да се застъпи за Денисов, когото генералът познаваше. Генералът изслуша Ростов и поклати сериозно глава.

— Съжалявам, съжалявам тоя храбрец! Дай писмото.

Ростов едва успя да му даде писмото и да му разкаже цялата история с Денисов и по стъпалата затропаха бързи стъпки с шпори и генералът, отдръпвайки се от него, се приближи до входната площадка. Господата от свитата на царя изтичаха от стълбата и отидоха при конете. Берейторът Ене, същият, който беше в Аустерлиц, заведе коня на царя и по стълбата се чу лекото поскърцване на стъпки, които Ростов тутакси позна. Забравяйки опасността, че ще го познаят, Ростов заедно с неколцина любопитни жители се приближи чак до входната площадка и отново, след две години, видя същите обожавани от него черти, същото лице, същия поглед, същия вървеж, същото съчетание на величие и кротост… И чувството на възторг и обич към царя възкръсна в душата на Ростов с предишната сила. В преображенски мундир, с бели панталони от кожа на лос[4] и високи ботуши, със звезда, която Ростов не познаваше (това беше Légion d’honneur[5]), царят излезе на входната площадка с шапка под мишницата, слагайки ръкавиците си. Той се спря, като огледа наоколо си, озарявайки всичко около себе си със своя поглед. Каза по няколко думи на неколцина от генералите. Той позна също така предишния началник на дивизията на Ростов, усмихна му се и го повика при себе си.

Цялата свита направи път и Ростов видя, че генералът доста дълго разговаря с царя.

Царят му каза няколко думи и направи една крачка, за да се приближи до коня. Отново множеството от свитата и множеството от улиците, сред което беше Ростов, се приближи към царя. Царят спря при коня, хвана се с ръка за седлото и като се обърна към кавалерийския генерал, каза високо, очевидно с желание всички да го чуят.

— Не мога, генерале, не мога, защото законът е по-силен от мене — каза царят и пъхна крак в стремето. Генералът почтително наведе глава, царят възседна коня и подкара галоп из улицата. Замаян от възторг, Ростов затича заедно с тълпата след него.

[1] Хубава снага и дяволски красива. ↑

[2] Какво има? ↑

[3] Още един просител. ↑

[4] Едро животно от рода на елените. — Б.пр. ↑

[5] Звездата на „Почетния легион“. ↑

XXI

На площада, дето отиде царят, бяха застанали лице с лице — вдясно един батальон преображенци, вляво един батальон френска гвардия с мечи калпаци.

Тъкмо когато царят приближаваше до единия фланг на батальоните, взели за почест, към другия фланг препускаше друго множество конници и пред тях Ростов позна Наполеон. Това не можеше да бъде никой друг. Той караше галоп, с малка шапка, с андреевска лента през рамо и в разкопчан над бялата жилетка син мундир, на необикновено породист арабски сив кон, върху малиновочервена, извезана със злато покривка на седлото. Когато се приближи до Александър, той подигна шапката си и при това движение кавалерийското око на Ростов не можа да не забележи, че Наполеон седеше лошо и несигурно на коня. Батальоните почнаха да викат: „Ура!“ и: „Vive l’Empereur!“[1] Наполеон каза нещо на Александър. Двамата императори слязоха от конете и се хванаха за ръце. По лицето на Наполеон се виждаше неприятно-престорена усмивка. Александър с любезно изражение му говореше нещо.

Ростов, без да откъсва очи, въпреки тропота от конете на френските жандарми, които напираха, за да сдържат тълпата, следеше всяко движение на император Александър и на Бонапарт. Той бе смаян като от нещо неочаквано, че Александър се държеше с Бонапарт като с равен и че Бонапарт съвсем свободно, сякаш тая близост на царя му беше естествена и привична, се държеше с руския цар като с равен.

Александър и Наполеон с дълга опашка от свита се приближиха до десния фланг на Преображенския батальон точно срещу множеството, което бе застанало тук. Множеството неочаквано се намери толкова близо до императорите, че Ростов, който беше в предните му редици, се уплаши да не го познаят.

— Sire, je vous demande la permission de donner la Légion d’honneur au plus brave de vos soldats[2] — каза резкият, точен глас, който изговаряше всяка буква.

Това каза ниският на ръст Бонапарт, гледайки отдолу нагоре в очите на Александър. Александър слушаше внимателно онова, което му казваше той, и наклонил глава, усмихваше се любезно.

— A celui qui s’est la plus vaillament conduit dans cette dernière guerre[3] — добави Наполеон, като натъртваше всяка сричка със спокойствие и сигурност, които се сториха на Ростов възмутителни, и оглеждаше редиците на руските войници — изпънати, все още застанали за почест и загледани неподвижно в лицето на своя император.

— Votre majesté me permettra-t-elle de demander l’avis du colonel?[4] — каза Александър и с няколко бързи крачки отиде при княз Козловски, командира на батальона. През това време Бонапарт почна да сваля от бялата си малка ръка ръкавицата и като я скъса, хвърли я. Адютантът, който беше отзад, бързо се втурна напред и я вдигна.

— На кого да се даде? — невисоко попита на руски император Александър Козловски.

— На когото заповядате, ваше величество.

Царят недоволно се понамръщи, погледна наоколо си и рече:

— Но нали трябва да му отговоря.

Козловски изгледа решително редиците и тоя поглед обхвана и Ростов.

„Дали не на мене?“ — помисли Ростов.

— Лазарев! — изкомандува намръщен полковникът; и първият по ръст войник, Лазарев, живо излезе напред.

— Къде? Тук стой! — зашепнаха на Лазарев, който не знаеше накъде да върви. Лазарев се спря, погледна уплашено отстрана полковника и лицето му трепна, както става с войниците, когато ги извикат пред строя.

Наполеон едва-едва извърна глава и протегна назад малката си пълничка ръка, като че искаше да вземе нещо. Хората от свитата му, разбрали още в същия миг за какво се отнася, се разтичаха, зашепнаха, предавайки си един на друг нещо, и същият паж, когото Ростов вчера бе видял у Борис, изтича напред и като се наведе почтително над протегнатата ръка и не я накара да чака ни една секунда, сложи в нея един орден на червена лента. Без да гледа, Наполеон го стисна с два пръста. Орденът се намери между тях. Като се приближи до Лазарев, който, въртейки очи, гледаше все така упорито само своя цар, Наполеон извърна очи към Александър, за да покаже с това, че всичко, каквото правеше сега, правеше го за своя съюзник. Малката бяла ръка с ордена досегна копчето на войника Лазарев. Сякаш Наполеон знаеше, че за да бъде тоя войник щастлив, награден и отличен завинаги и от всички в света, потребно бе само неговата, Наполеоновата ръка да го удостои с досягането до гърдите му. Наполеон само допря кръста до гърдите на Лазарев и като пусна ръка, обърна се към Александър, сякаш знаеше, че кръстът трябва да се залепи на гърдите на Лазарев. Кръстът наистина се залепи, защото услужливи руски и френски ръце мигновено хванаха кръста и го закачиха на мундира. Лазарев погледна мрачно дребния човек с бели ръце, който му направи нещо, и като продължи да стои неподвижно за почест, отново почна да гледа право в очите на Александър, сякаш питаше Александър: още ли трябва да стои, или ще му заповядат сега да измарширува, или пък може би да направи още нещо? Но не му заповядаха нищо и той стоя доста дълго в това неподвижно положение.

Императорите яхнаха конете и си отидоха. Преображенци разбъркаха редиците, смесиха се с френските гвардейци и седнаха до приготвените за тях маси.

Лазарев седеше на почетно място; прегръщаха го, поздравяваха го, руски и френски офицери му стискаха ръцете. Тълпи офицери и народ се приближаваха само за да видят Лазарев. Над масите по площада висеше глъчка от руско-френски приказки и от високи смехове. Двама офицери със зачервени лица, весели и щастливи, минаха край Ростов.

— Ама каква гощавка, драги! Всичко сервирано на сребро — каза единият. — Видя ли Лазарев?

— Видях го.

— Казват, че утре преображенците ще ги угощават.

— Ама какъв късмет има Лазарев! Хиляда и двеста франка пожизнена пенсия.

— Гледай какъв калпак! — извика един преображенец, като си наложи рунтавия калпак на един французин.

— Чудно хубав, прелест!

— Чу ли какъв е отговорът на паролата? — каза един гвардейски офицер на друг. — Завчера беше Napoléon, France, bravoure[5], вчера — Alexandre, Russie, grandeur[6]: един ден нашият цар дава отговора, следния — Наполеон. Утре царят ще изпрати „Георгиевския кръст“ на най-храбрия френски гвардеец. Няма как! Трябва да отговори със същото.

Борис с другаря си Жилински също дойдоха да видят банкета на преображенците. Връщайки се, Борис забеляза Ростов, който бе застанал до ъгъла на къщата.

— Ростов! Здравей; не сме се виждали — рече той и не можа да се сдържи да не го запита какво му се е случило: толкова странно-мрачно и разстроено беше лицето на Ростов.

— Нищо, нищо — отговори Ростов.

— Ще се отбиеш ли?

— Да, ще се отбия.

Ростов дълго стоя на ъгъла, гледайки отдалеч пируващите. В ума му се извършваше мъчителна работа, която той съвсем не можеше да изкара докрай. В душата му се надигаха страшни съмнения. Ту си спомняше Денисов с неговото променено изражение, с неговата покорност и цялата болница с тия откъснати ръце и нозе, с тая мръсотия и болести. Струваше му се, че толкова живо усеща сега тая болнична миризма на труп, та погледна наоколо си, за да разбере отде може да иде тая миризма. Ту си спомняше тоя самодоволен Бонапарте с неговата бяла ръчичка, който беше сега император, когото император Александър обича и уважава. Но за какво са тогава откъснатите ръце, нозе и убитите хора? Ту си спомняше наградения Лазарев и Денисов, наказан и непростен. Той се хващаше в такива странни мисли, че се плашеше от тях.

Миризмата от яденето на преображенците и гладът го изтръгнаха от това състояние: трябваше, преди да замине, да хапне нещо. Той отиде в хотела, който бе видял сутринта. В хотела намери толкова много цивилни хора и офицери, пристигнали като него в цивилни дрехи, че едва можа да получи обяд. Двама офицери от същата дивизия, към която се числеше и той, се присъединиха към него. Естествено заговориха за мира. Офицерите, другари на Ростов, както и по-голямата част от армията бяха недоволни от сключения след Фридланд мир. Казваха, че ако бяха се държали още малко, Наполеон щеше да загуби войната, че войските му нямали вече нито сухари, нито куршуми. Николай ядеше мълчаливо и повече пиеше. Той изпи сам две бутилки вино. Кипналата в него душевна работа, която не намираше изход, все така го измъчваше. Той се страхуваше да се отдаде на мислите си — но не можеше да се отърве от тях. Неочаквано, когато един от офицерите каза, че е оскърбително да гледа французите, Ростов почна да крещи разпалено, което не се оправдаваше от нищо — и затова много учуди офицерите.

— Как можете да съдите вие кое би било по-добре! — кресна той и лицето му внезапно се наля с кръв. — Как можете да съдите за постъпките на царя, какво право имаме да разсъждаваме?! Ние не можем да разберем нито целта, нито постъпките на царя!

— Ами че аз не казах ни дума за царя — оправдаваше се офицерът, който не можеше да си обясни избухливостта на Ростов с нищо друго, освен че е пиян.

Но Ростов не го слушаше.

— Ние не сме дипломатически чиновници, а сме войници и нищо повече — продължи той. — Заповядат ли ни да умрем — ще умрем. А ако наказват, значи — виновен си; не е наша работа да съдим. Щом на негово величество е било угодно да признае Бонапарте за император и да сключи съюз с него — значи, тъй трябва. А ако започнем да съдим за всичко и да разсъждаваме, нищо свято няма да остане. Тогава ще кажем, че и бог няма, че нищо няма — удряйки по масата, викаше Николай съвсем неуместно според събеседниците му, но твърде последователно според вървежа на неговите мисли.

— Нашата работа е да изпълняваме дълга си, да сечем и да не мислим. Това е всичко — заключи той.

— И да пием — рече един от офицерите, който не искаше да се скарва.

— Да, и да пием — подзе Николай. — Хей, още една бутилка! — викна той.

[1] Да живее императорът! ↑

[2] Моля ваше величество да ми позволи да наградя с ордена на „Почетния легион“ най-храбрия от вашите войници. ↑

[3] Оня, който е бил най-храбрият през тая война. ↑

[4] Позволете ми, ваше величество, да попитам какво е мнението на полковника. ↑

[5] Наполеон, франция, храброст. ↑

[6] Александър, Русия, величие. ↑

ЧАСТ ТРЕТА

I

В 1808 година император Александър ходи в Ерфурт за нова среща с император Наполеон и във висшето петербургско общество много се разправяше за величието на тая тържествена среща.

В 1809 година близостта на двамата властелини на мира, както наричаха Наполеон и Александър, стигна дотам, че когато Наполеон през тая година обяви война на Австрия, един руски корпус мина границата да съдействува на предишния си враг Бонапарт против предишния си съюзник, австрийския император; дотам, че във висшето общество се говореше за възможен брак на Наполеон с една от сестрите на император Александър. Но освен външнополитическите съображения вниманието на руското общество в това време беше насочено с особена живост към вътрешните преобразования, които бяха прокарвани тогава във всичките области на държавното управление.

Ала животът през това време, истинският живот на хората с техните съществени интереси за здравето, за болестите, за труда и отдиха, с техните интереси на мисълта, на науката, поезията, музиката, любовта, приятелството, омразата и страстите си течеше както винаги, независимо и извън политическата близост или вражда с Наполеон Бонапарте и извън всичките възможни преобразования.

Княз Андрей проживя неотлъчно две години на село. Всички начинания, които Пиер бе замислил в именията си и не докара до никакъв резултат, тъй като сменяше непрестанно една работа с друга, всички тия начинания бяха изпълнени от княз Андрей, без да разправя комуто и да било за тях и без особен труд.

Той имаше в най-висока степен онази липсваща на Пиер практическа упоритост, която без размах и усилия от негова страна даваше движение на работата.

Едно негово имение с триста души селяни беше записано като свободни земеделци (това бе един от първите примери в Русия), а в другите — ангарията беше заменена с оброк. В Богучарово на негова сметка беше доведена учена акушерка, за да помага на родилките, а свещеникът срещу заплата учеше на четмо и писмо селските деца и децата на слугите.

Половината от времето си княз Андрей прекарваше в Лѝсие Гори с баща си и със сина си, който беше още с бавачки; другата половина от времето — в богучаровската обител, както баща му наричаше неговото село. Макар да бе казал на Пиер, че е равнодушен към всички външни събития в света, той ги следеше усърдно, получаваше много книги и за свое учудване, когато при него или при баща му пристигаха хора, току-що излезли от Петербург, от водовъртежа на живота, забелязваше, че тия хора, колкото се отнася до познаването на всичко, което ставаше във външната и вътрешната политика, бяха много по-назад от него, живеещия неотлъчно на село.

Освен занимаването с именията си, освен общото си занимание с четене на най-разнообразни книги княз Андрей се занимаваше през това време с критически разбор на последните наши две несполучливи кампании и със съставяне на проект за изменение на нашите военни устави и постановления.

През пролетта на 1809 година княз Андрей замина за рязанските имения на сина си, чийто настойник беше той.

Постоплян от пролетното слънце, той седеше в каляската, поглеждайки първата трева, първите листа на брезите и първите кълба бели пролетни облаци, разтичали се по ярката синева на небето. Той не мислеше за нищо, а весело и безсмислено гледаше встрани.

Минаха мястото на сала, дето преди година беше приказвал с Пиер. Минаха през едно мръсно село, край хармани, край покълнали зимни посеви, по надолнище с останал сняг до моста, по нагорнище с подровена глина, край ивици от стърнища и раззеленили се тук-там храсталаци и навлязоха в брезова гора от двете страни на пътя. В гората беше почти горещо, не се усещаше вятър. Брезите, покрити цели със зелени лепкави листа, не помръдваха, а изпод миналогодишните листа, подигайки ги, се подаваше, зеленееща се, първата трева и морави цветчета. Пръснатите тук-там из брезовата гора дребни ели със своята груба вечна зеленина напомняха неприятно за зимата. Когато влязоха в гората, конете почнаха да пръхтят и по-ясно пролича, че се потяха.

Лакеят Пьотр каза нещо на кочияша и кочияшът отговори утвърдително. Но личеше, че на Пьотр не му стигаше споделянето с кочияша: той се извърна от капрата към господаря.

— Ваше сиятелство, колко е леко! — каза той почтително усмихнат.

— Какво?

— Леко, ваше сиятелство.

„Какво казва той? — помисли княз Андрей. — Да, сигурно за пролетта — помисли той, като погледна встрани. — Наистина всичко вече е зелено… колко бързо! И брезата, и смрадликата, и елшата вече почва… А на дъба не се забелязва. Да, ето го дъба.“

Край пътя се издигаше дъб. Навярно десетократно по-стар от брезите, от които се състоеше гората, той беше десет пъти по-дебел и два пъти по-висок от всяка бреза. Беше грамаден дъб, който само двама души можеха да обхванат, с отдавна, както се виждаше, изпокършени клони и изпочупена кора, със зарасли стари струпеи. Със своите грамадни тромави, несиметрично разперени възлести ръце и пръсти той се възправяше като стар, навъсен и презрителен изрод между усмихващите се брези. Само той единствен не искаше да се подчини на пролетното очарование и не искаше да види нито пролетта, нито слънцето.

„Пролет и любов, и щастие! — сякаш казваше тоя дъб. — Как не ви омръзва все същата глупава и безсмислена измама. Все едно и също и все измама! Няма ни пролет, ни слънце, ни щастие. Ето, вижте, задушени мъртви елши, винаги еднакви, ето и аз, разперил очупените си, изподрани пръсти, отдето и да са покарали — от гърба, от страните. Както са покарали — така и стоя и не вярвам на вашите надежди и измами.“

Минавайки през гората, княз Андрей няколко пъти се обърна да изгледа тоя дъб, сякаш очакваше нещо от него. Цветя и трева имаше и под дъба, но той все тъй намръщен, неподвижно, уродливо и упорито се възправяше посред тях.

„Да, той е прав, хиляди пъти е прав тоя дъб — мислеше княз Андрей, — нека другите, младите, се поддават отново на тая измама, ние познаваме живота — нашият живот е свършен!“ Цяла нова редица мисли — безнадеждни, но тъжно-приятни във връзка с тоя дъб, изникна в душата на княз Андрей. През това пътуване той сякаш наново премисли целия си живот и стигна до по-раншното, успокоително и безнадеждно заключение, че не му трябва да почва нищо, че трябва да доживява живота си, без да върши зло, без да се тревожи и без да желае нищо.

II

По настойническите работи на рязанското имение княз Андрей трябваше да се срещне с околийския предводител. Предводителят беше граф Иля Андреевич Ростов и в средата на май княз Андрей тръгна да отиде при него.

Беше вече горещият период на пролетта. Гората цяла се бе облякла вече, имаше прах и беше толкова горещо, че когато човек минаваше край вода, искаше му се да се окъпе.

Невесел и угрижен от мислите си по различните си работи, за които трябваше да пита предводителя, княз Андрей се приближаваше по градинската алея към отрадненската къща на Ростови. Вдясно, зад дървесата, той чу весели женски викове и видя тичаща група девойки, които пресичаха пътя на каляската. Пред всички други, най-близо, притича към каляската чернокоса, много тъничка, странно тъничка черноока девойка в жълта басмена рокля, забрадена с бяла носна кърпа, изпод която се подаваха кичури разчорлени коси. Девойката викаше нещо, но като видя чужд човек, без да го погледне, припна разсмяна назад.

Кой знае защо, на княз Андрей изведнъж му стана тъжно. Денят беше толкова хубав, слънцето бе толкова ярко, наоколо — всичко тъй весело; а тая тъничка и хубавичка девойка не знаеше и не искаше да знае за неговото съществуване и беше доволна и щастлива от някакъв свой отделен — сигурно глупав, — но весел и щастлив живот. „На какво толкова се радва? За какво ли мисли? Не за военния устав, не за уреждане положението на рязанските оброчни селяни[1]. За какво мисли тя? И от какво е щастлива?“ — неволно и с любопитство се питаше княз Андрей.

В 1809 година граф Иля Андреич живееше в Отрадное все тъй, както и по-рано, тоест приемайки в къщата си почти цялата губерния, с ходене на лов, с театри, обеди и музиканти. Както на всеки нов гост той се зарадва на княз Андрей и почти насила го остави да нощува.

През отегчителния ден, в който княз Андрей беше занимаван от по-старите домакини и от най-почетните гости, с които по случай наближаващия имен ден беше пълна къщата на стария граф, Болконски, на няколко пъти поглеждайки Наташа, която се смееше на нещо си и се веселеше сред другата, младата половина на компанията, непрестанно се питаше: „За какво мисли тя? На какво толкоз се радва?“

Вечерта, останал сам на ново място, той дълго не можа да заспи. Чете, след това угаси свещта и пак я запали. В стаята със затворени отвътре капаци беше горещо. Яд го беше и на тоя глупав старец (тъй наричаше той Ростов), който го бе задържал, уверявайки го, че необходимите книжа са в града и не са още донесени, и на себе си, че е останал.

Княз Андрей стана и се приближи до прозореца, за да го разтвори. Щом разтвори капаците, лунната светлина, която сякаш бе дебнала до прозореца и отдавна чакала това, нахлу в стаята. Той отвори прозореца. Нощта беше хладна и неподвижно светла. Току пред прозореца имаше редица окастрени дървеса, черни от едната и сребристо осветени от другата страна. Под дървесата имаше някаква сочна, мокра, кичеста растителност, тук-там със сребристи листа и стъбла. По-нататък, зад черните дървета, имаше някакъв блеснал от роса покрив, по-вдясно голямо кичесто дърво с яркобял ствол и клони и над него почти пълна луна на светлото, почти беззвездно пролетно небе. Княз Андрей се облакъти на прозореца и очите му спряха на това небе.

Стаята на княз Андрей беше на средния етаж; в стаите над него също имаше хора и те също не спяха. Той чу отгоре женски гласове.

— Още веднъж само — рече женски глас, който княз Андрей веднага позна.

— Но кога ще спиш? — отговори друг глас.

— Няма, не мога да спя, какво да правя! Хайде, за последен път…

Двата женски гласа запяха някаква музикална фраза, която беше краят на нещо.

— Ах, каква прелест! Е, сега да спим и край.

— Ти спи, аз не мога — отговори първият глас, който се бе приближил до прозореца. Личеше, че тя съвсем се бе подала навън, защото се чуваше шумоленето на роклята й и дори дишането. Всичко бе затихнало и вкаменено, както луната и нейната светлина и сенки. И княз Андрей се боеше да помръдне, за да не издаде своето неволно присъствие.

— Соня! Соня! — чу се пак първият глас. — Но как може да се спи! Я погледни каква прелест! Ах, каква прелест! Но събуди се де, Соня — каза тя почти със сълзи в гласа. — Ами че такава прелестна нощ никога, никога не е имало.

Соня неохотно отговори нещо.

— Не, погледни каква луна!… Ах, каква прелест! Ела тука. Душичко, гълъбче, ела тука. Е, виждаш ли? Да клекна така, ей така на, да прегърна нозе под коленете си — силно, колкото може по-силно — човек трябва да се стегне — и бих хвръкнала. Ей така!

— Стига, ще паднеш.

Чу се боричкане и недоволният глас на Соня:

— Минава вече един часът.

— Ах, ти всичко ми разваляш. Хайде, върви си, върви.

Пак всичко се смълча, но княз Андрей знаеше, че тя все още седи там, чуваше от време на време тихо движение, а от време на време и въздишки.

— Ах, Боже мой! Боже мой! Какво е това! — извика неочаквано тя. — Е, хайде, да спим! — И затръшна прозореца.

„Не ще и да знае за моето съществуване!“ — помисли княз Андрей, като се вслушваше в думите й и, кой знае защо, очакваше и се страхуваше, че тя може да каже нещо за него. „Пак тя! Сякаш нарочно!“ — помисли той. В душата му изведнъж кипна такава неочаквана бъркотия от младежки мисли и надежди, противоречащи на целия му живот, че като се почувствува безсилен да уясни състоянието си, тутакси заспа.

[1] Крепостни селяни, които плащали на помешчика „оброк“ — налог в пари или в продукти, вместо да работят ангария. ↑

III

На следния ден, сбогувайки се само с графа, без да дочака появяването на дамите, княз Андрей си тръгна за в къщи.

Беше вече началото на юни, когато княз Андрей, връщайки се дома, навлезе пак в оная брезова горичка, в която старият чепат дъб тъй странно и незабравимо го бе поразил. Звънчетата дрънкаха сега още по-приглушено, отколкото преди месец; всичко беше изпълнено, сенчесто и гъсто; и младите ели, пръснати из гората, не нарушаваха общата красота и като се приспособяваха към всичко наоколо, зеленееха нежно с пухкави млади издънки.

Целият ден беше горещ, някъде се канеше буря, но само едно малко облаче напръска праха по пътя и сочните листа. Лявата страна на гората беше тъмна, в сянка; дясната, мокра, лъскава, блестеше на слънцето, поклащайки се едва-едва от вятъра. Всичко цъфтеше; славеите пееха и извиваха ту наблизо, ту далече.

„Да, тук, в тая гора беше дъбът, с който бяхме съгласни — помисли княз Андрей. — Но де е той?“ — помисли отново княз Андрей, като погледна лявата страна на пътя, и без сам да знае, без да го познае, се любуваше на тоя дъб, който търсеше. Цял преобразен, разперил като шатър сочната си, тъмна зеленина, старият дъб сякаш се разтапяше, поклащайки се едва-едва в лъчите на привечерното слънце. Нито възлестите пръсти, нито струпеите, нито старото недоверие и скръб — нищо не се виждаше. През твърдата стогодишна кора бяха поникнали без клончета сочни млади листа и не можеше да се повярва, че тоя старец ги бе родил. „Да, същият дъб“ — помисли княз Андрей и изведнъж го обзе безпричинно пролетно чувство на радост и обнова. Той отведнъж и едновременно си припомни всички най-хубави мигове в живота си. И Аустерлиц с високото небе, и мъртвото укорно лице на жена си, и Пиер на сала, и девойчето, развълнувано от красотата на нощта, и тая нощ, и луната — той изведнъж си спомни всичко.

„Не, на тридесет и една години животът не е свършен — неочаквано, окончателно и безвъзвратно реши княз Андрей. — Не е достатъчно, че зная всичко, което имам в себе си, трябва да го знаят всички; и Пиер, и това девойче, което искаше да хвръкне в небето; трябва всички да ме познават, трябва моят живот да не тече само за мен, трябва те да не живеят тъй, независимо от моя живот, както това девойче, а той да се отразява върху всички и всички да живеят заедно с мене!“

Като се върна от пътуването си, княз Андрей реши да замине през есента за Петербург и измисли разни причини за това решение. Цяла редица разумни логически доводи — защо му е необходимо да отиде в Петербург и дори да служи там — бяха всеки миг на негово разположение. Сега той дори не разбираше как е могъл някога да се съмнява, че е необходимо да вземе дейно участие в живота, също както преди месец не разбираше как би могло да му хрумне да замине от село. Струваше му се ясно, че всичките му опити от живота щяха да пропаднат напразно и да станат безсмислени, ако той не ги приложеше в работата си и не вземеше отново дейно участие в живота. Той дори не разбираше как, основавайки се на същите оскъдни разумни доводи, по-рано му се струваше очевидно, че би се унизил, ако сега, след уроците си от живота, отново би повярвал, че е възможно да принася полза и да има щастие й любов. Сега разумът говореше съвсем друго. След това пътуване княз Андрей почна да се отегчава на село, предишните занимания не го интересуваха и често, останал сам в кабинета си, ставаше, приближаваше се до огледалото и дълго гледаше лицето си. Сетне се извръщаше и гледаше портрета на покойната Лиза, която с бухнати à grecque[1] къдрици го гледаше нежно и весело от златната рамка. Тя не казваше вече на мъжа си предишните страшни думи, тя просто и весело го гледаше с любопитство. И княз Андрей, с ръце на гърба си, дълго се разхождаше из стаята ту намръщен, ту усмихнат, като премисляше ония неразумни, неизразими с думи, скрити като престъпление мисли, свързани с Пиер, със славата, — и девойката на прозореца, с дъба, с женската хубост и любовта, които бяха променили целия му живот. И ако в тия минути някой влезеше при него, той биваше особено сух, строго решителен и най-вече неприятно логичен.

— Mon cher — казваше някой път княжна Маря, като влизаше в такава минута при него, — Николушка днес не бива да се разхожда: много е студено.

— Ако беше топло — в такива минути, княз Андрей отговаряше особено сухо на сестра си, — той би тръгнал само по риза, а тъй като е студено, трябва да му се облекат топли дрехи, които са измислени тъкмо за това. Ето какво следва от това, че е студено, а не — че трябва да остане в къщи, когато, детето има нужда от въздух — казваше той с особена логичност, сякаш наказваше, някого за цялата скрита, нелогична, извършваща се в самия него вътрешна работа. В такива случаи княжна Маря мислеше колко изсушава мъжете тая умствена работа.

[1] По гръцки. ↑

IV

Княз Андрей пристигна в Петербург през август 1809 година. Това време беше апогеят на славата на младия Сперански и на енергичното прокарване на неговите преобразования. През същия тоя август царят, пътувайки в каляска, която се бе преобърнала, падна, повреди си крака и остана три седмици в Петерхоф, като всеки ден се виждаше единствено със Сперански. През това време се приготвяха не само двата толкова прочути и разтревожили обществото указа за премахването на придворните чинове и за изпити за добиване на чин колежки асесор и статски съветник, но и цялата държавна конституция, която трябваше да промени съществуващия съдебен, административен и финансов ред на управлението в Русия — от Държавния съвет до общинското управление. Сега се осъществяваха и въплъщаваха ония неясни, либерални мечтания, с които император Александър се възкачи на престола и които той се беше стремил да осъществи с помощта на своите помощници: Чарторижки, Новосилцев, Кочубей и Строганов, които той сам шеговито наричаше: comité de salut publique[1].

Сега всички те бяха заменени от Сперански по гражданските въпроси и от Аракчеев — по военните. Наскоро след пристигането си княз Андрей, като камерхер, се представи в двореца и беше на официалния прием. Царят го видя два пъти, но не го удостои нито с една дума. На княз Андрей и по-рано винаги му се струваше, че е антипатичен на царя, че на царя е неприятно и лицето, и цялото му същество. В сухия, отдалечаващ поглед, с който го погледна царят, княз Андрей още повече от по-рано видя потвърждение на това предположение. Придворните обясниха на княз Андрей невниманието на царя към него с това, че негово величество бил недоволен, задето от 1805 година Болконски не бе служил.

„Аз сам зная, че ние не сме господари на своите симпатии и антипатии — помисли княз Андрей — и затуй не мога и да мисля да представя лично на царя моя проект за военния устав, но работата сама ще говори за себе си.“ Той съобщи за проекта си на стария фелдмаршал, приятел на баща му. Фелдмаршалът му определи час, прие го любезно и обеща да доложи на царя. След няколко дни съобщиха на княз Андрей, че трябва да се яви при военния министър граф Аракчеев.

В девет часа сутринта на определения ден княз Андрей се яви в приемната на граф Аракчеев.

Княз Андрей не познаваше лично Аракчеев и никога не бе го виждал, но всичко, което знаеше за него, не му вдъхваше голямо уважение към тоя човек.

„Той е военен министър, доверено лице на императора; никой не трябва да се интересува за неговите лични качества; нему е поръчано да разгледа моя проект, следователно само той може да му даде ход“ — мислеше княз Андрей, чакайки реда си между многото важни и неважни лица в приемната на граф Аракчеев.

През службата си, повече адютантска, княз Андрей бе видял много приемни на важни лица и различните особености на тия приемни бяха много ясни за него. Приемната на граф Аракчеев имаше съвсем особен характер. По лицата на неважните хора в приемната на граф Аракчеев, очакващи реда си за аудиенция беше изписано чувство на срам и покорност; по-високопоставените имаха еднакво изражение на неловкост, прикрито под маската на нехайност и насмешка над себе си, над положението си и над очакваното лице. Някои замислено се разхождаха напред-назад, други се смееха, шепнейки, и княз Андрей чу sobriquet[2] „Сила Андреич“ и думите: „Чичо ще ти даде да разбереш“, отнасящи се до граф Аракчеев. Един генерал (важно лице), очевидно оскърбен, че трябваше толкова време да чака, седеше, като прехвърляше крак върху крак и презрително се усмихваше.

Но щом се отвореше вратата, всички лица мигновено изразяваха само едно — страх. Княз Андрей помоли дежурния да доложи втори път за него, но дежурният го погледна насмешливо и каза, че ще дойде и неговият ред. След няколко лица, въведени и изведени от кабинета на министъра от адютанта, през страшната врата беше пуснат да влезе един офицер, който порази княз Андрей със своя унижен и изплашен вид. Аудиенцията на офицера продължи много. Изведнъж зад вратата се чу да гърми неприятен глас и бледният офицер с разтреперани устни излезе оттам, хвана се за главата и прекоси приемната.

След това княз Андрей бе доведен до вратата, и дежурният му каза шепнешком: „Вдясно, към прозореца.“

Княз Андрей влезе в един скромен и чист кабинет и до масата видя четиридесетгодишен човек с дълга талия, с дълга, ниско остригана глава и широки бръчки, с намръщени вежди над кестенявозелени тъпи очи и увиснал червен нос. Аракчеев изви глава към него, без да поглежда.

— Вие за какво молите? — попита Аракчеев.

— Аз за нищо не… моля, ваше сиятелство — рече тихо княз Андрей. Очите на Аракчеев се насочиха към него.

— Седнете — каза Аракчеев, — княз Болконски ли?

— Аз не моля за нищо, но негово величество е благоволил да препрати на ваше сиятелство подадения от мене проект…

— Вижте какво, драги, прочетох вашия проект — прекъсна го Аракчеев, който каза любезно само първите думи и отново, без да го гледа в лицето, вземаше все по-свадлив и презрителен тон. — Предлагате нови военни закони? Закони има много, няма кой да изпълнява старите. Днес всички пишат закони, по-лесно е да се пише, отколкото да се върши.

— Аз дойдох по волята на негово величество да узная от ваше сиятелство какъв ход смятате да дадете на подадения проект — рече учтиво княз Андрей.

— На вашия проект е сложена резолюция от мене и е изпратена в комитета. Аз не одобрявам — каза Аракчеев, като стана и взе проекта от писалището. — Ето — подаде го той на княз Андрей.

На проекта напряко, с молив, без главни букви, без да се спазва правопис и без препинателни знаци, беше написано: „неоснователно съставено, понеже като подражание е преписано от френския военен устав и без нужда се отклонява от военния артикул.“

— В какъв комитет е изпратен проектът? — попита княз Андрей.

— В комитета за военния устав и с мое предложение ваше благородие да бъде зачислен в него за член. Само че без заплата.

Княз Андрей се усмихна.

— Аз и не желая.

— Без заплата, като член — повтори Аракчеев. — Довиждане. Хей, викай друг! Кой има още? — извика той, като се поклони на княз Андрей.

[1] Комитет за общественото спасение. ↑

[2] Прякора. ↑

V

Очаквайки съобщение, че е зачислен член на комитета, княз Андрей възобнови старите си познанства особено с ония лица, които, както знаеше, имаха власт и можеха да му потрябват. В Петербург той изпитваше сега чувство, подобно на чувството в навечерието на сражение, когато биваше измъчван от тревожно любопитство и непобедимо го влечеше към висшите сфери, там, дето се подготвяше бъдещето, от което зависеха съдбите на милионите. От озлобението на старците, от любопитството на непосветените, от сдържаността на посветените, от припряността и загрижеността на всички, от неизчислимия брой комитети и комисии, за съществуването на които узнаваше наново всеки ден, той чувствуваше, че сега, в 1809 година, тук в Петербург, се готвеше някакво гигантско гражданско сражение, главнокомандуващият на което беше неизвестно нему, тайнствено лице, което му се струваше гениално — Сперански. И самата неясна нему работа по преобразованието, и Сперански — главният деец, почнаха тъй страстно да го интересуват, че в съзнанието му работата по военния устав твърде скоро взе да отстъпва на второ място.

Княз Андрей се намираше в едно от най-изгодните положения, за да бъде добре приет в най-разнообразните и висши кръгове на тогавашното петербургско общество. Партията на преобразователите го приемаше сърдечно и го примамваше, първо, защото той беше известен като умен и много начетен, второ, защото с освобождаването на селяните си той си бе създал вече известност на либерал. Партията на недоволните старци, осъждайки преобразованията, се обръщаше към него просто като към син на баща си, за съчувствие. Женското общество, висшият свят, го приемаше сърдечно, защото той беше кандидат за женене, богат и знатен, и почти ново лице с ореол на романтична история за мнимата му смърт и трагичния край на жена му. Освен туй всички, които го познаваха от по-рано, твърдяха единодушно, че през последните пет години той се е променил много, в добро отношение, станал е по-мек и възмъжал, че сега няма вече у него предишната престореност, гордост и присмехулност, а има онова спокойствие, което се придобива с годините. Говореха за него, интересуваха се за него и всички искаха да го видят.

На другия ден след посещението при граф Аракчеев княз Андрей бе вечерта у граф Кочубей. Той разказа на графа срещата си със Сила Андреич. (Кочубей наричаше така Аракчеев със същата неопределена, неизвестно над какво насмешка, която княз Андрей бе забелязал в приемната на военния министър.)

— Mon cher — каза Кочубей, — дори за тая работа няма да можете без Михаил Михайлович. C’est le grand faiseur.[1] Аз ще му кажа. Той обеща да дойде тая вечер…

— Че какво се интересува Сперански от военните устави? — попита княз Андрей.

Усмихвайки се, Кочубей поклати глава, сякаш се учудваше от наивността на Болконски.

— Ние с него наскоро приказвахме за вас — продължи Кочубей, — за вашите свободни земеделци…

— Вие ли, княже, сте освободили селяните си? — каза един старец от времето на Екатерина, обръщайки се презрително към Болконски.

— Малкото имение не даваше никакъв доход — отговори Болконски, за да не раздразва напразно стареца, като се помъчи да смекчи пред него постъпката си.

— Vous craignez d’être en retard[2] — рече старецът като гледаше Кочубей. — Едно нещо не разбирам — продължи старецът, — кой ще оре земята, ако им се даде свобода? Лесно се пишат закони, но мъчно се управлява. На̀, както сега, питам ви, графе, кои ще бъдат началници на учрежденията, щом всички трябва да държат изпити?

— Мисля, че ония, които издържат изпитите — отговори Кочубей, като метна крак върху крак и погледна наоколо си.

— Ето на, при мене служи Пряничников, чудесен човек, злато човек, но е на шестдесет години, нима и той ще отиде на изпити?…

— Да, това е затруднително, тъй като образованието е съвсем слабо разпространено, но… — Граф Кочубей не довърши, стана, улови княз Андрей за ръката и тръгна да посрещне влизащия висок, плешив, рус човек, около четиридесетгодишен, с голямо открито чело и необикновено, странно бяло продълговато лице. Влезлият беше в син фрак, с кръст на шията и звезда от лявата страна на гърдите. Той беше Сперански. Княз Андрей веднага го позна и в душата му нещо трепна, както става във важните мигове на живота. Уважение ли бе това или завист, или очакване — той не знаеше. Цялата фигура на Сперански имаше някакъв особен характер, по който човек веднага можеше да го познае. У никого сред обществото, в което живееше, княз Андрей не беше виждал това спокойствие и самоувереност на несръчните и тъпи движения, у никого не беше виждал такъв твърд и в същото време мек поглед на полузатворените и малко влажни очи, не беше виждал такава твърдост на нищо неозначаващата усмивка, такъв тънък, равен, тих глас и най-важното, такава нежна белота на лицето и особено на ръцете; малко широки, но извънредно пълнички, нежни и бели. Такава белота и нежност на лицето княз Андрей беше виждал само у войници, които дълго са били в болница. Това беше Сперански, държавният секретар, докладчикът на царя и негов спътник в Ерфурт, дето той неведнъж се бе срещал и говорил с Наполеон.

Сперански не скачаше с поглед от едно лице на друго, както става неволно, когато човек влиза в голямо общество, и не бързаше да заговори. Той говореше тихо, с увереност, че ще го слушат, й гледаше само оня, с, когото говореше.

Княз Андрей следеше особено внимателно всяка дума и движение на Сперански. Както се случва с добрата, особено с ония, които съдят строго своите ближни, когато се срещнеше с ново лице, особено с такова като Сперански, когото той знаеше по репутацията му, — княз Андрей винаги очакваше да намери в него пълно съвършенство на човешките достойнства.

Сперански изказа на Кочубей съжалението си, че не е могъл да дойде по-рано, тъй като го задържали в двореца. Той не каза, че царят го бе задържал. И княз Андрей забеляза това подчертаване на скромността. Когато Кочубей му каза името на княз Андрей, Сперански бавно изви очи към Болконски все със същата усмивка и го загледа мълчаливо.

— Много ми е драго да се запозная с вас, слушал съм както всички за вас — рече той.

Кочубей каза с няколко думи как Аракчеев приел Болконски. Сперански още повече се усмихна.

— Директорът на комисията по военните устави е мой добър приятел — господин Магницки — каза той, като изговаряше докрай всяка сричка и всяка дума, — и ако пожелаете, аз мога да ви свържа с него. (При точката той млъкна за малко.) Надявам се, че ще намерите в него съчувствие и желание да съдействува за всичко, което е разумно.

Около Сперански веднага се образува групичка и оня старец, който разправяше за своя чиновник, за Пряничников, също зададе въпрос на Сперански.

Княз Андрей, без да се намесва в разговора, наблюдаваше всички движения на Сперански, на тоя човек, доскорошен нищожен семинарист, който, както мислеше. Болконски, държеше сега в ръцете си, тия бели, пълнички ръце — съдбата на Русия. Княз Андрей бе смаян от необикновеното, презрително спокойствие, с което Сперански отговаряше на стареца. Той сякаш от някаква неизмерима висота му отправяше своите снизходителни думи. Когато старецът почна да говори прекалено високо, Сперански се усмихна и каза, че той не може да съди за изгодата или вредата от онова, което е било угодно на царя.

След като поговори известно време в общия кръг, Сперански стана, приближи се до княз Андрей и го дръпна със себе си в другия край на стаята. Личеше, че той смята за необходимо да се занимае с Болконски.

— Не успях да поприказвам с вас, княже, сред оня въодушевен разговор, в който бях въвлечен от тоя почтен старец — рече той, като се усмихна кротко презрително и с тая усмивка сякаш признаваше, че той заедно с княз Андрей разбира нищожността на хората, с които току-що бе говорил. Това обръщение поласка княз Андрей. — Аз ви зная отдавна: първо, поради работата с вашите селяни, това е първият наш пример, за който е много желателно да има повече последователи, и, второ, защото сте един от ония камерхери, които не се сметнаха оскърбени от новия указ за придворните чинове, предизвикващ такива приказки и клюки.

— Да — каза княз Андрей, — баща ми не искаше да се ползувам от това право; аз започнах службата си като долен чин.

— Вашият баща, човек от старото време, е очевидно по-горе от нашите съвременници, които толкова осъждат тая мярка, а тя възстановява само естествената справедливост.

— Аз мисля все пак, че и в това осъждане има основание — каза княз Андрей, опитвайки се да се бори с влиянието на Сперански, което почваше да усеща. Неприятно му беше да се съгласява за всичко с него: искаше да му противоречи. Княз Андрей, който обикновено говореше лесно и хубаво, сега, говорейки със Сперански, чувствуваше затруднение в изказването. Прекалено много го занимаваха наблюденията над личността на знаменития човек.

— Основание за личното честолюбие може би — изказа тихо мнението си Сперански.

— Отчасти и за държавата — рече княз Андрей.

— Как разбирате това?… — каза Сперански, като наведе бавно очи.

— Аз съм почитател на Montesquieu — рече княз Андрей. — И неговата мисъл, че le principe des monarchies est l’honneur, me paraît incontestable. Certains droits et privilèges de la noblesse me paraissent Être des moyens de soutenir ce sentiment.[3]

Усмивката изчезна от бялото лице на Сперански и физиономията му много спечели от това. Навярно мисълта на княз Андрей му се видя интересна.

— Si vous envisagez la question sous ce point de vue[4] — почна той, като изговаряше думите на френски с очевидно затруднение и говореше още по-бавно, отколкото на руски, но съвсем спокойно. Той каза, че честта, l’honneur, не може да се поддържа с предимства, вредни за вървежа на службата, че честта, l’honneur, е или отрицателно понятие, за да не се вършат осъдителни постъпки, или известен източник на съревнование, за да се получат одобрение и награди, които изразяват одобрението.

Доводите му бяха сбити, прости и ясни.

— Институтът, който поддържа тая чест — източник на съревнование, е институт, подобен на Légion d’honneur[5] на великия император Наполеон, който не вреди, но съдействува за успеха на службата, а не е съсловно или придворно предимство.

— Не споря, но не може да се отрече, че придворното предимство постигна същата цел — каза княз Андрей: — всеки придворен се смята задължен да бъде достоен за своето положение.

— Но вие не искахте да го използувате, княже — рече Сперански с усмивка, която показваше, че той желае да прекъсне с любезност неудобния за събеседника си спор. — Ако ми направите честта да заповядате у мене в сряда — добави той, — аз, след като поговоря с Магницки, ще ви съобщя онова, което може да ви интересува, и освен туй ще имам удоволствието да поприказвам по-подробно с вас. — Той затвори очи, поклони се à la française[6], без да се сбогува, и като се помъчи да не го забележат, излезе от залата.

[1] Всичко се върши от него. ↑

[2] Страх ви е да не закъснеете. ↑

[3] … основанието на монархията е честта, ми се чини безспорна. Някои права и предимства на дворянството ми се струват като средства за поддържането на това чувство. ↑

[4] Ако се отнасяте към въпроса от това гледище. ↑

[5] Почетният легион. ↑

[6] По френски маниер. ↑

VI

В първите дни от пребиваването си в Петербург княз Андрей почувствува, че целият му начин на мислене, установен в неговия усамотен живот, е съвсем затъмнен от дребните грижи, които го бяха обзели в Петербург.

Когато се връщаше вечер в къщи, той записваше в бележника си четири-пет необходими посещения или rendez-vous[1] в определени часове. Механизмът на живота и разпределянето на деня така, че навреме да може да отиде навсякъде, отнемаха голяма част от самата енергия на живота. Той не вършеше нищо, дори не мислеше за нищо и не успяваше да мисли, а само говореше, и то говореше с успех онова, което предварително бе успял да обмисли на село.

Понякога с неудоволствие забелязваше, че в един и същ ден в различни общества му се случваше да повтаря едно и също нещо. Но беше толкова зает по цели дни, че не успяваше да помисли, че не върши нищо.

Сперански, както в първата среща с него в дома на Кочубей, така и после, в сряда, в собственото си жилище, дето Сперански, приемайки Болконски насаме, дълго и доверчиво говори с него, направи силно впечатление на княз Андрей.

Княз Андрей смяташе за презрени и нищожни същества такъв грамаден брой хора, толкова му се искаше да намери в другиго живия идеал на онова съвършенство, към който се стремеше той, та лесно повярва, че е Сперански бе намерил тоя идеал на съвсем разумен и добродетелен човек. Ако Сперански беше от същото общество, от което беше княз Андрей, със същото възпитание и нравствени навици, Болконски скоро щеше да намери неговите слаби, човешки, не геройски страни, ала сега тоя странен за него логически начин на мислене му вдъхваше още по-голямо уважение, защото не напълно го разбираше. Освен туй дали защото бе оценил способностите на княз Андрей, или защото реши, че му е потребно да го спечели, Сперански кокетничеше пред княз Андрей със своя безпристрастен, спокоен разум и ласкаеше княз Андрей с онова тънко ласкателство, съчетано със самоувереност, което се състои в мълчаливо признаване на събеседника си, освен себе си, за единствен човек, способен да разбира цялата глупост на всички останали, както и разумността и глъбината на неговите мисли.

През дългия им разговор в сряда вечерта Сперански неведнъж каза: „У нас гледат на всичко, което излиза над общото равнище на закоренелия навик…“ или с усмивка: „Но ние искаме и вълците да са сити, и овцете цели…“, или: „Те не могат да разберат това…“ — и винаги с такова изражение, което казваше: „Ние, вие и аз, ние разбираме какво са те и кои — ние.“

Тоя пръв, дълъг разговор със Сперански само засили в княз Андрей чувството, с което за първи път бе видял Сперански. Той виждаше в него разумен, строго мислещ и с огромен ум човек, достигнал с енергия и упоритост властта, която употребяваше само за доброто на Русия. В очите на княз Андрей Сперански беше тъкмо оня човек, който обясняваше разумно всички явления в живота, който признаваше за действително само онова, което е разумно, и умееше да прилага към всичко мерилото на разумността, човек, какъвто той самият искаше да бъде. Когато Сперански излагаше нещо, всичко изглеждаше тъй просто и ясно, че княз Андрей, без да ще, се съгласяваше с него за всичко. Ако възразяваше и спореше, то беше само защото искаше без друго да бъде самостоятелен и да не се подчинява съвсем на мненията на Сперански. Всичко бе така, всичко бе хубаво, но едно нещо смущаваше княз Андрей: то беше тоя студен, огледален поглед на Сперански, който не допускаше да проникнеш до душата му, и бялата му нежна ръка, която, без да ще, княз Андрей гледаше така, както обикновено се гледат ръцете на хора, които имат власт. Огледалният поглед и тая нежна ръка, кой знае защо, дразнеха княз Андрей. Неприятно бе поразен княз Андрей също така и от твърде голямото презрение към хората, което той забелязваше в Сперански, и от разнообразието на начините за доказателства, които той привеждаше, за да потвърди мненията си. Той употребяваше всички възможни средства на мисълта с изключение на сравнението и, както се струваше на княз Андрей, прекалено смело преминаваше от едно към друго. Ту заставаше на почвата на практически деец и осъждаше мечтателите, ту на почвата на сатирик и се надсмиваше иронично над противниците, ту ставаше строго логичен, ту изведнъж се възземаше в областта на метафизиката. (Последното средство за доказване той употребяваше особено често.) Той прехвърляше въпроса в метафизична висота, минаваше към определяне на пространството, времето и мисълта и като изваждаше оттам опровержения, отново слизаше върху почвата на спора.

Изобщо главната черта на ума на Сперански, която бе поразила княз Андрей, беше несъмнената, непоклатимата вяра в силата и законността на ума. Явно беше, че на Сперански никога не можеше да мине през ум обикновената за княз Андрей мисъл, че все пак не може да се изрази всичко, което човек мисли, и никога не се усъмняваше — дали всичко, което мисля, и всичко, в което вярвам, не е глупост? И тъкмо тоя особен начин на мислене на Сперански повече от всичко друго привличаше княз Андрей.

В началото на познанството си със Сперански княз Андрей изпитваше към него страстно чувство на възторг, подобно на онова, което изпитваше някога към Бонапарт. Обстоятелството, че Сперански бе син на свещеник и че глупавите хора, както правеха мнозина, можеха да го презират пошло като чернокапец и попски син, принуждаваше княз Андрей да се отнася особено внимателно с чувството си към Сперански и несъзнателно да го засилва в себе си.

В тая първа вечер, която Болконски прекара у него, когато стана дума за комисията по съставяне на законите, Сперански с ирония разказа на княз Андрей, че комисията по законите съществува от петдесет години, струва милиони и не е направила нищо и че Розенкампф налепил етикетчета на всички статии по сравнително законодателство.

— И това е всичко, за което държавата плати милиони! — рече той. — Искаме да дадем новата съдебна власт на сената, но нямаме закони. И затуй грехота е, княже, хора като вас да не служат сега.

Княз Андрей каза, че за това е потребно юридическо образование, каквото той няма.

— Че никой го няма — какво тогаз искате вие? Това е circulus viciosus[2], от който трябва да се излезе с усилие.

След една седмица княз Андрей беше назначен член на комисията по съставяне на военния устав и — нещо, което никак не очакваше — началник на отделение в комисията по съставяне на законите. По молба на Сперански той взе първата част от съставяния граждански законник и с помощта на Code Napoléon и Justiniani[3] почна да работи върху съставяне на отдела: „Правата на лицата“.

[1] Срещи. ↑

[2] Омагьосан кръг. ↑

[3] Наполеоновият кодекс и кодексът на Юстиниан. ↑

VII

Преди две години, в 1808 година, когато се върна в Петербург от обиколката на именията си, Пиер, без да иска, застана начело на петербургските масони. Той уреждаше трапезни и погребални ложи, записваше нови членове, грижеше се за сливането на различните ложи и за придобиване на оригинални актове. Той даваше свои пари за устройство на помещения и колкото можеше, попълваше събраните милостини, за които повечето членове бяха скъперници и неточни в плащанията. Той почти сам издържаше на свои средства дома за бедните, уреден в Петербург от ордена.

Животът му през това време си течеше както преди, със същите увлечения и разпуснатост. Той обичаше хубаво да си хапне и пийне и макар че смяташе това за безнравствено и унизително, не можеше да се въздържи от увеселенията на ергенските компании, в които участвуваше.

Ала в унеса на заниманията и увлеченията си Пиер след изтичане на една година почна да усеща как тая почва на масонство, на която стоеше, толкова по-силно се изплъзваше под краката му, колкото по-здраво се мъчеше той да застане на нея. Едновременно с това усещаше, че колкото по-надълбоко се изплъзваше под краката му почвата, върху която бе застанал, толкова по-заробващо той бе свързан с нея. Когато стана масон, той изпитваше чувството на човек, който доверчиво стъпва върху равната повърхност на блато. Като стъпи, той потъна. За да се увери напълно в твърдостта на почвата, върху която стоеше, той стъпи и с другия крак и пропадна още повече, затъна и вече, без да ще, ходеше до коляно в блатото.

Йосиф Алексеевич не беше в Петербург. (Напоследък той се бе откъснал от работите на петербургските ложи и живееше неотлъчно в Москва.) Всичките братя, членове на ложите, бяха хора, познати на Пиер от живота, и той мъчно можеше да види в тях само братя по зидарството, а не княз Б. или Иван Василевич Д., които познаваше в живота в повечето случаи като слаби и нищожни хора. Под масонските престилки и знаци той виждаше по тях мундири и кръстове, за които те се домогваха в живота. Често, когато събираше: подаянията и пресметнеше двадесет-тридесет рубли, записани на приход и повечето пъти на кредит от десетина членове, половината от които бяха толкова богати, колкото и самият той, Пиер си спомняше масонската клетва — че всеки брат ще даде целия си имот за ближния; и в душата му се подигаха съмнения, на които не искаше да се спира.

Той разделяше всички братя, които познаваше, на четири разреда. Към първия разред причисляваше братята, които не вземаха дейно участие нито в работите на ложите, нито в човешките работи, но бяха заети изключително с тайнствата на науката на ордена, заети с въпросите за тройното наименование на Бога или за трите начала на нещата — сяра, живак и сол, или за значението на квадрата и на всичките фигури в Соломоновия храм. Пиер уважаваше тоя разред на братята масони, към които принадлежаха предимно стари братя и според Пиер и самият Йосиф Алексеевич, но не споделяше техните интереси. Сърцето му не го влечеше към мистичната страна на масонството.

Във втория разред Пиер туряше себе си и подобните на себе си братя, търсещи, колебаещи се, които не бяха намерили още в масонството прав и ясен път, но се надяваха, че ще го намерят.

В третия разред той слагаше братята (те бяха най-много на брой), които виждаха в масонството само външна форма и обредност и скъпяха строгото изпълнение на тая външна форма, без да се интересуват за нейното съдържание и значение. Такива бяха Виларски и дори великият майстор на главната ложа.

Най-сетне в четвъртия разред влизаха също голям брой братя, особено постъпилите напоследък в братството. Според наблюденията на Пиер те бяха хора, невярващи в нищо, нежелаещи нищо и станали масони само за да се сближат с младите, богати и силни с връзки и знатност братя, които бяха твърде много в ложата.

Пиер почваше да се чувствува неудовлетворен от дейността си. Струваше му се понякога, че масонството, поне това масонство, което той бе опознал тук, се основава само на външността. Не му минаваше през ум да се съмнява в самото масонство, но подозираше, че руското масонство е тръгнало по лъжлив път и се е отклонило от извора си. И затуй в края на годината Пиер замина за чужбина, за да се посвети във висшите тайни на ордена.

Още през лятото на 1809 година Пиер се върна в Петербург. От кореспонденцията на нашите масони с масоните в чужбина се знаеше, че в чужбина Безухов е успял да спечели доверието на много високопоставени лица, че е проникнал в много тайни, че бил повишен в по-горна степен и че носи със себе си много нещо за общото добро на зидарското дело в Русия. Всички петербургски масони отидоха да го видят, като угодничеха пред него, и на всички им се стори, че той крие и готви нещо.

Беше насрочено тържествено заседание на ложата от 2-ри градус; Пиер бе обещал, че ще съобщи в тая ложа онова, което има да предаде на петербургските братя от висшите ръководители на ордена. На заседанието присъствуваха всички членове. След обикновените обреди Пиер стана и почна речта си.

— Любезни братя — почна той, като се червеше и запъваше, държейки в ръка написаната реч. — Не е достатъчно да вършим в тишината на ложата нашите тайнства — трябва да се действува… да се действува. Ние сме заспали, а трябва да действуваме. — Пиер взе тетрадката си и почна да чете: — „За разпространяване на чистата истина и за постигане тържеството на добродетелта — четеше той — ние трябва да очистим хората от предразсъдъци, да разпространим правила, съобразни с духа на времето, да поемем върху си възпитанието на младежта, да се съединим с неразривни връзки с най-умните хора, смело и в същото време благоразумно да преодоляваме суеверието, безверието и глупостта, да създадем организация от предани нам хора, свързани помежду си чрез единството на целта и притежаващи власт и сила.

За постигането на тая цел трябва да дадем на добродетелта надмощие над порока, трябва да се стараем честният човек да получи още в тоя свят вечна награда за добродетелите си. Но за тия велики намерения твърде много ни пречат днешните политически учреждения. Какво трябва да се прави при такова положение на нещата? Да съдействуваме ли на революциите, да съборим всичко, да прогоним силата чрез сила?… Не, ние сме много далеч от това. Всяка насилствена реформа е достойна за порицание, защото, докато хората остават такива, каквито са, тя ни най-малко няма да поправи злото и защото мъдростта няма нужда от насилие.

Целият план на ордена трябва да бъде основан на това — да се създадат хора твърди, добродетелни и свързани с единството на убеждението, убеждението, което се състои в това — да се преследват навсякъде и с всички сили порокът и глупостта и да се покровителствуват талантите и добродетелта: да се измъкват от праха достойните хора, като ги присъединяваме към нашето братство. Едва тогава нашият орден ще има властта — да върже, без да те усетят, ръцете на покровителите на безредието и да ги управлява така, че да не забелязват това. С една дума, трябва да се установи всеобщ господствуващ начин на управление, който би се разпространил над целия свят, без да разрушава гражданските връзки, и при който всички други управления биха могли да продължават по обикновения си ред и да правят всичко освен само онова, което пречи на великата цел на нашия орден, тоест — да се даде на добродетелта да възтържествува над порока. Тази беше целта и на християнството. То учеше хората да бъдат мъдри и добри и за собствената си изгода да следват примера и наставленията на най-добрите и най-мъдри човеци.

Когато всичко е било потънало в мрак, тогава, разбира се, достатъчно е било само проповядване. Това, че истината е била нова, й е придавало особена сила, но сега за нас са потребни значително по-силни средства. Сега е необходимо човекът, управляван от чувствата си, да намира в добродетелта чувствена прелест. Не може да се изкоренят страстите, трябва само да ги насочим към благородна цел. И затуй всеки трябва да удовлетвори страстите си в пределите на добродетелта и нашият орден да даде средства за това.

Щом имаме известен брой достойни хора във всяка държава и всеки от тях организира други двама, и всички те се обединят тясно един с друг — тогава всичко ще бъде възможно за ордена, който и тайно успя да създаде досега много неща за доброто на човечеството.“

Тая реч произведе не само силно впечатление, но и вълнение в ложата. Но повечето от братята, които виждаха в тая реч опасните замисли на илюминатството[1], посрещнаха речта му с учудваща Пиер студенина. Великият майстор почна да възразява на Пиер. Пиер с все по-голяма и по-голяма жар почна да разяснява мислите си. Отдавна не бе имало толкова бурно заседание. Образуваха се партии: едни обвиняваха Пиер, като го осъждаха, че е илюминат; други го подкрепяха. За първи път в това събрание Пиер бе смаян от безкрайното разнообразие на човешките умове, поради което никоя истина не се вижда еднакво от двама души. Дори ония членове, които като че бяха на негова страна, го разбираха посвоему, с ограничения и изменения, за които той не можеше да се съгласи, тъй като главната потребност на Пиер беше тъкмо това — да предаде другиму мисълта си точно тъй, както той сам я разбираше.

В края на заседанието великият майстор с недоброжелателство и ирония направи бележка на Безухов за неговата разпаленост и за това, че в спора го бяха ръководили не само обич към добродетелта, но и увлечението на борбата. Пиер не му отговори и попита накратко ще бъде ли прието предложението му. Казаха му, че не — и без да чака обикновените формалности, Пиер излезе от ложата и си отиде в къщи.

[1] Илюминати — членове на съюз в края на XVIII и началото на XIX в. с мистико-теософска насока, в който неизбежно условие било отделните лица безусловно да се подчиняват на волята и предписанията на ръководителя. — Б.пр. ↑

VIII

Пиер отново бе връхлетян от оная тъга, която толкова го плашеше. Три дни след произнасянето на речта си в ложата той лежа в къщи на дивана, без да приема никого и без да излиза никъде.

През това време получи писмо от жена си, която го молеше да се срещнат, пишеше, че тъгува за него и че иска да му посвети целия си живот.

В края на писмото тя му съобщаваше, че тия дни ще пристигне в Петербург от чужбина.

След писмото в усамотението на Пиер нахлу един от най-малко уважаваните братя масони и като насочи разговора към съпружеските отношения на Пиер, под вид на братски съвет му изказа мисълта, че неговата строгост към жена му е несправедлива и че Пиер нарушава първите правила на масона, като не прощава разкайващата се.

В същото това време тъща му, жената на княз Василий, изпраща да го викат, молеше го да отиде поне за няколко минути при нея да поговорят по много важна работа. Пиер виждаше, че срещу него има заговор, че искат да го съберат с жена му, и в състоянието, в което се намираше сега, това дори не му беше неприятно. Нему бе все едно: нищо в живота си Пиер не смяташе за много важна работа и под влиянието на скръбта, която сега го бе обсебила, той не скъпеше нито свободата си, нито упорството да наказва жена си.

„Никой не е прав и никой не е виновен, значи, и тя не е виновна“ — мислеше той. Ако не се съгласи веднага да се събере с жена си, то беше само защото в състоянието на скръб, в което се намираше, Пиер нямаше сили да предприеме нищо. Ако жена му би дошла при него, сега той не би я изгонил. В сравнение с онова, което занимаваше Пиер, нима не беше все едно дали ще живее, или няма да живее с жена си?

Без да отговори нищо нито на жена си, нито на тъща си, една вечер късно Пиер се приготви за път и замина за Москва, за да се срещне с Йосиф Алексеевич. Ето какво написа Пиер в дневника си:

„Москва, 17 ноември

Току-що се върнах от благодетеля си и бързам да запиша всичко, което изпитах при тая среща. Йосиф Алексеевич живее бедно и трета година вече страда от мъчителна болест на пикочния мехур. Никой никога не е чул от него охкане или дума на роптание. От сутрин до късна нощ, с изключение на часовете, когато яде най-проста храна, работи за науката. Той ме прие благосклонно и ме покани да седна на кревата, дето лежеше; аз му направих знака на рицарите на Изток и на Ерусалим, той ми отговори със същото и с кротка усмивка ме попита какво съм научил и придобил от пруските и шотландски ложи. Колкото можах, аз му разказах всичко, като предадох ония принципи, които предлагах в нашата Петербургска ложа, и му съобщих за лошия прием, който ми направиха, и за скъсването между мене и братята. Йосиф Алексеевич помълча доста и след като помисли, изложи ми своето гледище по всички въпроси, което мигновено ми осветли цялото минало и целия бъдещ път, който ми предстои. Той ме учуди, като ме попита помня ли в какво се състои тройствената цел на ордена: 1. в пазене и опознаване на тайнството; 2. в пречистване и поправяне на себе си за възприемане на последното и 3. поправяне на рода человечески чрез стремеж към такова пречистване. Коя е най-главната и първа цел измежду трите? Разбира се, собственото поправяне и пречистване. Само към тая цел можем винаги да се стремим независимо от всички обстоятелства. Но заедно с това тъкмо тая цел изисква от нас най-много труд и затуй, заблудени от гордост, изпускайки тая цел, ние се залавяме или за тайнството, което поради нечистотата си сме неспособни да възприемем, или се залавяме да поправим рода человечески, когато ние самите сме пример на мерзост и разврат. Илюминатството не е чисто учение тъкмо защото се е увлякло от обществена дейност и е преизпълнено с гордост. На това основание Йосиф Алексеевич осъди моята реч и цялата ми дейност. В глъбината на душата си аз се съгласих с него. По повод разговора ни за моите семейни работи той ми каза: «Главното задължение на истинския масон, както ви казах, е усъвършенствуването на себе си. Но ние често мислим, че като отстраним от себе си всичките мъчнотии на живота си, ще достигнем, по-скоро тая цел; напротив, господине, каза ми той, само в средата на светските вълнения ние можем да достигнем трите главни цели: 1. самопознанието, защото човек може да опознае себе си само чрез сравнение; 2. усъвършенствуване, което се достига само с борба; и 3. да се достигне главната добродетел — обич към смъртта. Само превратностите на живота могат да ни покажат неговата безполезност и могат да помогнат на нашата вродена обич към смъртта или за възраждане към новия живот. Тия думи са още по-значителни, защото Йосиф Алексеевич, въпреки тежките си физически страдания, никога не усеща, че животът му тежи, но обича смъртта, за която, въпреки цялата чистота и висота на вътрешната си същност, не се чувствува още достатъчно готов.» След това моят благодетел ми обясни напълно значението на великия квадрат на сътворението и ми подчерта, че числата три и седем са основа на всичко. Той ме посъветва да не страня от общуване с петербургските братя и заемайки в ложата длъжност само от 2-и градус, да се мъча да отвличам братята от увлеченията на гордостта и да ги насочим към истинския път на самопознаване и самоусъвършенствуване. Освен туй, за мене лично, той ме посъветва преди всичко да следя себе си и за тая цел ми даде една тетрадка, същата тая, в която пиша и ще записвам занапред всичките си постъпки.“

„Петербург, 23 ноември

Аз пак живея с жена си. Тъща ми пристигна при мене разплакана и ми каза, че Елен е тук, че ме моли да я изслушам, че е невинна, че е нещастна, защото съм я оставил, и много други неща. Аз знаех, че ако само си позволя да я видя, няма да имам вече сили да й откажа, каквото поиска. В колебанието си не знаех от кого да поискам помощ и съвет. Ако благодетелят бе тук, той би ми казал. Аз се усамотих в къщи, препрочетох писмата на Йосиф Алексеевич, спомних си разговорите с него и от всичко това заключих, че не трябва да отказвам на онзи, който ме моли, и че трябва да протегна ръка за помощ всекиму, и още повече на човек, толкова свързан с мене, и че съм длъжен да нося кръста си. Но ако й простя заради добродетелта, нека моето събиране с нея да има само духовна цел. Тъй реших и тъй писах на Йосиф Алексеевич. Казах на жена си, че я моля да забрави старото, че я моля да ми прости онова, за което може би съм бил виновен пред нея, и че аз няма какво да й прощавам. Радостно ми беше да й кажа това. Нека тя не знае колко тежко ми бе да я видя отново. Аз се настаних в голямата къща, в горните стаи, и изпитвам щастливо чувство на обновление.“

IX

Както винаги и тогава висшето общество, което се събираше в двора и на големите балове, се подразделяше на няколко кръжока, всеки със своя отсянка. Между тях най-големият беше френският кръжок, на Наполеоновия съюз — на граф Румянцев и Gaulaincourt[1]. Щом се установи с мъжа си в Петербург, Елен зае в тоя кръжок едно от най-видните места. У нея ходеха господата от френското посолство и голям брой хора, познати с ума и любезността си, които принадлежаха на това направление.

Елен беше в Ерфурт през време на прочутата среща на императорите и оттам бе донесла връзките си с всички наполеоновски знаменитости в Европа. В Ерфурт тя имаше блестящ успех. Сам Наполеон, когато я видя в театъра, попита коя е тя и оцени красотата й. Успехът й като хубава и елегантна жена не учудваше Пиер, защото с годините тя бе станала още по-хубава от по-рано. Ала той се учудваше, че през тия две години жена му бе успяла да добие репутация d’une femme charmante, aussi spirituelle, que belle[2]. Известният prince de Ligne[3] й пишеше писма от осем страници. Билибин пазеше своите mots[4], за да ги каже за първи път пред графиня Безухова. Да бъде човек приет в салона на графиня Безухова, се смяташе като диплом за ум; младите хора, преди да отидат на вечерите у Елен, четяха книги, за да имат какво да приказват в нейния салон, и секретарите на посолствата, а дори и посланиците й поверяваха дипломатически тайни, тъй че в известен смисъл Елен беше сила. Пиер, който знаеше, че тя бе много глупава, със странно чувство на недоумение и страх присъствуваше понякога на нейните вечери и обеди, дето се говореше за политика, поезия и философия. На тия вечери той изпитваше чувство като онова, което сигурно изпитва фокусникът, който всеки път очаква, че ей сега на измамата му ще бъде открита. Но дали защото за поддържането на такъв салон беше потребна тъкмо глупост, или защото сами измамените намираха удоволствие в тая измама, измамата, не се откриваше и репутацията d’une femme charmante et spirituelle[5] се бе установила тъй непоколебимо за Елена Василевна Безухова, че тя можеше да говори най-големите пошлости и глупости и все пак всички се възхищаваха от всяка нейна дума и откриваха в нея дълбок смисъл, какъвто и тя самата не подозираше.

Пиер беше тъкмо такъв мъж, какъвто бе потребен за тая блестяща светска жена. Той беше оня разсеян чудак, мъж grand seigneur[6], който не пречеше никому и не само не разваляше общото впечатление от висшия тон на салона, но със своята противоположност на изящността и такта на жена си служеше за фон, изгоден ней. През тия две години, поради своето постоянно съсредоточено занимаване с невеществени интереси и искрено презрение към всичко останало, той бе усвоил в това общество на жена си, което не го интересуваше, оня тон на равнодушие, на небрежност и на благосклонност към всички, който не се придобива изкуствено и който поради това именно вдъхва неволно уважение. Той влизаше в салона на жена си като в театър, познаваше се с всички, беше му еднакво драго от всички и беше еднакво равнодушен към всички. Понякога почваше разговор за неща, които го интересуваха, и тогава, без да се съобразява с това, дали тук бяха или не messieurs de l’ambassade[7], изказваше, фъфлейки, мненията си, които понякога биваха съвсем не в тон, с момента. Но мнението, че той е чудакът-съпруг de la femme la plus distinguée de Pétersburg[8], така се бе затвърдило, че никой не гледаше au sérieux[9] на неговите странности.

Между многото млади хора, които всеки ден биваха в къщата на Елен, Борис Друбецкой, напреднал вече много в службата си, беше, след връщането на Елен от Ерфурт, най-близкият човек в дома на Безухови. Елен го наричаше mon page[10] и се отнасяше с него като с дете. Усмивката й към него беше същата, както към всички, но понякога на Пиер му биваше неприятно да вижда тая усмивка. Борис се отнасяше към Пиер с особена, достойна и тъжна почтителност. Тая отсянка на почтителност също безпокоеше Пиер. Преди три години Пиер толкова болезнено бе страдал от оскърблението, нанесено от жена му, че сега искаше да се спаси от възможността за подобно оскърбление, първо, чрез това, че не беше мъж на съпругата си и, второ, че не си позволяваше да я подозира.

„Не, сега, като е станала bas bleu[11], тя завинаги се е отказала от предишните си увлечения — казваше си той. — Не е имало случай bas bleu да са имали сърдечни увлечения“ — повтаряше си той неизвестно отде извлеченото правило, в което вярваше несъмнено. Но, чудно нещо, присъствието на Борис в салона на жена му (а той биваше почти постоянно) действуваше физически на Пиер: то сковаваше цялото му тяло, унищожаваше естествеността и свободата на движенията му.

„Каква странна антипатия — мислеше Пиер, — а по-рано той дори много ми харесваше.“

За обществото Пиер беше голям дворянин, малко сляп и смешен съпруг на знаменита жена, умен чудак, който не вършеше нищо, но и не вредеше никому, чудесен и добър момък. А през всичкото това време в душата на Пиер се извършваше сложната и мъчна работа на вътрешно развитие, която му откри много неща и го доведе до много духовни съмнения и радости.

[1] Коленкур. ↑

[2] Прелестна жена, толкова остроумна, колкото и хубава. ↑

[3] Княз дьо Лин. ↑

[4] Духовитости. ↑

[5] Прелестна и остроумна жена. ↑

[6] Благородник. ↑

[7] Господата от посолството. ↑

[8] На най-забележителната жена в Петербург. ↑

[9] Сериозно. ↑

[10] Моя паж. ↑

[11] Син чорап. ↑

X

Той продължи дневника си и ето какво написа в него през това време:

„24 ноември

Станах в осем часа, четох Св. Писание, след това отидох в службата (по съвета на благодетеля си Пиер постъпи на служба в един от комитетите), върнах се за обяд, обядвах сам (графинята има много гости, които, ми са неприятни), ядох и пих умерено и след обяда преписвах документи за братята. Привечер отидох при графинята и разправих една смешна история за Б. и едва когато всички се смееха високо, сетих се, че не трябваше да правя това.

Лягам си да спя с щастлив и спокоен дух. Господи велики, помогни ми да вървя по твоите стъпки: 1. да побеждавам проявленията на гнева в себе си — чрез кротост и забавяне; 2. похотта — с въздържание и отвращение; 3. да стоя далеч от суетността, но да не забравям: a. държавните работи в службата; b. семейните грижи; c. приятелските връзки и d. стопанските занимания.“

„27 ноември

Станах късно; след като се събудих, дълго лежах в постелята, отдавайки се на мързел. Боже мой! Помогни ми и укрепи ме, за да мога да вървя по твоите пътища. Четох Св. Писание, но без потребното чувство. Дойде брат Урусов, разговаряхме за суетата на света. Той ми разправя за новите планове на царя, Аз щях да почна да осъждам, но си спомних своите правила и думите на нашия благодетел, че истинският масон трябва да бъде ревностен деец в държавата, когато неговото участие е необходимо, и спокоен съзерцател на онова, за което не е призван. Език мой — враг мой. Посетиха ме братята Г. В. и О., имаше подготвителна беседа за приемане на нов брат. Те ми възлагат длъжността ритор. Чувствувам се слаб и недостоен. Сетне стана дума за обяснението на седемте стълбове и стъпала на храма: 7 науки, 7 добродетели, 7 порока и 7 дара от светия дух. Брат О. беше много красноречив. Вечерта се извърши приемане на нов член. Новоустроеното помещение много помогна за великолепието на зрелището. Приет бе Борис Друбецкой. Аз го предлагах и бях ритор. Странно чувство ме вълнуваше през цялото време, когато бяхме сами в тъмното помещение. Аз открих в себе си чувство на омраза към него, което напразно се мъча да преодолея. И затуй бих желал наистина да го спася от злото и да го въведа в пътя на истината, но лошите мисли за него не ме оставяха. Мислех, че целта на постъпването му в братството беше само да се сближи с хората, да бъде покровителствуван от ония, които са в нашата ложа. Освен основанията ми, че той няколко пъти пита не са ли в нашата ложа N. и S. (на което аз не можех да му отговоря), освен че според моите наблюдения той не е способен да чувствува уважение към нашия свят орден и е прекалено зает и доволен от външното си «аз», поради което не може да желае духовното си издигане — аз нямах други основания да се съмнявам в него; но той ми се струваше неискрен и през цялото време, когато бях насаме с него в тъмното помещение, струваше ми се, че се усмихва презрително на думите ми, и ми се искаше наистина да го бодна в голите му гърди с шпагата, която държах допряна до тях. Не можах да бъда красноречив и не можах искрено да изразя съмненията си на братята и на великия майстор. Велики Архитектон на природата, помогни ми да намирам истинските пътища, които извеждат от лабиринта на лъжата.“

След това в дневника бяха пропуснати три листа и сетне бе написано следното:

„Имах поучителен дълъг разговор насаме с брат В., който ме посъветва да слушам брат А. Макар да съм недостоен, много неща ми бяха разкрити. Адонаи е името на оня, който е сътворил света. Елоим е името на оня, който управлява всичко. Третото име е име, което не може да се изрече и има значение на всичко. Разговорите с брат В. ме подкрепят, освежават и утвърдяват в пътя на добродетелта. При него няма място за съмнение. Ясна ми е разликата между бедното учение на обществените науки и нашето свято, обгръщащо всичко учение. Човешките науки подразделят всичко — за да разберат, убиват всичко — за да го разгледат. В святата наука на ордена всичко е единно, всичко се опознава в своята съвкупност и живот. Троица е — трите начала на нещата — сяра, живак й сол. Сярата има качество на миро и на огън; съединена със солта, поради своята огненост тя възбужда в нея силно желание, чрез което привлича живака, хваща го, задържа го и заедно произвеждат отделните тела. Живакът е течната и летлива духовна същност — Христос, светият дух, той.“

„3 декември

Събудих се късно, четох Св. Писание, но бях безчувствен. После излязох и се разхождах в залата. Исках да размисля, но вместо това във въображението ми изникна една случка, която стана преди четири години. След дуела господин Долохов, когато ме срещна в Москва, ми каза, че се надявал сега вече да имам пълно душевно спокойствие въпреки отсъствието на съпругата ми. Тогава аз не отговорих нищо. Сега си спомних всичките подробности на тая среща и в себе си му наговорих най-злобни думи и остри отговори. Опомних се и отхвърлих тая мисъл от себе си едва когато се видях пламнал от гняв; но не се разкаях достатъчно за това. Сетне дойде Борис Друбецкой и почна да разправя разни приключения; а аз още от дохождането му бях недоволен, че е дошъл, и му казах нещо отвратително. Той възрази. Аз кипнах и му наговорих сума неприятни и дори груби неща. Той не отговори и аз се сепнах едва когато беше вече късно. Боже мой, аз съвсем не мога да се държа с него! Причината е моето самолюбие. Аз се поставям над него и затуй ставам много по-лош от него, защото той е снизходителен към моите грубости, а аз, напротив, чувствувам към него презрение. Боже мой, удостой ме в негово присъствие да мога да виждам повече моята мерзост и да постъпвам тъй, че това да бъде полезно и за него. След обяд заспах и тъкмо когато заспивах, чух ясно един глас, който каза в лявото ми ухо: «Твоят ден.»

Видях насън, че вървя в тъмнина и че изведнъж съм заобиколен от кучета, но вървя без страх; изведнъж едно неголямо куче ме захапа за левия бут и не ме пуска. Аз почнах да го душа с ръце. И едва го бях откъснал от себе си, друго, по-голямо, ме сграбчи за гърдите. Аз го откъснах, но трето, още по-голямо, почна да, ме хапе. Аз почнах да го дигам и колкото повече го дигах, толкова по-голямо и по-тежко ставаше то. Изведнъж иде брат А., взе ме под ръка, поведе ме и ме заведе до едно здание, в което, за да се влезе, трябваше да се мине по тясна дъска. Аз стъпих на нея, но дъската се огъна и падна и аз почнах, да се катеря по оградата, до която ръцете ми едва стигаха. След големи усилия прехвърлих тялото си така, че краката ми висяха от едната страна, а тялото — от другата. Погледнах наоколо си и видях, че брат Б. е на оградата и ми сочи една голяма алея и градина, и в градината — голямо й прекрасно здание. Събудих се. Господи, Велик Архитектон на природата! Помогни ми да откъсна от себе си кучетата — моите страсти и последната от тях, която събира в себе си силите на всички преди нея, и помогни ми да вляза в тоя храм на добродетелта, който можах да видя насън.“

„7 декември

Сънувах, че уж Йосиф Алексеевич е у дома и аз съм много доволен и искам да го нагостя. Аз уж бърборя непрестанно с чужди хора и изведнъж се сещам, че това може да не му се харесва и искам да се приближа до него и да го прегърна. Но щом се приближих, виждам, че лицето му се е преобразило, станало е младежко, и той тихо, тихо ми говори нещо от учението на ордена, но толкова тихо, че аз не мога да го чуя. Сетне уж всички излязохме от стаята и се случи нещо чудновато. Ние седяхме или лежахме на пода. Той ми говореше нещо. А на мене уж ми се поиска да му покажа чувствителността си и без да се вслушвам в думите му, аз почнах да си въобразявам състоянието на моето вътрешно «аз» и Милостта Божия, която ме е осенила. И в очите ми се показаха сълзи, и аз бях доволен, че той забеляза това. Но той ме погледна с раздразнение и скочи, като пресече думите си. Аз се уплаших и попитах дали казаното от него не се отнася за мене; но той не ми отговори нищо, стана любезен и сетне изведнъж се намерихме в моята спалня, дето има двоен креват. Той легна в единия му край и аз уж пламнах от желание да се галим и легнах там. И той уж ме попита: «Кажете си право, коя е най-голямата ви слабост? Разбрахте ли това? Мисля, че вече сте го разбрали.» Смутен от тоя въпрос, аз отговорих, че най-голямата ми слабост е мързелът. Той поклати глава недоверчиво. И аз, още по-смутен, му отговорих, че макар по неговия съвет да живея заедно с жена си, но не живея като мъж с жена. На това той ми възрази, че не трябва да лишавам жена си от своите милувки, и ми даде да разбера, че това е мое задължение. Но аз отговорих, че се стеснявам от това; и изведнъж всичко изчезна. И се събудих, и си спомних текста на светото писание: Животът беше светлината на човеците и светлината в мрака свети и мракът я не обзе. Лицето на Йосиф Алексеевич беше младежко и светло. Тоя ден получих писмо от благодетеля си, в което ми пише за съпружеските задължения.“

„9 декември

Сънувах сън, от който се пробудих с разтуптяно сърце. Сънувах, че уж съм в Москва, у дома, в голямата диванна стая, и от салона излиза Йосиф Алексеевич. Уж че аз веднага съм узнал, че с него вече бил се извършил процесът на възраждането и се втурнах насреща му. Уж, целувам и него, и ръцете му, а той казва: «Забеляза ли, че лицето ми е друго?» Аз го погледнах, като продължавах да го държа в прегръдките си, и уж виждам, че лицето му е младежко, но по главата му няма коса и чертите му съвсем са други. И уж му казвам: «Бих ви познал, ако се срещнехме случайно», а през това време си мисля: «Истина ли е, което казах?» И изведнъж виждам, че той лежи като труп; после постепенно се съвзе и влезе заедно с мене в голям кабинет, като носеше голяма книга, написана на рисувателни листа. И уж му казвам: «Аз написах това.» И той ми отговори с навеждане на главата. Отворих книгата и в тая книга по всички страници имаше прекрасни рисунки. И уж аз зная, че тия картини представят любовните похождения на душата с нейния любим. И на страниците уж виждам прекрасна рисунка на мома в прозрачно облекло и с прозрачно тяло, излитаща към облаците. И уж зная, че тая мома не е нищо друго освен изображение на «Песен на песните». И уж, като гледам тия рисунки, чувствувам, че върша лошо нещо, но не мога да се откъсна от тях. Господи, помогни ми! Боже мой, ако е твое дело това, че си ме напуснал, нека бъде твоята воля; но ако аз сам съм го причинил, научи ме какво да правя. Аз ще загина от своята развратеност, ако ти съвсем ме оставиш.“

XI

Паричните работи на Ростови не се подобриха през двете години, които прекараха на село.

Макар че Николай Ростов, изпълнявайки строго намерението си, продължи да служи все така в един затънтен полк, като харчеше сравнително малко пари, вървежът на живота в Отрадное бе такъв и специално Митенка тъй водеше работите, че всяка година дълговете неудържимо се увеличаваха. Единствената помощ, на която старият граф очевидно се надяваше, беше някаква държавна длъжност и той се премести в Петербург да търси служба; да търси служба и едновременно с това, както казваше той, за последен път да поразвлече девойчетата.

Наскоро след пристигането на Ростови в Петербург Берг направи предложение, на Вера и предложението бе прието.

… Макар че в Москва Ростови принадлежаха към висшето общество, без самите те да знаеха и да мислеха към кое общество принадлежаха, в Петербург тяхното общество беше смесено и неопределено. В Петербург те бяха провинциалисти, до които не слизаха същите хора, които Ростови хранеха в Москва, без да ги питат от кое общество са.

В Петербург Ростови живееха също тъй гостоприемно, както в Москва, и на вечерите им се събираха най-различни хора: съседът от Отрадное, стар, не богат помешчик с дъщери и фрейлината Перонска, Пиер Безухов и синът на един околийски пощенски началник, на служба в Петербург. От мъжете в къщата на Ростови в Петербург много скоро станаха домашни хора Борис, Пиер, когото старият граф бе срещнал на улицата и замъкнал в къщи, и Берг, който по цели дни прекарваше у Ростови и проявяваше към най-голямата графиня Вера такова внимание, каквото може да проявява един млад човек, който се готви да прави предложение.

Берг не току-тъй показваше на всички ранената си в Аустерлицкото сражение дясна ръка и държеше съвсем непотребната шпага в лявата. Той тъй упорито и тъй многозначително разказваше на всички за това събитие, че всички повярваха в целесъобразността и достойнството на тая постъпка — и за Аустерлиц Берг получи две награди.

Той успя да се отличи и във Финландската война. Дигна парчето граната, с което, близо до главнокомандуващия, бе убит един адютант, и поднесе това парче на началника си. Също както след Аустерлиц той тъй дълго и упорито разправя на всички за това събитие, че всички повярваха също така, че е трябвало да се направи това — и за Финландската война Берг получи две награди. В 1809 година той беше капитан от гвардията с ордени и заемаше в Петербург някакви особено изгодни служби.

Макар някои свободомислещи да се усмихваха, когато им разправяха за достойнствата на Берг, човек не можеше да не се съгласи, че Берг е изпълнителен и храбър офицер, гледан с много добро око от началството, и скромен нравствен момък с бляскава кариера пред себе си и дори със здраво положение в обществото.

Преди четири години, когато се срещна в партера на Московския театър с един свой приятел, немец, Берг му посочи Вера Ростова и каза на немски: „Das soll mein Weib werden“[1] и в същия миг реши да се ожени за нея. Сега, в Петербург, като прецени положението на Ростови и своето, той реши, че е дошло времето, и направи предложение. Отначало предложението на Берг бе посрещнато с малко обидно за него недоумение. Отначало изглеждаше странно, че синът на някакъв неизвестен лифландски дворянин прави предложение на графиня Ростова; но главното качество в характера на Берг беше един такъв наивен и добродушен егоизъм, че Ростови неволно помислиха: щом той сам е толкова твърдо убеден, че това е хубаво и дори много хубаво — то ще бъде хубаво. Освен туй работите на Ростови бяха много разстроени, което кандидатът не можеше да не знае, а най-важното, Вера беше на двадесет и четири години, ходеше по балове и приеми, но макар че беше безспорно хубава и разсъдлива, досега никой и никога не беше й правил предложение. Дадоха съгласието си.

— Ето, виждате ли — каза Берг на другаря си, когото наричаше приятел само защото знаеше, че всички имат приятели. — Ето, виждате ли, аз съобразих всичко това и не бих се женил, ако не бях обмислил всичко и ако то беше някак неудобно. Но сега, напротив, моите татко и мама са осигурени, аз им наредих арендата в Остзейския край, а в Петербург ще мога да живея със заплатата си при нейното състояние и моята грижливост. Добре може да се живее. Не се женя за пари, аз смятам това за неблагородно, но жената трябва да донесе нещо и мъжът — нещо. Аз имам службата, тя — връзки и малко пари. Това в наше време значи нещо, нали? А най-главното, тя е прекрасна, почтена девойка и ме обича…

Берг се изчерви и усмихна.

— И аз я обичам, защото има разсъдлив характер — много добър. Виж, другата й сестра — от същото семейство, но е съвсем друго нещо, и неприятен характер, и няма нейния ум, и нещо такова, нали знаете?… Неприятно… А моята годеница… Но вие ще идвате у нас… — продължи Берг и искаше да каже „да обядваме“, но се размисли и рече „да пием чай“ и пусна едно малко колелце дим, като го продупчи бързо с език в средата, което напълно олицетворяваше неговите мечти за щастие.

След първото чувство на недоумение в родителите, предизвикано от предложението на Берг, в семейството се възцари обикновеното в такива случаи чувство на празничност и радост, но радостта беше не искрена, а външна. В чувствата на близките около тая сватба се забелязваше обърканост и стеснение. Сякаш им беше срамно, че малко са обичали Вера и сега тъй драговолно са се отървали от нея. Най-много бе смутен старият граф. Той навярно не би могъл да каже коя е причината на смущението му, а причината бе — неговите парични сметки. Той наистина не знаеше какво има, колко му са дълговете и каква зестра може да даде на Вера. Когато се родиха дъщерите, на всяка от тях бяха определени за зестра по триста души; но едно от селата беше вече продадено, а друго — заложено и дългът толкова просрочен, че имението трябваше да се продаде, затова и не можеше да се даде. Пари също нямаше.

Повечето от месец вече Берг беше годеник и до сватбата оставаше само една седмица, а графът още не бе решил за себе си въпроса за зестрата й не бе говорил за това с жена си. Графът ту искаше да отдели за Вера рязанското имение, ту да продаде гора, ту да вземе пари срещу полица. Няколко дни преди сватбата Берг влезе рано сутринта при графа в кабинета му и с приятна усмивка помоли почтително бъдещия си тъст да му каже какво ще дадат на графиня Вера. При тоя отдавна предчувствуван въпрос графът толкова се смути, че каза необмислено първото, което му хрумна.

— Драго ми е, че си се загрижил, драго ми е, ще останеш доволен…

И като потупа Берг по рамото, стана с намерение да прекрати разговора. Но Берг, усмихвайки се приятно, обясни, че ако не знае сигурно какво ще бъде дадено за Вера и не получи предварително поне една част от онова, което е определено за нея, ще бъде принуден да е откаже.

— Защото, помислете, графе, че ако сега бих си позволил да се оженя, без да имам определени средства за издръжка на жена си, бих постъпил подло…

Разговорът се свърши с това, че графът, в желанието си да бъде великодушен и да не се излага на нови молби, каза, че ще даде полица за осемдесет хиляди. Берг се усмихна кротко, целуна графа по рамото и каза, че е много благодарен, но че съвсем не ще може да нареди новия си живот, ако не получи тридесет хиляди налични пари.

— Поне двадесет хиляди, графе — добави той, — а полицата ще бъде тогава само за шестдесет хиляди.

— Да, да, добре — отговори бързореко графът, — само че ще ме извиниш, миличък, ще ти дам двадесет хиляди, но освен това ще ти дам и полица за осемдесет хиляди. Та така, целуни ме.

[1] Ето, тя ще бъде моя жена. ↑

XII

Наташа беше на шестнадесет години, а сега бе 1809 година, същата, за която преди четири години Наташа беше смятала на пръсти заедно с Борис, след като се бе целунала с него. Оттогава тя ни веднъж не бе виждала Борис. Пред Соня и пред майка си, когато ставаше дума за Борис, тя казваше съвсем спокойно, като за нещо решено, че всичко предишно е било детинщина, за която не си струва и да се приказва и която отдавна е забравена. Но в най-скритата глъбина на душата й въпросът, дали задължението към Борис беше шега или важно, свързващо я обещание, я измъчваше.

Още от 1805 година, когато замина от Москва за армията, Борис не бе се виждал с Ростови. Няколко пъти той биваше в Москва, минаваше недалеч от Отрадное, но ни веднъж не бе ходил у Ростови.

Понякога на Наташа й минаваше през ума, че той не иска да я види и тия съмнения се потвърждаваха от тъжния тон, с който възрастните говореха за него.

— В сегашно време старите приятели се забравят — казваше графинята, след като се споменеше за Борис.

Ана Михайловна, която напоследък рядко биваше у Ростови, също така се държеше някак особено достойно и всеки път възторжено и благодарно говореше за достойнствата на сина си и за бляскавата кариера, която той имаше. Когато Ростови пристигнаха в Петербург, Борис отиде да ги посети.

Той отиваше към тях с известно вълнение. Споменът за Наташа беше най-поетичният спомен на Борис. Но в същото време отиваше с твърдото намерение да даде на нея и на близките й да почувствуват ясно, че детинските отношения между него и Наташа не могат да обвързват нито нея, нито него. Той имаше бляскаво положение в обществото — благодарение на интимността си с графиня Безухова, бляскаво положение в службата — благодарение покровителството на едно важно лице, с чието доверие се ползуваше напълно, и имаше зараждащи се планове за женитба с една от най-богатите моми в Петербург, които много лесно можеха да се осъществят. Когато Борис влезе в салона на Ростови, Наташа беше в стаята си. Като узна, че е пристигнал, тя се изчерви и почти тичешком влезе в салона, сияеща от усмивка, която беше много повече от любезна.

Борис помнеше оная Наташа в къса рокличка, с черни, блеснали изпод къдриците очи и с неудържим детски смях, която познаваше от преди четири години, и затуй, когато влезе една съвсем друга Наташа, той се смути и лицето му изрази възторжено учудване. Това изражение на лицето му зарадва Наташа.

— Е, познаваш ли старата си приятелка, немирницата? — рече графинята. Борис целуна ръка на Наташа и каза, че е учуден от станалата с нея промяна.

— Колко сте се разхубавили!

„То се знае!“ — отговориха сияещите очи на Наташа.

— А татко остарял ли е? — попита тя. Наташа седна и без да се намесва в разговора на Борис с графинята, разглеждаше мълчаливо своя детски годеник до най-малките подробности. Той чувствуваше върху си тежестта на тоя упорит и ласкав поглед и от време на време я поглеждаше.

Мундирът, шпорите, връзката, прическата на Борис — всичко беше най-модно и comme il faut[1]. Наташа веднага забеляза това. Той седеше малко на една страна в кресло до графинята, оправяйки с дясната си ръка съвсем чистата си, като че излята ръкавица на лявата, говореше с особено, изтънчено свиване на устните за увеселенията на висшето петербургско общество и с лека насмешка си спомняше за предишните московски времена и московски познати. Когато говореше за висшата аристокрация, Наташа почувствува, че умишлено, а не без да ще, спомена за бала у един посланик, на който е бил, и за поканите, които получил от N.N. и S.S.

През всичкото време Наташа седеше мълчалива и го гледаше изпод вежди. Тоя поглед все повече и повече безпокоеше и смущаваше Борис. Той по-често поглеждаше Наташа и прекъсваше думите си. Седя не повече от десет минути и стана да се сбогува. Гледаха го същите любопитни, предизвикателни и малко присмехулни очи. След първото посещение Борис си каза, че Наташа го привлича точно толкова, колкото по-рано, но че той не трябва да се отдава на това чувство, защото женитбата с нея — девойка почти без състояние — би била гибел за кариерата му, а възобновяването, на предишните отношения без цел за женитба би било неблагородна постъпка. Борис сам си реши да избягва срещите с Наташа, но въпреки това решение дойде след няколко дни и почна да идва често и да прекарва по цели дни у Ростови. Той си мислеше, че му е необходимо да се обясни с Наташа, да й каже, че всичко минало трябва да се забрави, че въпреки всичко… тя не може да бъде негова жена, че той няма състояние и че никога няма да му я дадат. Но все не сполучваше и му беше неловко да пристъпи към това обяснение. От ден на ден той все повече и повече се оплиташе. Наташа, според майка й и Соня, изглеждаше влюбена в Борис както по-рано. Тя му пееше неговите любими песни, показваше му албума си, караше го да пише в него, не му позволяваше да приказва за миналото, като му даваше да разбере колко прекрасно е новото; и всеки ден той си заминаваше като в мъгла, без да каже онова, което смяташе да каже, като не знаеше сам какво върши, за какво е дошъл и как ще се свърши това. Борис престана да ходи у Елен, всеки ден получаваше укорителни писъмца от нея, но все пак по цели дни прекарваше у Ростови.

[1] Изискано. ↑

XIII

Една вечер, когато старата графиня, с въздишки и пъшкания, с нощна шапчица и блуза, без изкуствени къдрици и с един жалък кичур коси, който се подаваше под бялата хасена шапчица, правеше на вечерната си молитва метани върху килимчето, вратата на стаята й изскърца и обута на бос крак с къщните си пантофки, също по блузка и с навити на книжки коси, се втурна Наташа. Графинята се изви и се навъси. Тя дочиташе последната си молитва: „Нима тоя одър ще ми бъде погребален ковчег?“ Молитвеното й настроение беше унищожено. Наташа, зачервена и оживена, като видя, че майка й се моли, спря изведнъж, както тичаше, приклекна и неволно извади език, заканвайки се сама на себе си. Като забеляза, че майка й продължава молитвата си, тя изтича на пръсти до кревата, потърка бързо едното си мъничко краче о другото, събу пантофките си и скочи на тоя одър, за който графинята се страхуваше да не й стане ковчег. Тоя одър беше висок, пухен, с пет, една от друга по-малки възглавници. Наташа скочи, потъна в пухения дюшек, превъртя се към стената и настанявайки се, почна да се движи под завивката, като дигна колене до брадичката си, замърда нозе и се засмя почти нечуто и ту се завиваше презглава, ту поглеждаше майка си. Графинята свърши молитвата си и със строго лице се приближи до постелята; но като видя, че Наташа е завита презглава, усмихна се със своята добра, лека усмивка.

— Хайде, хайде, хайде — каза майката.

— Мамо, можем ли да поприказваме, а? — рече Наташа. — Хайде, по гушката веднъж, още веднъж и няма повече. — И тя прегърна шията на майка си и я целуна по гушата. В отношенията с майка си Наташа показваше външна грубост, но беше тъй чувствителна и сръчна, че както и да прегърнеше с ръце майка си, всякога умееше да го направи така, че майката да не я заболи, нито да й бъде неприятно или неловко.

— Е, за какво ще бъде днес? — каза майката, като се нагласи на възглавниците и почака, докато Наташа пак се превъртя два пъти, легна до нея под една завивка, извади ръцете си и стана сериозна.

Тия нощни посещения на Наташа, които ставаха преди връщането на графа от клуба, бяха едно от най-обичните удоволствия на майката и дъщерята.

— Днес пък за какво ли? Но аз трябва да ти кажа…

Наташа закри с ръка устата на майка си.

— За Борис… Знам — каза сериозно тя, — затова и дойдох. Недейте приказва, знам. Не, кажете! — Тя отпусна ръка. — Кажете, мамо. Той мил ли е?

— Наташа, ти си на шестнадесет години, на твоя възраст аз бях омъжена. Ти казваш, че Боря е мил. Той е много мил и аз го обичам като син, но какво искаш ти?… Какво мислиш? Ти съвсем си му завъртяла главата, виждам…

Казвайки това, графинята изви глава и погледна дъщеря си. Наташа лежеше, загледана направо и неподвижно пред себе си в един от махагоновите сфинксове, изрязани в ъглите на кревата, тъй че графинята виждаше само в профил лицето на дъщеря си. Лицето й порази графинята с особеността на сериозното си и съсредоточено изражение.

Наташа слушаше и размисляше.

— Е, та какво? — рече тя.

— Ти съвсем си му завъртяла главата, защо? Какво искаш от него? Ти знаеш, че не можеш да се омъжиш за него.

— Защо? — рече Наташа, без да промени положението си.

— Защото е млад, защото е беден, защото сме роднини… защото и ти самата не го обичаш.

— А вие отде знаете?

— Зная. Това не е хубаво, миличка.

— А ако искам… — рече Наташа.

— Престани да говориш глупости — каза графинята.

— А ако искам…

— Наташа, аз сериозно…

Наташа не я остави да довърши, привлече към себе си голямата ръка на графинята и я целуна отгоре, после по дланта, след това пак я обърна и почна да я целува по кокалчето на горната част на пръста, след това помежду кокалчетата, след това отново по кокалчето, като мърмореше шепнешком: „Януари, февруари, март, април, май.“

— Говорете, мамо, защо мълчите? Говорете — каза тя, като изви глава към майка си, която гледаше нежно дъщеря си и сякаш поради това съзерцание бе забравила всичко, което искаше да каже.

— Така не бива, душичко. Не всички ще разберат вашите детски отношения, а да виждат, че той е толкова близък с тебе — може да ти повреди пред другите млади хора, които идват у нас, а най-важното — че това напразно го измъчва. Той може би си е намерил бъдеща жена, каквато му е прилика, богата, а сега си губи ума.

— Губи си ума? — повтори Наташа.

— Аз ще ти кажа за себе си. Имах един cousin…

— Знам — Кирила Матвеич, но той е старец!

— Не всякога е бил старец. Но виж какво, Наташа, аз ще поприказвам с Боря. Той не бива да идва толкова често…

— Че защо да не бива, щом му се иска?

— Защото знам, че това до нищо няма да доведе.

— Отде знаете? Не, мамо, недейте му приказва. Да не сте посмели да му приказвате. Какви глупости са това! — каза Наташа с тон на човек, на когото искат да отнемат собствеността. — Е, няма да се омъжа, но нека идва, щом нему е весело и на мене е весело. — Наташа погледна усмихната майка си.

— Не омъжена, а така — повтори тя.

— Но как тъй, мила?

— Ами така. Е, голяма работа, че няма да се омъжа, а… така.

— Така, така — повтори графинята и като се раздруса с цялото си тяло, разсмя се с добър, неочакван, старчески смях.

— Стига сте се смели, спрете — викна Наташа, — друсате целия креват. Ужасно приличате на мене, толкова лесно се смеете… Чакайте… — Тя хвана двете ръце на графинята, целуна на едната кокалчето на малкия пръст — юни, и продължи да целува — юли, август на другата ръка. — Мамо, а той много ли е влюбен? Как ви се струва? Във вас били ли са тъй влюбени? И много е мил, много, много е мил! Само че не е съвсем по моя вкус — той е един такъв тесен, като часовника в трапезарията… Не разбирате ли?… Тесен, знаете ли, сив, светъл…

— Какво дрънкаш! — каза графинята.

Наташа продължи:

— Нима не разбирате? Николенка би разбрал… Безухов е — син, тъмносин с червено, и е четириъгълен.

— Ти и с него кокетничиш — каза графинята, смеейки се.

— Не, той е франкмасон, аз научих. Той е чудесен, тъмносин с червено, как да ви го обясня.

— Миличка графиньо — чу се зад вратата гласът на графа. — Спиш ли? — Наташа скочи боса, грабна пантофките си в ръце и избяга в стаята си.

Тя дълго не можа да заспи. Непрекъснато мислеше за това, че никой не може да разбере всичко, което тя разбира и което е в нея.

„Соня? — помисли тя, като погледна спящото, свило се на кълбо котенце с грамадната плитка. — Не, де може тя! Тя е добродетелна. Влюби се в Николенка и нищо друго не иска да знае. Мама, и тя не разбира. Чудно нещо, колко съм умна аз и колко… е мила тя“ — продължи тя, като говореше за себе си в трето лице и си представяше, че това го казва за нея някакъв много умен, най-умният и най-добрият мъж… „Всичко, всичко има тя — продължаваше тоя мъж, — извънредно умна, мила и после добра, извънредно добра, сръчна — плува, язди отлично, а пък глас! Може да се каже — чуден глас!“ Тя изпя любимата си музикална фраза от операта на Керубини, хвърли се в леглото, засмя се от радостната мисъл, че ей сега ще заспи, викна на Дуняша да угаси свещицата; и преди още Дуняша да излезе от стаята, тя вече бе минала в другия, още по-щастливия свят на сънищата, дето всичко беше също тъй леко и прекрасно, както в действителност, само че още по-хубаво, защото беше по-иначе.

На другия ден, след като покани Борис при себе си, графинята поговори с него и от тоя ден той престана да ходи у Ростови.

XIV

На 31 декември, срещу новата 1810 година, le réveillon[1], имаше бал у един велможа от времето на Екатерина. На бала щеше да бъде целият дипломатически корпус и царят.

Известният дом на велможата на Английския кей светеше от безбройните светлини на илюминацията. При осветения и постлан с червено сукно вход имаше полиция и не само жандарми, но началникът на полицията и десетки полицейски офицери. Екипажите си отиваха и непрекъснато пристигаха нови с облечени в червени ливреи лакеи и с лакеи, които имаха пера на шапките си. От каретите излизаха мъже в мундири, с ордени и ленти; дами в атлаз и хермелин слизаха предпазливо по шумно спусканите от лакеите стъпалца и бързо и беззвучно минаваха по сукното на входа.

Почти всеки път, когато спираше нова карета, в тълпата пропълзяваше шепот и се сваляха шапки.

— Царят ли?… Не, министър… принц… посланик… Нима не виждаш перата?… — приказваха в навалицата. Един от тълпата, облечен най-добре, изглеждаше, че познава всички и назоваваше по име най-знатните велможи от онова време.

Една трета от гостите бяха пристигнали вече на бала, а у Ростови, които трябваше да бъдат на тоя бал, още се правеха бързи приготовления за обличането.

Много приказки и приготовления за тоя бал имаше в семейство Ростови, много страхове, че няма да получат покана, че дрехите няма да са готови и че не всичко ще се нареди тъй както трябва.

Заедно с Ростови на бала отиваше Маря Игнатиевна Перонска, приятелка и роднина на графинята, слаба и жълта фрейлина от стария двор, която ръководеше провинциалистите Ростови във висшето петербургско общество.

В десет часа вечерта Ростови трябваше да се отбият за фрейлината до Таврийската градина; но вече бе десет без пет минути, а госпожиците още не бяха облечени.

Наташа отиваше на първия в живота си голям бал. Тоя ден тя стана в осем часа заранта и целия ден беше в трескава тревога и дейност. От сутринта всичките й сили бяха насочени към това: всички — тя, мама и Соня, да бъдат донемайкъде хубаво облечени. Соня и графинята се оставиха изцяло на нея. Графинята трябвате да бъде с кадифена масака рокля, а те двете в бели рокли от газ върху розови копринени фусти и с розички на корсажа. Косите трябваше да бъдат вчесани à la grecque[2].

Всичко съществено бе вече направено: крака, ръце, шия, уши — бяха внимателно, както за бал, измити, напарфюмирани и напудрени; бяха обути вече копринени ажурни чорапи и бели атлазени пантофки с панделки; прическите бяха почти готови. Соня довършваше обличането, графинята също; но Наташа, която се грижеше за всички, изостана. Тя още седеше пред огледалото в метнат на слабичките й рамене пеньоар. Соня, облечена вече, бе застанала насред стаята и като натискаше до болка с малкото си пръстче, забождаше последната панделка, която скриптеше под карфицата.

— Не така, не така, Соня! — каза Наташа, като обърна глава, както я причесваха, и хвана с ръце косите си, държани от прислужницата, която не успя да ги пусне. — Не така панделката, ела тук. — Соня приклекна. Наташа забоде панделката иначе.

— Позволете, госпожице, тъй не може — рече горничната, която държеше косите на Наташа.

— Ах, Боже мой, после! Ей така, Соня.

— Скоро ли ще свършите? — чу се гласът на графинята. — Наближава вече десет.

— Ей сега, ей сега. А вие, мамо, готова ли сте?

— Само да забода шапчицата си.

— Чакайте аз да го направя — извика Наташа, — вие няма да можете!

— Но вече е десет.

Решено бе, че ще отидат на бала в десет и половина, но трябваше още да се облече Наташа и да се отбият до Таврийската градина.

Като свърши прическата си, Наташа по късичка фуста, изпод която се виждаха балните пантофки, и в майчината си блузка припна до Соня, огледа я и след това изтича при майка си. Извръщайки главата й, тя забоде шапчицата, едва успя да целуне побелелите й коси и отново отърча при момичетата, които й подгъваха полата.

Забави ги Наташината пола, която беше много дълга; две прислужнички я подгъваха, като хапеха набързо конците. Трета, с карфици между устните и зъбите, тичаше от графинята до Соня; четвърта държеше във високо дигнатата си ръка роклята от газ.

— Мавруша, по-скоро, гълъбче!

— Дайте ми оттам напръстника, госпожице.

— Ще свършите ли най-сетне? — рече графът, влизайки. — Ето ви парфюма. На Перонска вече й е дотегнало да чака.

— Готово, госпожице — рече горничната, като дигна с два пръста подгънатата рокля от газ и издухваше, и изтърсваше нещо, показвайки с тоя жест, че разбира колко въздушно и чисто е онова, което държи.

Наташа почна да облича роклята.

— Ей сега, ей сега, не влизай, татко! — викна тя с лице, още забулено цялото от полата, към баща си, който бе отворил вратата. Соня затръшна вратата.

След една минута пуснаха графа. Той беше в син фрак, с дълги чорапи и пантофи, напарфюмиран и напомаден.

— Ах, татко, колко си хубав, прелест! — рече Наташа, застанала сред стаята, разпервайки гънките на газа.

— Позволете, госпожице, позволете — каза момичето, изправено на колене, като подръпваше роклята и местеше с език карфиците от единия край на устата си в другия.

— Както щеш — извика с отчаяние в гласа Соня, като огледа роклята на Наташа, — както щеш, но пак е дълга!

Наташа се поотдалечи, за да се види във високото огледало. Роклята беше дълга.

— Бога ми, госпожице, съвсем не е дълга — каза Мавруша, запълзяла по пода след госпожицата.

— Е, като е дълга, ще я подгънем, за една минута ще я подгънем — рече решително Дуняша, като измъкна от кърпата на гърдите си една игла и започна пак да работи на пода.

В това време срамежливо, с тихи стъпки, влезе графинята със своята шапчица и кадифената рокля.

— У-у! Красавице моя! — викна графът. — По-хубава от всички ви!… — Той поиска да я прегърне, но тя се изчерви и дръпна, за да не се измачка.

— Мамо, кривнете повече шапчицата — рече Наташа. — Аз ще я забода наново — и се втурна напред, а момичетата, които подгъваха и не успяха да скочат подире й, откъснаха парче газ.

— Боже мой! Какво е това? Аз, Бога ми, не съм виновна…

— Нищо, ще го подгъна и няма да личи — рече Дуняша.

— Красавицата ми, царицата ми! — рече от вратата влязлата няня. — А пък Сонюшка, ех, красавици!…

В десет и четвърт най-сетне се качиха в каретата и тръгнаха. Но трябваше да се отбият и до Таврийската градина.

Перонска беше вече готова. Въпреки че бе стара и грозна, и в нейната къща ставаше точно същото, каквото у Ростови, макар и не с такава припряност (тя беше свикнала с тия работи), но също тъй беше напарфюмирано, измито и напудрено старото, некрасиво тяло, също тъй внимателно измито зад ушите и дори също, както у Ростови, когато влезе в салона, облечена в жълта рокля с вензел, старата горнична възторжено се любуваше на премяната на господарката си. Перонска похвали тоалетите на Ростови.

Ростови похвалиха нейния вкус и тоалета й и като пазеха прическите и роклите си, в единадесет часа се настаниха в каретите и потеглиха.

[1] Посрещане на Нова година. ↑

[2] По гръцки. ↑

XV

Тоя ден още от сутринта Наташа нямаше ни един свободен миг и ни веднъж не успя да помисли за онова, което й предстоеше.

Във влажния, студен въздух, в теснотата и в полумрака на клатушкащата се карета тя за пръв път живо си представи онова, която я очаква там на бала, в осветените зали — музика, цветя, танци, царят, цялата бляскава младеж на Петербург. Онова, което я очакваше, беше толкова прекрасно, че тя дори не вярваше да стане: дотолкова то нямаше нищо общо с усещането на студа, теснотата и тъмнината на каретата. Тя разбра всичко, което я очаква, едва когато, минавайки по червеното сукно при входа, влезе в преддверието, свали шубата си и тръгна заедно със Соня пред майка си между цветята по осветената стълба. Едва тогава тя се сети как трябва да се държи на бала и се помъчи да усвои онова величествено държане, което смяташе, че е необходимо за една девойка на бал. Но за нейно щастие почувствува, че погледът й се плъзгаше навсякъде: тя не виждаше нищо ясно, пулсът й стигна до сто в минута и кръвта заудря в сърцето й. Тя не можа да усвои онова държане, което би я направило смешна, и вървеше, замряла от вълнение, мъчейки се с всички сили само да го скрие. И тъкмо това държане най-много й приличаше. Пред нея и зад нея, разговаряйки също тъй тихо и също в бални рокли, влизаха гостите. Огледалата по стълбите отразяваха дамите в бели, сини и розови рокли, с брилянти и бисери по голите ръце и шии.

Наташа гледаше в огледалата и в отражението не можеше да различи себе си от другите. Всичко се смесваше в една блестяща процесия. При влизането в първата зала равно бучене от гласове, стъпки и поздравления оглуши Наташа; светлината и блясъкът още повече я ослепиха. Домакинът и домакинята, които половин час вече стояха до входната врата и говореха на влизащите едни и същи думи: „Charmé de vous voir“[1] — посрещнаха също тъй и Ростови с Перонска.

Двете девойчета в бели рокли, с еднакви рози в черните коси се поклониха еднакво, но домакинята, без да ще, спря по-дълго погледа си на тъничката Наташа. Тя я погледна и се усмихна само на нея отделно, като допълнение на своята усмивка на домакиня. Гледайки я, домакинята може би си спомни и своето златно, невъзвратно моминско време, и своя първи бал. И домакинът също изпрати с поглед Наташа и попита графа коя е дъщеря му.

— Charmante![2] — рече той, като целуна крайчеца на пръстите си.

В залата гостите бяха застанали вкупом до входната врата, в очакване на царя. Графинята се нагласи в първите редици на това множество. Наташа чу и усети, че няколко гласа попитаха за нея и че я гледаха. Тя разбра, че ония, които бяха обърнали внимание на нея, я харесаха и това я поуспокои.

„Има и като нас, има и по-грозни от нас“ — помисли тя.

Перонска именуваше на графинята най-значителните лица, които бяха на бала.

— Ето, този е холандският посланик, виждате ли го, побелелият — каза Перонска, като посочи едно старче със сребристобели, къдрави, буйни коси, заобиколено от дами, които то разсмиваше с нещо.

— А ето и нея, царицата на Петербург, графиня Безухова — каза тя, сочейки влизащата Елен.

— Колко е хубава! Не отстъпва на Маря Антоновна; вижте как и млади, и стари се увъртат около нея. И хубава, и умна… Разправят, че принцът… е полудял по нея. А ето ония двете, макар и да не са хубави, но са заобиколени от още повече хора.

Тя посочи минаващата през залата дама с твърде грозната си дъщеря.

— Това е милионерка — мома за омъжване — рече Перонска. — А ето и кандидатите за женене.

— Този е братът на Безухова — Анатол Курагин — каза тя, като посочи един красавец кавалергард, който мина край тях и от височината на дигнатата си глава гледаше някъде над дамите. — Колко е хубав, нали? Разправят, че ще го оженят за тая, богатата. А и вашият cousin, Друбецкой, също много се увърта. Разправят, милиони… Разбира се, това е френският посланик — отговори тя за Коленкур на графинята, която я попита кой е той. — Погледнете, като че е някакъв цар. И все пак французите са мили, много мили. За обществото няма по-мили хора от тях. Ето я и нея! Не, нашата Маря Антоновна е по-хубава от всички! И колко просто е облечена. Прелест!

— А тоя, дебелият, с очилата, е световният фармазон — рече Перонска, като посочи Безухов. — Поставете го до жена му — същинско плашило!

Пиер вървеше, като се клатушкаше с дебелото си тяло и раздвояваше навалицата, кимаше надясно и наляво също тъй небрежно и добродушно, както ако вървеше сред пазарска тълпа. Той се промъкваше през множеството, очевидно търсейки някого.

Наташа гледаше с радост познатото лице на Пиер, това плашило, както го наричаше Перонска, и знаеше, че Пиер търси в множеството тях и особено нея. Пиер й бе обещал, че ще бъде на бала и че ще й представи кавалери.

Но преди да стигне до тях, Безухов спря при един среден на ръст, много хубав брюнет в бял мундир, който се бе изправил до прозореца и разговаряше с някакъв висок мъж със звезди и лента. Наташа веднага позна невисокия млад човек в бял мундир: той беше Болконски, който й се видя много подмладен, развеселен и разхубавял.

— Ето още един познат, Болконски, виждате, ли го, мамо? — рече Наташа, като посочи княз Андрей. — Помните ли, той нощува у нас в Отрадное.

— А, вие го познавате? — рече Перонска. — Не мога да го търпя. Il fait à présent la pluie et le beau temps.[3] А гордостта му няма граници! Метнал се е на баща си. И се е свързал със Сперански, някакви проекти пишат. Вижте как се отнася с дамите! Тя говори с него, а той се обърнал — рече тя, като го сочеше. — Аз бих му дала да разбере, ако постъпи с мене тъй, както с тия дами.

[1] Много ни е драго, че ви виждаме. ↑

[2] Прелестна! ↑

[3] Сега всички са полудели по него. ↑

XVI

Изведнъж всичко се размърда, множеството заговори, сгъсти се, след това отново се раздвои и между двете отдръпнали се редици, под звуците на засвирилата музика, влезе царят. След него вървяха домакинът и домакинята. Царят вървеше бързо, като се покланяше надясно и наляво, сякаш се мъчеше колкото може по-скоро да се избави от тая първа минута на посрещането. Музикантите свиреха полонеза, известна тогава по думите, съчинени за царя. Думите почваха така: „Александър и Елисавета, вие ни възхищавате.“ Царят мина в салона, множеството се втурна към вратите; няколко души с променен израз на лицата бързо минаха напред-назад. Множеството отново се отля от вратата на салона, дето се появи царят, разговаряйки с домакинята. Някакъв младеж с объркано изражение: настъпваше през дамите с молба да сторят място. Няколко дами, с лица, изразяващи пълно забравяне на всички условия за държане във висшето общество, измачквайки тоалетите си, се натискаха най-напред. Мъжете почнаха да се приближават до дамите и да се нареждат в двойки за полонезата[1].

Всички се отдръпнаха и царят излезе от вратата на салона, като се усмихваше и водеше за ръка домакинята не в такт. След тях вървяха домакинът с М. А. Наришкина, след това посланици, министри, разни генерали, които Перонска изреждаше поименно, без да спира. Повече от половината дами имаха кавалери и отиваха или се приготвяха да отидат да играят полонезата. Наташа чувствуваше, че те заедно с майка си и Соня оставаха между малкото дами, изблъскани до стената и нетанцуващи полонезата. Тя бе застанала с отпуснати тънички ръце и с отмерено подигащи се, едва оформени гърди, като сдържаше дъха си и гледаше пред себе си с блестящи, уплашени очи, които изразяваха готовност за най-голяма радост и за най-голяма мъка. Не я интересуваха нито царят, нито всичките важни лица, които сочеше Перонска, тя имаше една мисъл: „Нима ще си остана тъй, без никой да ме покани, нима няма да танцувам между първите, нима няма да ме забележат всички тия мъже, които сега сякаш не ме виждат, а дори да ме гледат, гледат ме с такова изражение, като че искат да кажат: «А, това не е тя, затуй и няма какво да гледаме.» Не, това не може да бъде! — помисли тя. — Ами че те трябва да знаят колко ми се иска да танцувам, как отлично танцувам и колко ще им бъде весело да танцуват с мене.“

Звуците на полонезата, която продължаваше доста, почнаха вече да звучат в ушите на Наташа тъжно, като спомен. Доплака й се. Перонска се отдели от тях. Графът беше в другия край на залата, графинята, Соня и тя стояха сами, като в гора, сред това чуждо множество, за никого неинтересни и непотребни. Княз Андрей мина с някаква дама край тях, очевидно без да ги познае. Хубавецът Анатол, усмихнат, говореше нещо на дамата, която водеше, и погледна лицето на Наташа така, както се гледа стена. Борис мина два пъти край тях и двата пъти се извърна. Берг с жена си, които не танцуваха, отидоха при тях.

На Наташа й се стори оскърбително това семейно сближение тук, на бала, сякаш освен на бала нямаше друго място за семейни разговори. Тя не слушаше и не гледаше Вера, която й разправяше нещо за зелената си рокля.

Най-сетне царят спря с последната си дама (той танцува с три) и музиката млъкна; един адютант с угрижено лице се втурна до Ростови и ги помоли да отстъпят още, макар че те бяха застанали до стената, и от галерията се разнесоха ясните, предпазливи и увличащо-отмерени звуци на валс. Царят погледна усмихнат залата. Измина минута — никой още не почваше. Адютантът-разпоредител се приближи до графиня Безухова и я покани. Усмихвайки се, тя дигна ръка и я сложи на рамото на адютанта, без да го поглежда. Адютантът-разпоредител, майстор в тая работа, уверено, без да бърза, и отмерено, здраво прегърна дамата си, понесе се отначало в глисада, по края на кръга, сетне в ъгъла на залата подхвана лявата й ръка, обърна я и през все по-бързите и по-бързи звуци на музиката се чуваше само отмереното подрънкване на шпорите по бързите и пъргави нозе на адютанта, а при извиването след всеки три такта кадифената рокля на дамата му се развяваше тъй, като че пламваше. Наташа ги гледаше и бе готова да се разплаче, че не тя танцува тоя пръв тур на валса.

Княз Андрей в своя бял (кавалерийски) мундир, с дълги чорапи и пантофки, оживен и весел, бе застанал в първите редици на кръга недалеч от Ростови. Барон Фирхоф разговаряше с него за утрешното предполагаемо първо заседание на Държавния съвет. Като близък човек на Сперански и участник в работата на законодателната комисия княз Андрей можеше да даде точни сведения за утрешното заседание, за което се разправяха различни неща. Ала той не слушаше какво му казва Фирхоф и гледаше ту царя, ту кавалерите, които се канеха да танцуват, но не се решаваха да влязат в кръга на танцуващите.

Княз Андрей наблюдаваше тия плахи, поради присъствието на царя, кавалери и дами, умиращи от желание да бъдат поканени.

Пиер се приближи до княз Андрей и го хвана за ръката.

— Вие винаги танцувате. Тук имам едно protegée, младата Ростова, поканете я — рече той.

— Де? — попита Болконски. — Извинете — рече той, обръщайки се към барона, — ще довършим тоя разговор другаде, а на бал трябва да се танцува. — Той излезе напред, по посоката, която показа Пиер. В очите на княз Андрей се хвърли отчаяното, замиращо лице на Наташа. Той я позна, долови нейното усещане, разбра, че тя сега е начинаеща, спомни си думите й на прозореца и с весело изражение се приближи до графиня Ростова.

— Позволете ми да ви запозная с дъщеря си — рече графинята, като се изчерви.

— Аз имам удоволствието да се познавам, ако графинята ме помни — каза княз Андрей с учтив и дълбок поклон, който бе в пълно противоречие с думите на Перонска за грубостта му, като се приближи до Наташа и дигна ръка, за да обгърне кръста й, преди да бе изказал поканата си. Той й предложи един тур от валса. Замиращият израз на лицето на Наташа, готово и за отчаяние, и за възторг, изведнъж светна от щастлива, благодарна, детска усмивка.

„Отдавна те чаках“ — сякаш каза това уплашено и щастливо девойче с усмивката, която засия през готовите да бликнат сълзи, дигна ръка и я сложи върху рамото на княз Андрей. Те бяха втората двойка, влязла в кръга. Княз Андрей бе един от най-добрите танцьори на времето си. Наташа танцуваше превъзходно. Крачетата й в балните атлазени пантофки вършеха своята работа бързо, леко и независимо от нея, а лицето й светеше от възторг на щастие. Голите й ръце и шия бяха слаби и некрасиви. Сравнени с раменете на Елен, нейните рамене бяха слаби, гърдите неоформени, ръцете тънки: но по Елен сякаш имаше лак от хилядите погледи, които се бяха плъзгали по тялото й, а Наташа изглеждаше девойче, което за пръв път бяха оголили и което много би се срамувало, ако не бяха го уверили, че това е необходимо.

Княз Андрей обичаше да танцува и тъй като желаеше по-скоро да се откъсне от политическите и умни разговори, за които всички се обръщаха към него, и тъй като желаеше по-скоро да разкъса тоя неприятен кръг от смущение, създаден от присъствието на царя, реши да танцува и избра Наташа, защото Пиер му я посочи и защото от хубавичките жени тя първа попадна пред погледа му; но щом прегърна тая тънка, подвижна, трептяща снага и тя замърда съвсем близо до него и му се усмихна съвсем близо, виното на нейната прелест го удари в главата: той се почувствува съживен и подмладен, когато, след като си пое дъх и я остави, спря и се загледа в танцуващите.

[1] С тоя танц обикновено са се откривали баловете. — Б.пр. ↑

XVII

След княз Андрей при Наташа дойде Борис, за да я покани на танц, дойде и адютантът-танцьор, който започна бала, дойдоха и други млади хора и Наташа, предавайки излишните си кавалери на Соня, щастлива и зачервена, цялата вечер не спря да танцува. Тя не забеляза и не видя нищо от онова, което занимаваше всички на тоя бал. Тя не само не забеляза, че царят дълго разговаря с френския посланик, че особено благосклонно говори с еди-коя си дама, че еди-кои си и еди-кои си принцове направиха и казаха това и това, че Елен имаше голям успех и бе удостоена с особено внимание от еди-кого си; тя не виждаше дори царя и забеляза, че той си е отишъл само защото след неговото отиване балът се оживи повече. Преди вечерята княз Андрей потанцува и един от веселите котильони с Наташа. Той й припомни първата им среща в отрадненската алея и как тя не можеше да заспи в лунната нощ, и как, без да ще, той я беше чул. При туй припомняне Наташа се изчерви и се мъчеше да се оправдае, сякаш в това чувство, с което княз Андрей неволно бе подслушал думите й, имаше нещо срамно.

Както всички хора, израсли във висшето общество, княз Андрей обичаше да среща във висшето общество онова, което не носеше общия отпечатък на това общество. И Наташа беше такава с нейното учудване, радост и плахост и дори с грешките й във френския език. Той се отнасяше и приказваше особено нежно и внимателно с нея. Когато седеше до нея и разговаряше за най-прости и нищожни неща, княз Андрей се любуваше на радостния блясък в очите и на усмивката й, които се отнасяха не до казаните думи, а до нейното вътрешно щастие. През времето, когато канеха Наташа и тя ставаше усмихната и танцуваше из залата, княз Андрей се любуваше особено на нейната плаха грация. В средата на котильона, като свърши фигурата, Наташа, дишайки още тежко, тръгна към мястото си. Един нов кавалер я покани. Тя беше уморена и се задъхваше и очевидно понечи да откаже, но веднага пак дигна весело ръка и я сложи върху рамото на кавалера и се усмихна на княз Андрей.

„Искаше ми се да си почина, и да поседя с вас, уморена съм; но нали виждате как ме канят и мене ми е драго от това, и съм щастлива, и обичам всички, и ние с вас разбираме всичко това“ — и много още неща каза тая усмивка. Когато кавалерът й я остави, Наташа отърча през залата, за да вземе две дами за фигурите.

„Ако отиде първо при братовчедка си, а след това при другата дама, тя ще стане моя жена“ — гледайки я, помисли съвсем неочаквано за себе си княз Андрей. Тя отиде най-напред при братовчедката.

„Какви Глупости минават понякога в главата на човек! — помисли княз Андрей. — Но истина е само туй, че тая девойка е толкова мила, толкова особена, че не ще успее да потанцува тук и един месец и ще се омъжи… Това е рядкост тук“ — помисли той, когато, оправяйки откъсналата се от корсажа й роза, Наташа сядаше при него.

В края на котильона старият граф в своя син фрак отиде при танцуващите. Той покани княз Андрей у тях и попита дъщеря си дали й е весело. Наташа не отговори и само се усмихна с такава усмивка, която казваше укорно: „Как може да се пита за това?“

— Тъй весело, както никога през живота ми! — рече тя и княз Андрей забеляза как бързо понечиха да се дигнат слабите й ръце, за да прегърнат бащата, но веднага се отпуснаха. Наташа бе толкова щастлива, както никога през живота си. Тя беше на онова най-високо стъпало на щастието, когато човек става напълно добър и достоен и не вярва, че е възможно да има зло, нещастие и скръб.

На тоя бал Пиер за първи път се почувствува оскърбен от положението, което заемаше жена му във висшите сфери. Той беше мрачен и разсеян. Широка бръчка прорязваше челото му и изправен до прозореца, той гледаше през очилата, без да вижда никого.

Наташа, която бе тръгнала за вечерята, мина покрай него.

Мрачното, нещастно лице на Пиер я порази. Тя се спря пред него. Искаше й се да му помогне, да му даде излишъка от щастието си.

— Колко е весело, графе — рече тя, — нали?

Пиер се усмихна разсеяно, очевидно не разбирайки какво му казваха.

— Да, много ми е драго — каза той.

„Как могат те да са недоволни от нещо — мислеше Наташа. — Особено такъв добър човек като тоя Безухов?“ За Наташа всички на бала бяха еднакво добри, мили, прекрасни хора, които се обичат един друг: никой не можеше да оскърби другиго и затуй всички трябваше да бъдат щастливи.

XVIII

На другия ден княз Андрей си спомни снощния бал, но мислите му не се спряха за дълго на него: „Да, балът беше много бляскав. И още… да, Ростова е много мила. Има в нея нещо свежо, особено, не петербургско, което я отличава.“ Това бе всичко, което помисли той за снощния бал, и след като пи чай, седна да работи.

Но от умора или от безсъницата работата не вървеше през тоя ден и княз Андрей не можа да върши нищо; той непрекъснато сам критикуваше своята работа, както това често се случваше с него, и се зарадва, когато чу, че някой иде.

Дошлият беше Бицки, който служеше в различни, комисии, ходеше във всички петербургски общества беше страстен поклонник на новите идеи и на Сперански, отруден вестоносец на Петербург, един от ония хора, които избират своите политически убеждения както дрехите — по модата, но които затуй изглеждат най-разпалени привърженици на тези убеждения. Той се втурна при княз Андрей с угрижен вид, едва успял да свали шапката си, и веднага почна да говори. Току-що бе научил подробности по тазсутрешното заседание на Държавния съвет, открито от царя, и разправяше с възторг за това. Речта на царя била необикновена. Тя била от ония речи, които произнасят само конституционни монарси. „Царят направо каза, че Съветът и Сенатът са държавни съсловия; той каза, че управлението трябва да има за основа не произвола, а твърди начала. Царят каза, че финансите трябва да бъдат преобразувани и отчетите да бъдат публични“ — разправяше Бицки, като подчертаваше известни думи и многозначително разтваряше очи.

— Да, днешното събитие е ера, най-великата ера в нашата история — завърши той.

Княз Андрей слушаше за откриването на Държавния съвет, което очакваше с такова нетърпение и на което придаваше такава важност, и се чудеше, че сега, когато това събитие е станало, то не само не го засягаше, но му се струваше повече от нищожно. С лека насмешка слушаше той възторжените приказки на Бицки. Една съвсем проста мисъл мина през ума му: „Какво интересува и мене, и Бицки, какво ни интересува нас онова, което е благоволил да каже царят в Съвета? Нима всичко това може да ме направи по-щастлив и по-добър?“

И това просто разсъждение изведнъж унищожи всичкия предишен интерес на княз Андрей към извършваните преобразования. Същия ден княз Андрей трябваше да бъде на обяд у Сперански „en petit comité“[1], както му бе казал домакинът, когато го покани. По-рано тоя обяд в семейния и приятелски кръг на човека, от когото той толкова се възхищаваше, много интересуваше княз Андрей, още повече, защото досега той не беше виждал Сперански в домашния му бит; но сега не му се отиваше.

Ала в определения за обяда час княз Андрей вече влизаше в собствената неголяма къща на Сперански до Таврийската градина. В паркетната трапезария на малката къщица, отличаваща се с необикновена чистота (която приличаше на монашеска чистота), княз Андрей, малко закъснял, завари в пет часа вече цялото събрано общество на тоя petit comité, интимни познати на Сперански. Нямаше никакви дами освен малката дъщеря на Сперански (с дълго лице, което приличаше на бащиното й) и гувернантката й. Гостите бяха Жерве, Магницки и Столипин. Още от вестибюла княз Андрей чу високи гласове и звънлив, ясен смях, приличен на оня смях, с който се смеят на сцената. Някой с глас, който приличаше на гласа на Сперански, отчетливо подчертаваше своето „ха… ха… ха…“ Княз Андрей никога не бе чувал Сперански да се смее и тоя звънлив, тънък смях на държавния мъж странно го порази.

Княз Андрей влезе в трапезарията. Цялата компания бе застанала между двата прозореца до малката маса с мезета. Сперански, в сив фрак със звезда, очевидно още със същата бяла жилетка и висока бяла връзка, с които е бил на знаменитото заседание на Държавния съвет, се бе изправил с весело лице до масата. Гостите го бяха обкръжили. Обръщайки се към Михаил Михайлович, Магницки разправяше някакъв анекдот. Сперански слушаше и предварително се смееше на онова, което щеше да каже Магницки. Тъкмо когато княз Андрей влезе в стаята, думите на Магницки отново бяха заглушени от смях. Столипин се смееше високо и басово, дъвчейки къс хляб със сирене; с тих смях съскаше Жерве и тънко, ясно се смееше Сперански.

Сперански, продължавайки да се смее, подаде на княз Андрей бялата си нежна ръка.

— Много ми е драго, че ви виждам, княже — рече той. — За един миг… — каза той на Магницки, като прекъсна думите му. — Днес сме се уговорили: ще имаме обяд за удоволствие й ни дума по работа. — И той пак се обърна към разказвача и пак се засмя.

Княз Андрей слушаше смеха му и гледаше смеещия се Сперански с учудване и тъга от разочарование. Нему се струваше, че това не бе Сперански, а друг човек. Всичко, което по-рано му се виждаше тайнствено и привлекателно в Сперански, изведнъж му стана ясно и непривлекателно.

Разговорът на трапезата не спря нито за миг и сякаш се състоеше от събрани смешни анекдоти. Магницки още не бе успял да довърши това, което разправяше, когато друг един вече заяви, че ще разкаже нещо още по-смешно. Повечето от анекдотите засягаха ако не самия кръг на службата, то служебни лица. Сякаш тази компания окончателно бе решила, че тия хора са нищожни и затуй единственото отношение към тях можеше да бъде само добродушно-комичното. Сперански разправи, че на тазсутрешното заседание на Съвета, когато, попитали един глух сановник какво е мнението му, сановникът отговорил, че той е на същото мнение. Жерве разказа за цяло едно дело по ревизия, бележито с безсмислието на всички действуващи лица: Столипин, като заекваше, се намеси в разговора и почна да разправя разпалено за злоупотребленията през предишното управление, заплашвайки по тоя начин да придаде сериозен характер на разговора. Магницки почна да се надсмива на разпалеността на Столипин. Жерве пусна една шега и разговорът отново взе предишната си весела насока.

Очевидно Сперански обичаше след работа да почине и да се повесели с приятели и всичките му гости, разбирайки неговото желание, се мъчеха да го развеселят и сами да се повеселят. Но това веселие се струваше на княз Андрей тежко и невесело. Тънкият звук на гласа на Сперански го порази неприятно и немлъкващият смях със своята фалшива нота, кой знае защо, оскърбяваше чувството на княз Андрей. Княз Андрей не се смееше и се страхуваше, че ще бъде тежест за тази компания. Но никой не забелязваше неговото несъответствие с общото настроение. Изглеждаше, че на всички им е много весело.

На няколко пъти той поиска да се намеси в разговора, но всеки път думите му биваха изхвърляни навън като тапа от вода; и той не можеше да се шегува заедно с тях.

Нямаше нищо лошо или неуместно в онова, което те приказваха, всичко беше остроумно и можеше да бъде смешно; ала нещичко тъкмо от онова, което е същината на веселието, не само че липсваше, но те дори не знаеха, че то съществува.

След обяда дъщерята на Сперански и гувернантката й станаха. Сперански помилва дъщеря си със своята бяла ръка и я целуна. И тоя жест се стори неестествен на княз Андрей.

Мъжете, по английски, останаха на масата да пият портвайн. Посред почналия разговор по испанските операции на Наполеон, които всички одобряваха единодушно, княз Андрей почна да им противоречи. Сперански се усмихна и очевидно искайки да отклони разговора от взетата насока, разказа един анекдот, който нямаше нищо общо с разговора. За няколко мига всички замълчаха.

Като поседя на трапезата, Сперански запуши бутилката, с виното и каза: „Днеска хубавото винце е скъпичко“, даде я на слугата и стана. Всички станаха и разговаряйки все тъй шумно, отидоха в салона. Дадоха на Сперански два плика, донесени от куриер. Той ги взе и отиде в кабинета си. Щом излезе, общото весело настроение затихна и гостите почнаха разсъдително и тихо да си приказват.

— Е, сега декламация! — рече Сперански, излизайки от кабинета си. — Чуден талант! — обърна се той към княз Андрей. Магницки веднага зае поза и почна да рецитира френски шеговити стихове, съчинени от него за някои известни в Петербург лица, и няколко пъти беше прекъсван от ръкопляскания. Когато стиховете свършиха, княз Андрей се приближи до Сперански, за да се сбогува.

— Къде тъй рано? — каза Сперански.

— Обещах да отида на една вечер…

Те млъкнаха за малко. Княз Андрей гледаше отблизо в тия огледални, непозволяващи да се приближиш до тях очи и го досмеша как е могъл да чака каквото и да е от Сперански и от цялата своя дейност, свързана с него, и как е могъл да придава значение на онова, което вършеше Сперански. Дълго време след като излезе от Сперански, тоя отмерен, невесел смях не преставаше да звучи в ушите на княз Андрей.

Когато се върна в къщи, почна да си спомня, като нещо ново, своя петербургски живот от четири месеца насам. Той си спомни своите тичания, търсения, историята на проекта му за военния устав; който бе приет за сведение и за който се мъчеха да премълчат единствено защото друг проект, много лош, беше вече приготвен и представен на царя; спомни си заседанията на комитета, в който Берг беше член; спомни си как в тия заседания грижливо и надълго се обсъждаше всичко, което се отнасяше до формата и процедурата на заседанията на комитета, и как грижливо и накъсо се избикаляше всичко, което се отнасяше до същината на въпроса. Спомни си своята законодателна работа, как внимателно превеждаше на руски членове от римския и френския сборник от закони, и го досрамя за себе си. След това си представи живо Богучарово, заниманията си на село, пътуването си до Рязан, спомни си селяните, Дрон — кмета, и като си представи, че прилага по отношение на тях правата на лицата, които той подреждаше по параграфи, учуди се как е могъл толкова дълго да се занимава с такава празна работа.

[1] В приятелски кръг. ↑

XIX

На другия ден княз Андрей тръгна по визити в някои къщи, дето още не бе ходил, и между тях — Ростови, с които бе подновил познанството си на последния бал. Освен по законите на учтивостта, според които трябваше да отиде у Ростови, на княз Андрей му се искаше да види в къщи тая особена, пълна с живот девойка, която му бе оставила приятен спомен.

Наташа го посрещна една от първите. Тя беше в домашна синя рокля, в която се стори на княз Андрей още по-хубава, отколкото в балната. Тя и цялото семейство Ростови приеха княз Андрей непринудено и сърдечно, като стар приятел. Цялото това семейство, което по-рано княз Андрей съдеше строго, сега му се стори, че се състои от прекрасни, естествени и добри хора. Гостоприемството и добродушието на стария граф, особено мило-учудващо в Петербург, беше такова, че княз Андрей не можа да откаже да остане на обяд. „Да, те са добри, чудесни хора — мислеше Болконски, — без, разбира се, да проумяват ни най-малко какво съкровище имат в Наташа; но добри хора, които представят най-хубавият фон, за да изпъкне на него тая особено поетична, преизпълнена от живот, прелестна девойка!“

Княз Андрей чувствуваше в Наташа присъствието на съвсем чужд за него, особен свят, преизпълнен с някакви непознати нему радости, оня чужд свят, който още тогава, в отрадненската алея и на прозореца в лунната нощ, толкова го дразнеше. Сега тоя свят вече не го дразнеше, не беше чужд свят; но той самият, след като бе влязъл в него, намираше там нова наслада за себе си.

След обяда Наташа по молба на княз Андрей отиде при клавикорда и запя. Княз Андрей, застанал при прозореца, разговаряше с дамите и я слушаше. Посред фразата княз Андрей млъкна и неочаквано усети, че към гърлото му се издигат сълзи, каквито той не допускаше, че може да има. Той погледна пеещата Наташа и в душата му се извърши нещо ново и щастливо. Беше щастлив и едновременно с това му беше тъжно. Той наистина нямаше за какво да плаче, но беше готов да заплаче. За какво? За предишната любов ли? За малката княгиня ли? За разочарованията си ли?… За надеждите си в бъдещето ли?… И да — и не. Най-важното, за което му се искаше да плаче, беше изведнъж живо осъзнатата страшна противоположност между онова безкрайно велико и неопределимо, което той имаше в себе си, и това тясно и телесно, каквото беше той самият и дори тя. Тая противоположност го измъчваше и радваше през времето, когато тя пееше.

Щом свърши да пее, Наташа се приближи до него и го попита хареса ли му гласът й. Тя попита това и се смути, след като го каза, защото разбра, че не биваше да пита. Той се усмихна, гледайки я, и каза, че пеенето й му харесва също както и всичко, което прави тя.

Княз Андрей излезе от Ростови късно вечерта. Той легна да спи, защото бе свикнал да си ляга, но скоро разбра, че не може да спи. Той ту запалваше свещ и седеше на леглото, ту ставаше, ту отново лягаше и безсъницата никак не му тежеше: в душата му беше тъй радостно и ново, сякаш бе излязъл от душна стая на свободния божи свят. И през ум не му минаваше, че е влюбен в Ростова; той не мислеше за нея; само си я представяше и поради това виждаше целия си живот в нова светлина. „За какво се блъскам, за какво тичам в тая тясна, затворена рамка, когато животът, целият живот с всичките си радости е открит за мене?“ — казваше си той. И за първи път след дълго време почна да прави щастливи планове за бъдещето. Той сам реши, че трябва да се заеме с възпитанието на сина си, като му намери възпитател и го повери нему; сетне ще трябва да напусне службата и да замине за чужбина, да види Англия, Швейцария, Италия. „Трябва да използувам свободата си, докато чувствувам в себе си толкова много сили и младост — казваше си той. — Пиер беше прав, когато казваше, че за да бъдем щастливи, трябва да вярваме във възможността за щастие и аз сега вярвам в него. Остави мъртвите да погребват мъртъвците, докато си жив, трябва да живееш и да бъдеш щастлив“ — мислеше той.

XX

Една сутрин полковник Адолф Берг, когото Пиер познаваше, както познаваше всички в Москва и Петербург, дойде при него в чистичък, нов-новеничък мундир и с напомадени и причесани напред коси над слепите очи, тъй както се причесваше цар Александър Павлович.

— Току-що бях у графинята, вашата съпруга, и съм много нещастен, че молбата ми не можа да бъде изпълнена; надявам се, графе, че при вас ще бъда по-щастлив — рече той, като се усмихваше.

— Какво обичате, полковник? Аз съм на вашите услуги.

— Сега, графе, аз вече съвсем се наредих в новото си жилище — каза Берг, като очевидно знаеше, че на всекиму трябваше да бъде приятно да чуе това — и затуй исках да уредя, тъй, една малка вечер за моите и на съпругата ми познати. (Той се усмихна още по-приятно.) Исках да помоля графинята и вас да ми направите честта — да заповядате у нас на чашка чай и… на вечеря.

Само че графиня Елена Василевна, смятайки унизително за себе си обществото на някакви си берговци, можа да има жестокостта да откаже на такава покана. Берг толкова ясно обясни защо желае да събере у тях малко и добро общество и защо това ще му бъде приятно, и защо той скъпи парите си за игра на карти и за други лоши работи, но за добро общество е готов и да се охарчи, че Пиер не можа да откаже и обеща да отиде.

— Само не късно, графе, ако смея да ви помоля; към осем без десет, осмелявам се да ви помоля. Ще съставим партия за карти, нашият генерал ще бъде. Той е много разположен към мене. Ще вечеряме, графе. Та моля ви се.

Въпреки навика си да закъснява тая вечер вместо в осем без десет Пиер пристигна у Бергови в осем без четвърт.

Бергови, нагласили каквото трябваше за вечерта, бяха вече готови да приемат гостите.

Берг седеше с жена си в новия, чист, светъл, украсен с бюстчета и картинки, и нови мебели кабинет. В новичък, закопчан мундир той седеше до жена си, обяснявайки й, че винаги можеш и трябва да имаш познанства с хора, които са по-високостоящи от тебе, защото само тогава познанствата са приятни.

— Ще усвоиш от тях нещо, можеш да помолиш за нещо. Ето, виж как живях аз, когато бях в първите офицерски чинове. (Берг смяташе живота си не по години, а по височайшите награди.) Другарите ми сега са още нищо, а аз чакам ваканция за полкови командир, имам щастието да бъда ваш мъж (той стана и целуна ръка на Вера, но докато стигне до нея, оправи обърнатия ъгъл на килима). И как придобих това? Главно с умението да избирам познатите си. От само себе си се разбира, че трябва да бъдеш добродетелен и грижовен…

Берг се усмихна със съзнанието за превъзходството си над слабата жена и млъкна, като помисли, че все пак тая мила негова съпруга е слаба жена, която не може да проумее всичко, съставляващо достойнството на мъжа — ein Mann zu sein[1]. В същото време и Вера се усмихна със съзнанието за своето превъзходство над добродетелния, добър съпруг, който според Вера все пак погрешно, както всички мъже, разбираше живота. Съдейки по своята жена, Берг смяташе всички жени слаби и глупави. Вера, съдейки по своя мъж и разширявайки това убеждение за всички, мислеше, че всички мъже приписват само на себе си разума, а в същото време не разбират нищо и са горди и егоисти.

Берг стана, прегърна предпазливо жена си, за да не измачка дантелената пелеринка, за която бе платил скъпо, и я целуна по средата на устните.

— Само едно нещо — да нямаме много скоро деца — каза той по несъзнавана от него асоциация на мислите.

— Да — отговори Вера, — аз съвсем не желая това. Трябва да се живее за обществото.

— Точно с такава беше княгиня Юсупова — рече Берг с щастлива и добра усмивка, като посочи пелеринката.

В това време доложиха за пристигането на граф Безухов. Двамата съпрузи се спогледаха със самодоволна усмивка, като всеки приписваше на себе си честта на това посещение.

„Ето какво значи да умееш да завързваш познанства — помисли Берг, — ето какво значи да умееш да се държиш!“

— Само, моля ти се, когато аз занимавам гостите — рече Вера, — не ме пресичай, защото аз зная с какво да занимавам всекиго и в кое общество какво трябва да се говори.

Берг също се усмихна.

— Не може: понякога с мъжете разговорът трябва да бъде мъжки — рече той.

Пиер бе приет в новичкия салон, в който никъде не можеше да се седне, без да се наруши симетрията, чистотата и редът, и затуй беше твърде разбираемо и не чудно, че Берг великодушно предлагаше да се наруши симетрията на креслата или на дивана за скъпия гостенин и тъй като в това отношение той сам беше, както се виждаше, в болезнена нерешителност, предложи гостенинът да реши въпроса. Пиер дръпна един стол към себе си и разбърка симетрията и веднага Берг и Вера започнаха вечерта, като се прекъсваха един друг и занимаваха гостенина.

Решила по свое разбиране, че Пиер трябва да бъде занимаван с разговор за френското посолство, Вера почна веднага такъв разговор. Берг, който реши, че е необходим и мъжки разговор, прекъсна жена си, като засегна въпроса за война с Австрия и скочи неволно от общия разговор на личните си съображения по предложенията, които му бяха направени, за участие в австрийската война и за причините, по които не бе приел предложенията. Въпреки че разговорът бе доста несвързан и че Вера се ядосваше от вмесването на мъжкия елемент, двамата съпрузи чувствуваха с удоволствие, че макар да имаше само един гостенин, вечерта почна много добре и че вечерта като две капки вода приличаше на всяка друга вечер с разговорите, чая и запалените свещи.

Скоро пристигна Борис, стар другар на Берг. Той се отнасяше към Берг и Вера с известна отсянка на превъзходство и покровителство. След Борис дойде една дама с един полковник, след това самият генерал, след това Ростови и вечерта вече съвсем несъмнено заприлича на всички вечери. Берг и Вера не можеха да сдържат радостните си усмивки, като виждаха и чуваха това движение в салона, несвързаната глъчка, шумоленето на роклите и поклоните. Всичко беше както у всички други, особено генералът, който похвали квартирката, потупа Берг по рамото и с бащинска безцеремонност разпореди да сложат масата за игра на бостон. Генералът приседна до граф Иля Андреич като при най-знатен от гостите след него. Старчетата със старчета, младите с млади, домакинята до масата за чай, на която имаше, съвсем същите като на вечерта у Панини сладкиши в сребърна кошничка — всичко беше съвсем същото както у другите.

[1] Да бъдеш мъж. ↑

XXI

Като един от най-почетните гости, Пиер трябваше да играе бостон с Иля Андреич, генерала и полковника. На масата за игра Пиер трябваше да седне срещу Наташа и го порази странната промяна, която бе станала с нея след бала. Наташа беше мълчалива и не само че не бе тъй хубава, както бе на бала, но щеше да бъде грозна, ако нямаше такъв кротък и равнодушен към всичко вид.

„Какво е станало с нея?“ — помисли Пиер и я погледна. Тя седеше при сестра си до чайната маса и неохотно, без да го поглежда, отговаряше нещо на Борис, който бе приседнал до нея. След като изигра цяла боя и прибра, за удоволствие на партньора си, пет бити карти на противника си, Пиер чу, докато се прибираха картите, поздравителни думи и нечии стъпки в стаята и отново я погледна.

„Какво е станало с нея?“ — още по-учудено си каза той.

Княз Андрей бе застанал пред нея с внимателно-нежно изражение и й приказваше нещо. Тя го гледаше, дигнала глава, поруменяла и очевидно опитвайки се да сдържи поривистото си дишане. И ярката светлина от някакъв вътрешен, угаснал преди това огън отново гореше в нея. Тя цяла се бе преобразила. От грозна — тя пак бе станала такава, каквато беше на бала.

Княз Андрей се приближи до Пиер и Пиер забеляза и в лицето на приятеля си ново, младежко изражение.

През време на играта Пиер няколко пъти променя мястото си, ту гърбом, ту с лице към Наташа, и в продължение на шест робера прави наблюдение върху нея и върху своя приятел.

„Нещо твърде важно става между тях“ — мислеше Пиер и едно радостно и в същото време горчиво чувство го караше да се вълнува и да забравя играта.

След шестте робера генералът стана, като каза, че тъй е невъзможно да се играе, и Пиер бе освободен. На една страна Наташа говореше със Соня и Борис. Вера с тънка усмивка приказваше за нещо с княз Андрей. Пиер се приближи до приятеля си, попита ги дали разговорът им не е тайна и седна при тях. Вера, забелязала вниманието на княз Андрей към Наташа, реши, че на такава вечер, на една истинска вечер, е съвсем необходимо да има тънки загатвания за чувствата и като улучи време, когато княз Андрей беше сам, започна с него разговор за чувствата въобще и за сестра си. С такъв умен (какъвто смяташе княз Андрей) гостенин тя трябваше да приложи на дело дипломатическото си изкуство.

Когато Пиер отиде при тях, забеляза, че Вера беше самодоволно увлечена от разговора, а княз Андрей (което рядко се случваше с него) изглеждаше смутен.

— Как мислите? — каза с тънка усмивка Вера. — Вие, княже, сте толкова проницателен и така изведнъж разбирате характера на хората. Какво мислите за Натали, може ли да бъде постоянна в своята обич, може ли, тъй както другите жени (Вера разбираше себе си), да се влюби веднъж в някого и да му бъде вярна завинаги? Това аз смятам за истинска любов. Как мислите, княже?

— Аз съвсем малко познавам вашата сестра — отговори княз Андрей, усмихнат насмешливо, с което искаше да скрие смущението си, — за да реша такъв деликатен въпрос; и освен това забелязал съм, че колкото по-малко се харесва една жена, толкова по-постоянна е тя — добави той и погледна Пиер, който в това време се бе приближил до тях.

— Да, вярно е, княже; в наше време — продължи Вера (тя спомена — наше време, както изобщо обичат да го споменават ограничените хора, които смятат, че са намерили и оценили особеностите на нашето време и че характерното у хората се променя с времето), — в наше време девойката има такава свобода, че le plaisir d’être courtisée[1] често заглушава в нея истинското чувство. Et Natalie, il faut l’avouer, y est très sensible.[2] — Новото споменаване на Натали накара княз Андрей отново да се намръщи неприятно; той искаше да стане, но Вера продължи с още по-изтънчена усмивка.

— Мисля, че никоя не е била толкова courtisée[3], колкото тя — рече Вера, — но никога до най-последно време никого сериозно не е харесвала. Ето, вие знаете, нали, графе — обърна се тя към Пиер, — дори нашият мил cousin Борис, който беше entre nous[4] доста и доста навлязъл dans le pays du tendre[5]… — каза тя, загатвайки за модната по това време карта на любовта.

Намръщен, княз Андрей мълчеше.

— Вие сте приятели с Борис, нали? — попита го Вера.

— Да, познавам го…

— Той сигурно ви е разправял за детската си любов и за Наташа.

— Имало ли е детска любов? — попита княз Андрей, като неочаквано изведнъж се изчерви.

— Да. Vous savez entre cousin et cousine cette intimité mène quelque fois à l’amour: le cousinage est un dangereux voisinage. N’est ce pas?[6]

— О, без съмнение — рече княз Андрей и изведнъж, оживявайки се неестествено, почна да се шегува с Пиер, че трябва да бъде предпазлив в отношенията си с петдесетгодишните си московски братовчедки, и посред шеговития разговор стана, хвана под ръка Пиер и го отведе встрани.

— Е, какво? — каза Пиер, който гледаше с учудване това странно оживление на приятеля си и бе забелязал погледа, хвърлен от него към Наташа, когато ставаше.

— Аз трябва, трябва да поприказвам с тебе — каза княз Андрей. — Ти знаеш нашите женски ръкавици (той говореше за масонските ръкавици, които се даваха на току-що избрания нов брат, за да ги предаде на любимата жена). Аз… Но не, сетне ще поприказвам с тебе… — И с чудноват блясък в очите и неспокойствие в движенията княз Андрей се приближи до Наташа и седна при нея. Пиер видя, че княз Андрей я попита нещо и тя пламнала му отговори.

Но в това време Берг отиде при Пиер и го помоли настоятелно да вземе участие в спора между генерала и полковника по испанските работи.

Берг беше доволен и щастлив. Радостната усмивка не изчезваше от лицето му. Вечерта беше много добра и съвсем такава, каквито и другите вечери, които той бе виждал. Всичко приличаше на тия вечери. И дамските тънки разговори, и играта на карти, и в играта — генералът, който издигаше гласа си, и самоварът, и сладкишите. Но едно нещо само липсваше, онова, което той всякога бе виждал на вечерите, на които искаше да подражава. Липсваше гръмлив разговор между мъжете и спор за нещо важно и умно. Генералът започна такъв разговор и тъкмо в него Берг въвлече Пиер.

[1] Удоволствието да има поклонници. ↑

[2] А Натали, трябва да го признаем, е много чувствителна към това. ↑

[3] Имала толкова поклонници. ↑

[4] Между нас казано. ↑

[5] В страната на нежностите. ↑

[6] Нали знаете, че близостта между братовчед и братовчедка води понякога до любов; братовчедите са опасни съседи. Нали? ↑

XXII

На другия ден княз Андрей отиде на обяд у Ростови, тъй като граф Иля Андреич го беше поканил, и прекара у тях целия ден.

Всички в къщи усещаха за кого идва княз Андрей и той, без да го скрива, гледаше да бъде целия ден с Наташа. Не само в душата на Наташа, уплашена, ала щастлива и възторжена, но в цялата къща се усещаше страх пред нещо важно, което щеше да стане. Графинята гледаше с тъжни и сериозно-строги очи княз Андрей, когато той говореше с Наташа, и щом той се извърнеше към нея — почваше плахо и престорено някакъв незначителен разговор. Соня се страхуваше да остави Наташа, но се страхуваше и да не пречи, когато биваше с тях. Наташа побледняваше от страха на очакването, когато за миг оставаше насаме с него. Княз Андрей я смайваше със своята боязливост. Тя чувствуваше, че му е необходимо да й каже нещо, но че не можеше да се реши.

Вечерта, след като княз Андрей си отиде, графинята се приближи до Наташа и каза шепнешком:

— Е, какво?

— Мамо, за Бога, сега не ме питайте нищо. То не може да се приказва — рече Наташа.

Ала въпреки това тая вечер Наташа ту развълнувана, ту изплашена, с очи, загледани в една точка, дълго лежа в кревата при майка си. Тя й разправяше ту как той я хвалил, ту как й казвал, че ще замине за чужбина, ту — че я питал де ще живеят това лято, ту — че я питал за Борис.

— Но такова нещо, такова нещо… никога не е бивало с мене! — каза тя. — Само че мене ме е страх, когато съм с него, винаги ме е страх, когато съм с него. Какво значи това? Значи, че това е истинско, така ли? Мамо, спите ли?

— Не, душице, и мене ме е страх — отговори майката. — Иди си.

— И без това няма да спя. Каква глупост е да спиш! Мамо, мамо, такова нещо, не е бивало никога с мене! — каза тя с учудване и уплаха пред чувството, което усещаше в себе си. — Можехме ли да помислим такова нещо!…

На Наташа й се струваше, че се е влюбила в княз Андрей още когато за пръв път го бе видяла в Отрадное. Тя сякаш се плашеше от това странно, неочаквано щастие — че оня, когото още тогава бе избрала (тя беше твърдо уверена в това), че същия този човек сега тя отново бе срещнала и че, както й се струваше, той не бе равнодушен към нея. „И ето на — тъкмо когато ние сме в Петербург, трябваше и той да пристигне тук. И трябваше да се срещнем на тоя бал. Всичко това е съдба. Ясно е, че е съдба, че всичко водеше към това. Още тогава, щом го видях, аз почувствувах нещо особено.“

— Какво друго ти каза? Какви са тия стихове? Прочети ги… — рече замислено майката, питайки за стиховете, които княз Андрей бе написал в албума на Наташа.

— Мамо, не е ли срамота за мене, че е вдовец?

— Стига, Наташа. Моли се на Бога. Les mariages se font dans les deux.[1]

— Мамо, миличка, колко ви обичам, колко ми е хубаво! — извика Наташа, плачейки със сълзи на щастие и вълнение, като прегръщаше майка си.

Точно в същото време княз Андрей беше отишъл при Пиер и му говореше за любовта си към Наташа и за твърдото си намерение да се ожени за нея.

През тоя ден у графиня Елена Василевна имаше раут[2], беше френският посланик, беше принцът, който от скоро бе станал чест посетител в къщата на графинята, и много блестящи дами и мъже. Пиер беше долу, мина през залите и порази всички гости със съсредоточено-разсеяния си и мрачен вид.

От бала насам Пиер усещаше в себе си, че пристъпите на хипохондрия приближават и с отчаяно усилие се опитваше да се бори с тях. Откак принцът се бе сближил с жена му, Пиер неочаквано бе удостоен със звание камерхер и от това време, когато се намираше в голямо общество, почна да усеща тежест и срам и по-често почнаха да го спохождат, предишните мрачни мисли за безполезността на всичко човешко. А в същото време чувството, което бе забелязал между покровителствуваната от него Наташа и княз Андрей, с противоположността си между неговото положение и положението на приятеля му, усили още повече това мрачно настроение. Той се опитваше еднакво да не мисли както за жена си, така и за Наташа и за княз Андрей. Отново всичко му се струваше нищожно в сравнение с вечността, отново изпъкваше въпросът: „За какво?“ И той се принуждаваше да работи дни и нощи по масонските въпроси, като се надяваше, че ще попречи на злия дух да се приближи до него. След единадесет часа, излязъл от покоите на графинята, Пиер седеше горе пред една маса, в задимената си от тютюн ниска стая, облечен в замърсен халат, и преписваше оригинални шотландски документи, когато някой влезе в стаята при него. Беше княз Андрей.

— А, вие ли сте — рече Пиер с разсеяно и недоволно изражение. — А пък аз на, работя — каза той, посочвайки тетрадката с оня вид на спасение от неприятностите на живота, с който нещастните хора гледат на своята работа.

Княз Андрей със светнало, възторжено и обновено за живота лице се спря пред Пиер, без да забелязва неговото тъжно лице, и му се усмихна с егоизма на щастливите.

— Е, душо моя — рече той, — аз вчера исках да ти кажа и днес за това съм дошъл при тебе. Никога не съм изпитвал нещо подобно. Влюбен съм, приятелю.

Пиер изведнъж тежко въздъхна и се стовари с тежкото си тяло на дивана до княз Андрей.

— В Наташа Ростова, нали? — каза той.

— Да, да, че в коя друга? Никога не бих повярвал, но това чувство е по-силно от мене. Вчера, се измъчвах, страдах, но и това мъчение няма да го дам за нищо в света. По-рано не съм живял. Едва сега живея, но не мога да живея без нея. Но може ли тя да ме обича?… Аз съм стар за нея… Защо не приказваш?

— Аз? Аз? Какво ви казвах аз — каза изведнъж Пиер, като стана и започна да се разхожда из стаята. — Винаги съм мислил това… Тая девойка е такова съкровище, такова… Тя е рядка девойка… Мили приятелю, моля ви, недейте умува, не се съмнявайте, оженете се, оженете се и оженете се… И уверен съм, че няма да има по-щастлив човек от вас.

— Ами тя?

— Тя ви обича.

— Не приказвай глупости… — рече княз Андрей, като се усмихваше и гледаше Пиер в очите.

— Обича ви, аз зная — викна ядосано Пиер.

— Не, слушай — рече княз Андрей, като го хвана за ръката, за да го спре. — Знаеш ли в какво положение съм аз? Необходимо ми е да кажа някому всичко.

— Хайде, хайде, говорете, мене ми е много драго — рече Пиер и наистина лицето му се промени, бръчката изчезна и той радостно слушаше княз Андрей. Княз Андрей изглеждаше и беше съвсем друг, нов човек. Де беше мъката му, презрението му към живота, неговата разочарованост? Пиер беше единственият човек, пред когото той се решаваше да се изкаже; и затуй му изказа всичко, което бе в душата му. Ту лесно и смело правеше планове за продължително бъдеще, казваше, че не може да пожертвува своето щастие за каприза на баща си, че ще накара баща си да се съгласи на тоя брак и да я обикне или ще мине и без неговото съгласие, ту се учудваше като на нещо странно, чуждо, независещо от него, на чувството, което го бе овладяло.

— Ако някой ми кажеше, че мога така да обичам, не бих му повярвал — каза княз Андрей. — Това съвсем не е същото чувство, което имах по-рано. За мене целият свят е разделен на две половини: едната — тя, и там е цялото щастие надеждата и светлината; другата половина — всичко, дето нея я няма, там всичко е безнадеждност и тъмнота…

— Тъмнота и мрак — повтори Пиер, — да, да, разбирам това.

— Аз не мога да не обичам светлината, не съм виновен за това. И съм много щастлив. Разбираш ли ме? Аз знам, че на тебе ти е драго за мене.

— Да, да — потвърди Пиер, гледайки с разнежени и тъжни очи приятеля си. Колкото по-светла виждаше съдбата на княз Андрей, толкова по-мрачна му се виждаше неговата собствена.

[1] Браковете се сключват в небесата. ↑

[2] Тържествен прием. — Б.пр. ↑

XXIII

За женитбата трябваше съгласието на бащата и затова на другия ден княз Андрей замина при баща си.

Бащата с външно спокойствие, но с вътрешна злоба прие съобщението на сина си. Той не можеше да разбере как някой може да иска да промени живота си, да внесе в него нещо ново, когато за него животът вече бе свършил. „Да бяха ме оставили поне да си доживея, както аз искам, а сетне да правят, каквото щат“ — казваше си старецът. Но със сина си той употреби друга дипломация, каквато употребяваше във важни случаи. Като взе спокоен тон, той обсъди цялата работа.

Първо, женитбата не беше бляскава по отношение на сродяване, богатство и знатност. Второ, княз Андрей не беше в първа младост и имаше слабо здраве (старецът, особено наблягаше на това), а тя бе много млада. Трето, той имаше син и би било жалко да го остави на някакво си там момиче. Най-сетне, четвърто, каза бащата, като гледаше насмешливо сина си, „моля те, отложи тая работа за една година, замини в чужбина, полекувай се, потърси, както сам искаш, някой немец за княз Николай и после, ако любовта, страстта и упоритостта, каквото и да е, са толкова големи, тогава се ожени. И това е последната ми дума, да знаеш, последната…“ — завърши князът с такъв тон, който показваше, че нищо не може да го накара да промени решението си.

Княз Андрей виждаше ясно, че старецът се надява — или че неговото чувство или чувството на бъдещата му годеница не ще издържи изпитанието, или че самият той, старият княз, ще умре до това време и реши да изпълни волята на баща си: да направи предложение и да отложи сватбата за една година.

Три седмици след последната си вечер у Ростови княз Андрей се върна в Петербург.

На другия ден след обяснението с майка си Наташа цял ден чака Болконски, но той не дойде. На следния, третия ден, пак същото. Пиер също не дохождаше и Наташа, която не знаеше, че княз Андрей е заминал при баща си, не можеше да си обясни отсъствието му.

Тъй изминаха три седмици. Наташа не искаше да излиза никъде и като сянка, душевно празна и отчаяна, се разхождаше из стаите, вечер — плачеше скритом от всички и не ходеше вечерно време при майка си. Тя непрекъснато се изчервяваше и дразнеше. Струваше й се, че всички знаят за нейното разочарование, че й се смеят и я съжаляват. При всичката сила на нейната вътрешна скръб тая суетна скръб усилваше нещастието й.

Един път тя отиде при графинята, поиска да й каже нещо и изведнъж заплака. Сълзите й бяха сълзи на онеправдано дете, което само не знае защо е наказано.

Графинята почна да успокоява: Наташа. Наташа, която отначало се вслушваше в думите на майка си, изведнъж я прекъсна:

— Стига, мамо, аз не мисля и не искам да мисля! Ей тъй идва и престана, престана…

Гласът й затрепери, тя насмалко не заплака, но се съвзе и продължи спокойно:

— Аз съвсем не искам да се омъжвам. И се страхувам от него; сега съвсем, съвсем се успокоих…

На другия ден след тоя разговор Наташа облече старата си рокля, за която много добре знаеше, че сутрин й създава весело настроение, и още от сутринта започна предишния си начин на живот, който бе поизоставила след бала. След като пи чай, отиде в залата, която особено обичаше, за силния резонанс, и почна да пее своите солфежи (упражнения по пеене). Като свърши първия урок, тя се спря насред залата и повтори една музикална фраза, която особено й се бе харесала. Радостно се вслуша в тая (като че неочаквана за нея) прелест, с която тия преливащи се звуци изпълниха цялата празнота на залата и замряха бавно, и изведнъж й стана весело. „Защо да мисля много за това, и така е хубаво“ — каза си тя и почна да се разхожда назад-напред из залата, стъпвайки по звънливия паркет не с обикновени крачки, но на всяка крачка пристъпвайки от токчетата — на пръсти (тя беше с новите си любими обувки), и също тъй радостно, както и в звуците на гласа си, се вслушваше в тоя отмерен тропот на токчетата и в поскърцването на върховете. Минавайки край огледалото, тя погледна в него. „Ето каква съм аз! — сякаш искаше да каже нейното изражение, когато се видя. — Е, добре. И никой не ми трябва!“

Лакеят искаше да влезе и да нареди нещо в залата, но тя не го пусна, затвори вратата след него и отново продължи разходката си. Тая сутрин тя се върна отново в любимото си състояние на обич към себе си и на възхищение от себе си. „Каква прелест е тая Наташа! — каза тя отново за себе си с думите на някое трето, събирателно мъжко лице. — Хубава, глас, млада и никому не пречи, само я оставете на мира.“ Но колкото и да я оставяха на мира, тя вече не можеше да бъде спокойна и веднага усети това.

Вратата на входа във вестибюла се отвори, някой попита в къщи ли са и се чуха нечии стъпки. Наташа гледаше в огледалото, но не се виждаше. Тя слушаше звуците във вестибюла. Когато се видя, лицето й беше бледно. Това беше той. Тя знаеше това сигурно, макар че едва бе чула гласа му през затворената врата.

Бледна и уплашена, Наташа отърча в салона.

— Мамо, Болконски пристигна! — каза тя. — Мамо, това е ужасно, това е нетърпимо!… Аз не искам… да се мъча! Какво да правя?…

Но докато графинята й отговори, княз Андрей влезе в салона с тревожно и сериозно лице. Щом видя Наташа, лицето му просия. Той целуна ръка на графинята и на Наташа и седна до дивана…

— Отдавна не сме имали удоволствието… — почна графинята, но княз Андрей я прекъсна, отговаряйки на въпроса й и очевидно бързайки да каже, каквото искаше да каже.

— Не дохождах у вас през всичкото това време, защото бях при баща си; трябваше да поговоря с него по една много важна работа. Едва нощес се върнах — каза той, като погледна Наташа. — Трябва да поговоря с вас, графиньо — добави той след една минута мълчание.

Графинята наведе очи, въздъхвайки тежко.

— Аз съм на вашите услуги — рече тя.

Наташа знаеше, че трябва да излезе, но не можеше да го направи: нещо стискаше гърлото й и тя неучтиво, направо, с отворени очи гледаше княз Андрей.

„Сега ли? Тоя миг ли?… Не, това не може да бъде!“ — мислеше тя.

Той пак я погледна и тоя поглед я убеди, че тя не се е излъгала. Да, сега, в тая минута се решаваше нейната съдба.

— Излез, Наташа, аз ще те извикам — рече шепнешком графинята.

Наташа погледна майка си и княз Андрей с умоляващи, изплашени очи и излезе.

— Дойдох, графиньо, да помоля за ръката на вашата дъщеря — каза княз Андрей.

Лицето на графинята се изчерви, но тя не каза нищо.

— Вашето предложение… — започна важно графинята. — Той мълчеше и я гледаше в очите. — Вашето предложение… (тя се смути) ни е приятно и… аз приемам вашето предложение, мене ми е драго. И мъжът ми… надявам се… но ще зависи от самата нея…

— Аз ще й кажа, когато имам вашето съгласие… давате ли ми го? — каза княз Андрей.

— Да — рече графинята и му подаде ръка и със смесеното чувство на отчужденост и нежност долепи устни до челото му, когато той се наведе над ръката й.

Тя искаше да го обича като син; но чувствуваше, че той беше чужд и страшен за нея човек.

— Уверена съм, че мъжът ми ще бъде съгласен — каза графинята, — но вашият баща…

— Баща ми, на когото съобщих плановете си, постави като категорично условие за съгласието си — сватбата да стане не по-рано от една година. И тъкмо това исках да ви съобщя — рече княз Андрей.

— Вярно, че Наташа е още млада — но — толкова дълго!

— Не може да бъде иначе — каза с въздишка княз Андрей.

— Аз ще ви я пратя — каза графинята и излезе от стаята.

— Господи, помилуй нас — повтаряше тя, докато търсеше дъщеря си. Соня каза, че Наташа е в спалнята. Наташа седеше на кревата си бледна, със сухи очи, гледаше иконите, кръстеше се бързо и шепнеше нещо. Щом видя майка си, тя скочи и се хвърли към нея.

— Какво, мамо?… Какво?

— Иди, иди при него. Той иска ръката ти — рече графинята студено, както се стори на, Наташа. — Иди… иди — рече майката с тъга и укор след изтичалата си дъщеря и въздъхна тежко.

Наташа не помнеше как влезе в салона, Като влезе през вратата и го видя, тя се спря. „Нима тоя чужд човек стана сега всичко за мене? — попита се тя и мигновено отговори: — Да, всичко; сега той ми е по-скъп от всичко в света.“ Княз Андрей се приближи до нея с наведени очи.

— Аз ви обикнах от мига, когато ви видях. Мога ли да се надявам?

Той я погледна и сериозната страстност на нейното изражение го порази. Лицето й казваше: „Защо трябва да питате? Защо трябва да се съмнявате в онова, което не може да не знаете? Защо трябва да се приказва, когато не можеш да изразиш с думи онова, което чувствуваш?“

Тя се приближи до него и се спря. Той взе ръката й и я целуна.

— Обичате ли ме?

— Да, да — рече сякаш с раздразнение Наташа, въздъхна високо, още веднъж, по-често и по-често и зарида.

— За какво? Какво ви е?

— Ах, аз съм толкова щастлива — отговори тя, усмихна се през сълзи, наведе се по-близко до него, помисли една секунда, като че се питаше може ли, и го целуна.

Княз Андрей държеше ръката й, гледаше в очите й — и не намираше в душата си предишната любов към нея. В душата му изведнъж нещо се преобърна: нямаше я предишната поетичност и тайнствена прелест на желанието, а имаше жалост към нейната женска и детска слабост, имаше страх от нейната преданост и доверчивост, тежко и в същото време радостно съзнание за дълг, свързал завинаги нея с него. Сегашното чувство, макар че не беше толкова светло и поетично, както бе по-рано, беше сега по-сериозно й по-силно.

— Каза ли ви maman, че това не може да стане по-рано от година? — рече княз Андрей, продължавайки да гледа в очите й.

„Нима съм аз, онова момиченце-дете (всички тъй говореха за мене) — мислеше Наташа, — нима сега от тая минута нататък аз съм жена, равна на тоя чужд, мил, умен човек, уважаван дори от баща ми? Нима това е истина? Нима е истина, че сега вече не бива да се шегувам с живота, сега вече съм голяма, сега вече върху мене лежи отговорността за всяко мое дело и слово? Да, какво ме питаше той?“

— Не — отговори тя, но не разбираше какво я питаше той.

— Извинете — каза княз Андрей, — но вие сте толкова млада, а аз толкова много съм изпитал в живота. Аз се страхувам за вас. Вие не познавате себе си.

Наташа слушаше със съсредоточено внимание, като се мъчеше да разбере смисъла на думите му и не го разбираше.

— Колкото и тежка да бъде за мене тая година, която отлага щастието ми — продължи княз Андрей, — но в тоя срок вие ще проверите себе си. Моля ви след една година да ме направите щастлив; но вие сте свободна: нашият годеж ще остане тайна и ако вие се убедите, че не ме обичате или бихте обикнали… — рече, княз Андрей с неестествена усмивка.

— Защо говорите тъй? — прекъсна го Наташа. — Вие знаете, че още от деня, когато за първи път пристигнахте в Отрадное, аз ви обикнах — каза тя, твърдо уверена, че казва истината.

— За една година вие ще опознаете себе си.

— Ця-яла година! — каза изведнъж Наташа, която едва сега разбра, че сватбата е отложена за една година. — Но защо година? Защо година?… — Княз Андрей почна да й обяснява причината на отлагането. Наташа не го слушаше.

— А иначе не може ли? — попита тя. Княз Андрей не отговори нищо, но по лицето му се изписа невъзможността да се измени това решение.

— Това е ужасно! Не, това е ужасно, ужасно! — изведнъж заговори Наташа и отново зарида. — Аз ще умра, докато изчакам една година: това не може, то е ужасно. — Тя погледна годеника си в лицето и видя по него изражение на състрадание и недоумение.

— Не, не, аз ще направя всичко — каза тя, като спря изведнъж сълзите си, — толкова съм щастлива!

Бащата и майката влязоха в стаята и благословиха годеника и годеницата.

От тоя ден княз Андрей почна да идва у Ростови като годеник.

XXIV

Нямаше църковен годеж и никому не бе съобщено за годявката на Болконски и Наташа; за това настоя княз Андрей. Каза, че тъй като той е причина за отлагането, трябва да понесе цялата му тежест. Той каза, че се е свързал завинаги с думата си, но че не иска да обвързва Наташа и й оставя пълна свобода. Ако след половин година тя почувствува, че не го обича, ще има право да му откаже. От само себе си се разбира, че нито родителите, нито Наташа искаха и да чуят това; но княз Андрей настояваше на своето. Княз Андрей ходеше всеки ден у Ростови, но не се държеше с Наташа като годеник: той й говореше на вие и целуваше само ръката й. След деня на предложението между княз Андрей и Наташа се установиха съвсем различни от по-раншните отношения — близки и непринудени. Сякаш досега, те не бяха се познавали. И той, и тя обичаха да си спомнят как се гледаха един друг, когато бяха още никакви; сега и двамата се чувствуваха съвсем други същества: тогава престорени, сега естествени и искрени. В семейството изпърво чувствуваха неловкост в отношенията си с княз Андрей; той им се струваше човек от чужд свят и Наташа дълго приучваше домашните си да свикнат с княз Андрей и с гордост уверяваше всички, че той само изглежда такъв особен, а е както всички, и че тя не се страхува от него, и че никой не трябва да се страхува от него. След няколко дни в семейството свикнаха с него и без да се стесняват, караха пред него предишния си начин на живот, в който участвуваше и той. Той умееше да разговаря с графа за стопанството, с графинята и с Наташа — за премените, а за албуми и шиене на гергеф — със Соня. Понякога домашните от семейство Ростови приказваха помежду си, а и пред княз Андрей, учудвайки се — как се бе случило всичко това и колко очевидни са били предзнаменованията: и пристигането на княз Андрей в Отрадное, и тяхното отиване в Петербург, и приликата между Наташа и княз Андрей, който бе забелязала бавачката при първото пристигане на княз Андрей, и спречкването в 1805 година между Андрей и Николай, и много още други предзнаменования виждаха домашните за това, което се бе случило.

В къщата цареше онова поетично отегчение и мълчаливост, които съпътствуват винаги присъствието на годеник и годеница. Често, когато седяха заедно, всички мълчаха. Понякога ставаха и излизаха и годеникът, и годеницата, останали сами, все тъй мълчаха. Те рядко говореха за бъдещия си живот. Княз Андрей се страхуваше и стесняваше да говори за това. Наташа споделяше това чувство, както и всичките му чувства, които постоянно долавяше. Веднъж Наташа почна да го разпитва за сина му. Княз Андрей се изчерви, което сега често се случваше с него и което Наташа особено обичаше, и каза, че синът му няма да живее при тях.

— Защо? — рече уплашено Наташа.

— Не мога да го взема от дядо му и освен туй…

— Как бих го обичала! — рече Наташа, която веднага бе усетила мисълта му. — Но знам, вие искате да няма поводи за обвинения към вас и към мене.

Понякога старият граф дохождаше при княз Андрей, целуваше го и му искаше съвет по възпитанието на Петя или по службата на Николай. Като ги гледаше, старата графиня въздишаше. Соня всеки миг се боеше да не е излишна и се мъчеше да намира предлози, за да ги оставя сами дори когато това не им трябваше. Когато княз Андрей говореше, (той разказваше много хубаво), Наташа с гордост го слушаше; когато тя говореше, забелязваше със страх и радост, че той внимателно и изпитателно я гледаше. Тя с недоумение се питаше: „Какво търси той в мене? Какво, ли иска с тоя поглед? Ами ако в мене няма онова, което той търси с тоя поглед?“ Понякога тя изпадаше в присъщото й безумно-весело душевно настроение и тогава особено обичаше да, слуша и гледа как се смее княз Андрей. Той се смееше рядко, но затова пък, когато се смееше, цял се отдаваше на смеха си и всеки път след такъв смях тя се усещаше по-близка с него. Наташа щеше да бъде напълно щастлива, ако мисълта за предстоящата и наближаваща раздяла не я плашеше.

В навечерието на заминаването си от Петербург княз Андрей доведе със себе си Пиер, който от вечерта на бала ни веднъж не беше дохождал у Ростови. Пиер изглеждаше объркан и смутен. Той разговаряше с майката. Наташа седна със Соня до шахматната масичка и по тоя начин повика княз Андрей при себе си. Той се приближи до тях.

— Вие отдавна познавате Безухов, нали? — попита той. — Обичате ли го?

— Да, той е чудесен, но много смешен.

И както винаги, когато говореше за Пиер, тя почна да разправя анекдоти за разсеяността му, анекдоти, които дори измисляха за него.

— Знаете ли, аз му, поверих нашата тайна — каза Андрей. — Аз го познавам от детинство. Той има златно сърце. Моля ви, Натали — рече той изведнъж сериозно, — аз ще замина. Бог знае какво може да се случи. Вие може да разлю… Добре, знам, че не трябва да говоря, за това. Но едно нещо — каквото и да се случи с вас, когато мене няма да ме има…

— Но какво ще се случи?…

— Каквато и скръб да дойде — продължи княз Андрей, — моля ви, mademoiselle Sophie, каквото и да се случи, обърнете се единствено към него за съвет и помощ. Той е най-разсеяният и смешен човек, но има най-златното сърце.

Нито бащата, нито майката, нито самият княз Андрей не можеха да предвидят как ще подействува на Наташа раздялата с годеника й. Червена и развълнувана, със сухи очи, тя цял ден се разхождаше из къщи, занимавайки се с най-незначителни работи, сякаш не разбираше какво я очаква. Тя не плака дори в мига, когато при сбогуването той й целуна за последен път ръка.

— Не заминавайте! — промълви само тя с такъв, глас, който го накара да се замисли дали наистина не трябва да остане и който по-късно дълго време си спомняше. Когато той замина, тя пак не плака; но няколко дни седя в стаята си, без да плаче, не се интересуваше от нищо и само от време на време повтаряше: „Ах, защо замина той!“

Но две седмици след заминаването му, също тъй неочаквано за околните, тя се съвзе от нравствената си болест, стана същата, каквато беше по-рано, само че с променена нравствена физиономия, както децата след дълга болест стават от леглото с други лица.

XXV

Здравето и характерът на княз Николай Андреевич Болконски през тая последна година, след заминаването на сина му, много се влошиха. Той стана още по-раздразнителен от по-рано и всичките избухвания на безпричинния му гняв повечето пъти се изливаха върху: княжна Маря. Той сякаш най-грижливо търсеше всичките болезнени за нея места, та колкото се може по-жестоко да я измъчва нравствено. Княжна Маря имаше две страсти и затуй — две радости: племенникът Николушка и религията; и двете бяха любими теми на княза за нападки и подигравки. За каквото и да заговореха, той обръщаше разговора към суеверията на старите моми или разглезването и лошото възпитание на децата. „На тебе ти се иска да го (Николушка) направиш такава стара мома, каквато си ти; но напразно: на княз Андрей му трябва син, а не момиче“ — казваше той. Или пред княжна Маря се обръщаше към mademoiselle Bourienne и я питаше как й се виждат нашите попове и икони и се шегуваше…

Той непрестанно оскърбяваше болезнено княжна Маря, но дъщерята дори не правеше усилие над себе си да му прощава. Нима той можеше да бъде виновен пред нея и нима баща й, който — тя все пак знаеше това — я обичаше, можеше да бъде несправедлив? А пък и какво е справедливостта? Княжната никога не бе мислила за тая горда дума — „справедливост“. Всичките сложни закони на човечеството се съсредоточаваха за нея в един прост и ясен закон — в закона на обичта и самопожертвуването, даден от оня, който с обич страда за човечеството, макар че самият той е бог. Какво я интересуваше справедливостта или несправедливостта на другите хора? Ней беше потребно тя самата да страда и да обича и тя правеше това.

През зимата княз Андрей дойде в Лѝсие Гори, беше весел, кротък и нежен, какъвто княжна Маря отдавна не бе го виждала. Тя предчувствуваше, че с него се е случило нещо, но той не каза нищо на княжна Маря за любовта си. Преди да замине, княз Андрей дълго приказва за нещо с баща си и княжна Маря забеляза, че преди заминаването и двамата бяха недоволни един от друг.

Наскоро след заминаването на княз Андрей княжна Маря писа от Лѝсие Гори в Петербург на приятелката си Жули Карагина, която княжна Маря мечтаеше, както винаги мечтаят девойките, да омъжи за брат си и която през това време беше в траур по случай смъртта на брат си, убит в Турция.

„Вижда се, че скърбите са наша обща съдба, мила и нежна приятелко Julie.

Вашата загуба е толкова ужасна, че аз не мога да си я обясня иначе освен като особена милост на Бога, който, обичайки ви, иска да ви изпита вас и вашата превъзходна майка. Ах, приятелко моя, религията и само религията може — не казвам вече да ни утеши, но да ни спаси от отчаянието; само религията може да ни обясни онова, което без нейна помощ човек не може да разбере: за какво, защо — добри, възвишени същества, способни да намират щастие в живота и никому не само не вредни, но необходими за щастието на другите биват повикани от Бога, а злите, безполезните и вредните или такива, които са тежест за себе си и за другите, остават да живеят. Първата смърт, която, видях и която никога няма да забравя — смъртта на моята мила снаха, ми направи такова впечатление. Също тъй, както вие питате съдбата за какво трябваше да умре вашият прекрасен брат, също тъй аз питах за какво трябваше да умре тоя ангел — Лиза, която не само че не бе сторила никакво зло никому, но никога не бе имала в душата си друго освен добри мисли. И какво, приятелко моя? Ето, изминаха оттогава пет години и аз със своя нищожен ум почвам вече ясно да разбирам за какво е трябвало да умре тя и как тая смърт бе само израз на безкрайната благост на твореца, всичките действия на когото, макар и повечето от тях да не разбираме, са само проява на неговата безкрайна обич към творението му. Често си мисля, че тя може би е била премного ангелски-невинна; за да има сила да понесе всичките майчински задължения. Тя беше безукорна като млада съпруга; може би тя не би могла да бъде такава майка. Сега не стига, че остави на нас, и особено на княз Андрей, най-чисто съжаление и спомен, но навярно там тя ще получи такова място, за каквото аз не смея да се надявам. Но като не говорим само за нея, тая ранна и страшна смърт, въпреки тъгата, която донесе, оказа най-благотворно влияние на мене и на брат ми. Тогава, в мига на загубата, тия мисли не можеха да минат през ума ми; тогава аз бих ги прогонила с ужас, но сега това е толкова ясно и несъмнено. Пиша ви всичко това, приятелко моя, само за да ви убедя в евангелската истина, която стана за мене жизнено правило: ни един косъм от главата ни няма да падне без неговата воля. А неговата воля се ръководи само от безпределна обич към нас и затуй всичко, каквото се случва с нас, всичко е за наше добро. Питате дали ще прекараме идната зима в Москва? Въпреки всичкото ми желание да ви видя, не мисля и не искам това. И вие ще се учудите, че причината е Буонапарте. И ето защо: здравето на баща ми явно отслабва: той не може да търпи противоречия и става раздразнителен. Тая раздразнителност, както знаете, е насочена предимно към политическите работи. Той не може да понесе мисълта, че Буонапарте води политика като с равни с всички монарси в Европа и особено с нашия — внука на великата Екатерина! Както знаете, аз съм съвсем равнодушна към политическите въпроси, но от думите на баща ми и от неговите разговори с Михаил Иванович зная всичко, което става в света, и особено всички почести, оказвани на Буонапарте, когото от целия свят само в Лѝсие Гори, както ми се чини, не го признават нито за велик човек, нито — още по-малко — за френски император. И баща ми не може да понесе това. Струва ми се, че най-много поради възгледите си по политическите въпроси и предвиждайки спречкванията, които ще има поради държането си — да не се стеснява от никого и да казва какво мисли, баща ми неохотно говори за отиване в Москва. Всичко, което ще спечели от лекуването, ще го загуби от споровете за Буонапарте, които са неминуеми. Във всеки случай това ще се реши скоро. Нашият семеен живот върви както по-рано с изключение на това, че брат ми Андрей не е тук. Както вече ви писах, напоследък той много се промени. След неговата скръб той едва сега, тая година, нравствено съвсем се съживи. Стана такъв, какъвто го знам като дете: добър, нежен, с такова златно сърце, каквото никой няма. Той разбра, както ми се струва, че животът още не е свършил за него. Но заедно с тая нравствена промяна физически той много отслабна; Станал е по-слаб от по-рано и по-нервен. Страхувам се за него и съм доволна, че предприе това пътуване в чужбина, което докторите отдавна му предписваха. Надявам се, че ще се поправи от това. Пишете ми, че в Петербург приказват за него като за един от най-добрите, образовани и умни млади хора. Извинете моето самолюбие по отношение на близките ми — аз никога не съм се съмнявала в това. Не може да се изчислят добрините, които той направи тук на всички — като се почне от неговите селяни и до дворяните. Когато е отишъл в Петербург, той е взел само онова, което му се е падало. Чудя се как изобщо стигат слухове от Петербург в Москва и особено такива неверни, като тоя, за който ми пишете — слухът за мнимата женитба на брат ми с малката Ростова. Не мисля, че Андрей, когато и да било, би се оженил за някого и особено — за нея. И ето защо: първо, знам, че макар да говори рядко за покойната си жена, тъгата по тая загуба премного се е вкоренила в сърцето му, за да може, когато и да е, да й вземе заместница и мащеха на нашия мъничък ангел. Второ, защото, доколкото зная, тая девойка съвсем не е от тоя род жени, които могат да се харесат на княз Андрей. Не мисля, че княз Андрей ще я избере за своя жена, и ще ви кажа откровено: не го желая. Но аз се разбъбрих, свършвам втория си лист. Довиждане, мила приятелко, да ви запази Бог под своята свята и могъща закрила. Моята мила приятелка mademoiselle Bourienne ви целува.

Мари“

XXVI

В средата на лятото княжна Маря получи неочаквано писмо от княз Андрей от Швейцария, в което й съобщаваше странна и неочаквана новина. Княз Андрей й пишеше за годежа си с Ростова. От цялото писмо лъхаше любовна възторженост към годеницата и нежно приятелство и доверие към сестрата. Той пишеше, че никога не е любил тъй, както люби сега, и че едва сега е разбрал и опознал живота. Молеше сестра си да му прости, че при дохождането си в Лѝсие Гори не бе й казал за това решение, макар че е говорил за него с баща си. Той не й казал, защото княжна Маря би почнала да моли баща им да даде съгласието си и без да постигне целта си, би раздразнила баща си и би понесла върху си цялата тежест на неговото неудоволствие. Впрочем, пишеше той, тогава още работата не беше решена тъй окончателно както сега. „Тогава баща ни ми определи срок от една година и ето вече изминаха шест месеца, половината от определения срок, и аз държа по-твърдо от всеки друг път на решението си. Ако докторите не ме бяха задържали тук за водно лечение, аз щях да бъда вече в Русия, но сега трябва да отложа връщането си още с три месеца. Ти ме познаваш и знаеш моите отношения с баща ни. Аз нямам нужда за нищо от него, бил съм и винаги ще бъда независим, но да сторя нещо против волята му, да си навлека гнева му, когато нему може би е останало съвсем малко да бъде между нас, това наполовина би унищожило щастието ми. Сега му пиша писмо за същото и те моля, когато намериш сгодна минута, да му предадеш писмото и да ми съобщиш какво мисли той по всичко това и има ли надежда да се съгласи да съкрати срока с три месеца.“

След дълги колебания, съмнения и молитви княжна Маря предаде писмото на баща си. На другия ден старият княз й каза спокойно:

— Пиши на брат си да почака, докато умра… Няма да бъде дълго — скоро ще ви отърва…

Княжната искаше да възрази нещо, но баща й не позволи и почна все повече и повече да повишава гласа си:

— Жени се, жени се, миличък… Хубаво родство!… Умни хора, а? Богати, а? Да. Николушка ще има добра мащеха. Пиши му да се жени, ако ще, и утре. Мащеха на Николушка ще бъде — тя, а аз ще се оженя за Буриенката!… Ха, ха, ха, да не бъде и той без мащеха! Едно само, в моята къща повече женоря не ми трябват; нека се жени, но да живее отделно. Може би и ти ще се преместиш при него? — обърна се той към княжна Маря. — Добър път, по ранина… по ранина… по ранина…

След това избухване князът ни веднъж не заговори вече по тоя въпрос. Но сдържаното раздразнение за малодушието на сина се прояви в отношенията на бащата към дъщерята. Към досегашните поводи за подигравки се прибави и един нов — разговор за мащехата и любезности към m-lle Bourienne.

— Че защо да не се оженя за нея? — казваше той на дъщеря си. — Чудесна княгиня ще бъде! — И напоследък, за свое недоумение и учудване, княжна Маря почна да забелязва, че баща й наистина почваше все повече и повече да приближава французойката към себе си. Княжна Маря писа на княз Андрей как баща им бе посрещнал писмото му; но утешаваше брат си, като изказваше надежда, че баща им ще се примири с тая мисъл.

Николушка и неговото възпитание, André и религията бяха утешенията и радостите на княжна Маря; но освен това, тъй като на всеки човек са потребни негови лични надежди, в най-тайната глъбина в душата на княжна Маря имаше скрита една мечта и една надежда, които й даваха главната утеха в живота. Тая утешителна мечта и надежда й дадоха божите хора — юродивите и странниците, които я посещаваха скритом от княза. Колкото повече живееше княжна Маря, колкото повече преживяваше живота и го наблюдаваше, толкова повече я учудваше късогледството на хората, търсещи тук на земята наслада и щастие: трудещи се, страдащи, борещи се и причиняващи си зло един другиму, за да достигнат това невъзможно, призрачно и порочно щастие. „Княз Андрей обичаше жена си, тя умря, нему това не му стига, той иска да свърже щастието си с друга жена. Баща ми не иска това, защото желае за Андрей по-знатна и по-богата съпруга. И всички се борят, и страдат, и мъчат, и похабяват душата си, своята вечна душа, за постигане на блага, които траят само миг. Не бе достатъчно, че самите ние знаем това — но Христос, синът на Бога, слезе на земята и ни каза, че тоя живот е мигновен живот, изпитание, а ние се държим за него и смятаме да намерим в него щастие. Как никой не е разбрал това? — мислеше княжна Маря. — Никой освен тия презрени божи хора, които с торби на гръб идват при мене през задния вход, страхувайки се да не попаднат пред очите на княза, и то не за да не пострадат от него, а да не вкарат него в грях. Да оставиш семейство, родно място, всички грижи за земни блага, за да не се свързваш с нищо, да ходиш в кълчищна дрипа, под чуждо име от едно място на друго, без да причиняваш вреда на хората, а да се молиш за тях, да се молиш и за ония, които те гонят, и за ония, които те покровителствуват — няма по-висока истина и живот от тая истина и от тоя живот!“

Имаше една странница, Федосюшка, петдесетгодишна, дребничка, тихичка, сипаничава жена, която повече от тридесет години ходеше боса и с вериги. Нея княжна Маря особено я обичаше. Веднъж, когато в тъмната стая, при светлината на едно кандилце, Федосюшка разправяше за живота си, внезапно на княжна Маря с такава сила й мина през ума мисълта, че единствено Федосюшка е намерила верния път в живота, та реши самата тя да тръгне да странствува. Когато Федосюшка отиде да спи, княжна Маря дълго мисли за това и най-сетне реши, че колкото и чудно да е, тя трябва да тръгне да странствува. Тя довери намерението си само на един духовник-монах, отец Акинфий, и духовникът одобри намерението й. Под предлог за подарък на странниците княжна Маря си набави пълно страннишко облекло: риза, цървули, кафтан и черна забрадка. Често, приближавайки се до скъпия за нея скрин, княжна Маря се спираше в нерешителност — дали не е настъпило вече времето, за да приведе в изпълнение намерението си.

Често, слушайки разказите на странниците, тя се вдъхновяваше от техните прости, за тях механически, но за нея изпълнени с дълбок смисъл думи, тъй че няколко пъти беше готова да захвърли всичко и да избяга от къщи. Във въображението си тя вече се виждаше заедно с Федосюшка в груба дрипа как крачи с тояжка и торбичка из прашния път, насочвайки своето странствуване без завист, без човешка любов и без желания от едни светци към други и в края на краищата там, дето няма нито тъга, нито въздишки, а вечна радост и блаженство.

„Ще отида на едно място, ще се помоля; преди да свикна, да го обикна — ще тръгна по-нататък. Ще вървя дотогава, докато краката ми се подкосят, и ще легна и умра някъде, и ще отида най-сетне в онова вечно, тихо пристанище, дето няма ни тъга, нито въздишки!…“ — мислеше княжна Маря.

Но после, когато виждаше баща си и особено мъничкия Коко, намерението й отслабваше, тя плачеше тихичко и чувствуваше, че е грешница: обичаше баща си и племенника си повече, отколкото Бога.

ЧАСТ ЧЕТВЪРТА

I

Библейското предание разправя, че липсата на труд — безделието, било условие за блаженството на първия човек преди неговото падение. Обичта към безделието е останала също такава и в падналия човек, но проклятието продължава да тежи върху човека, и не само защото ние трябва с пот на челото да си изкарваме хляба, но защото според нашите нравствени качества не можем да бъдем бездейни и спокойни. Един таен глас ни казва, че трябва да се чувствуваме виновни, защото не вършим нищо. Ако човек би могъл да намери някакво състояние, в което, без да върши нищо, да се чувствува полезен и изпълняващ дълга си, той би намерил едната страна на първобитното блаженство. От такова състояние на задължително и безукорно безделие се ползува цяло съсловие — съсловието на военните. В това именно задължително и безукорно безделие е била и ще бъде главната привлекателност на военната служба.

Николай Ростов изпитваше напълно това блаженство след 1807 година, продължавайки да служи в Павлоградския полк, дето вече командуваше ескадрон, който бе приел от Денисов.

Ростов бе станал загрубял, добър момък, когото неговите московски познати биха намерили до известна степен mauvais genre[1], но който бе обичан и уважаван от другарите, от подчинените и от началството си и който бе доволен от своя живот. Напоследък, тоест в 1809 година, в писмата, получавани от къщи, той все по-често намираше оплаквания от майка си, че работите им вървят от лошо по-лошо и че е време да се върне в къщи, да зарадва и успокои старите си родители.

Като четеше тия писма, Николай изпитваше страх, че искат да го извадят от тая среда, в която, оградил се от цялата житейска бъркотия, живееше толкова тихо и спокойно. Той чувствуваше, че рано или късно ще трябва пак да влезе в тоя житейски въртоп с работи, които се разстройват и оправят, с проверка на сметките на управители, с караници, интриги, с връзки, с обществото, с любовта на Соня и с даденото й обещание. Всичко това беше страшно мъчно, объркано и той отговаряше на майчините си писма със студени класически писма, започващи с ma chère maman[2] и свършващи с votre obéissant fils[3], като премълчаваше кога смята да се върне. В 1810 година той получи писма от домашните си, в които му съобщаваха за годежа на Наташа с Болконски и че сватбата ще бъде след една година, защото старият княз не бил съгласен. Това писмо огорчи и оскърби Николай. Първо, мъчно му беше, че ще загуби от къщи Наташа, която обичаше най-много от всички домашни; второ, от своето хусарско гледище съжаляваше, че не е бил там, защото той би показал на тоя Болконски, че сродяването с него съвсем не е толкова голяма чест и че ако той обича Наташа, може да мине и без позволение от налудничавия си баща. За миг той се поколеба — дали да вземе отпуск, за да види Наташа годеница, но в това време се случиха маневри, дойдоха и съображенията за Соня, за бъркотията и Николай пак отложи. Но през пролетта на същата година той получи писмо от майка си, писано скритом от графа, и това писмо го убеди да замине. Тя му пишеше, че ако Николай не си дойде и не вземе работите в свои ръце, цялото имение ще отиде на публичен търг и всички ще стигнат до просия. Графът е толкова слаб, така се е доверил на Митенка и е толкова добър, и тъй всички го мамят, че всичко върви от лошо по-лошо. „За Бога, моля ти се, ела веднага, ако не искаш да направиш мене и цялото си семейство нещастни“ — пишеше графинята.

Това писмо подействува на Николай. То притежаваше здравия смисъл на посредствеността, който му подсказваше какво трябва да прави.

Сега трябваше да замине — ако не като си даде оставката, то поне в отпуск. Защо трябваше да замине, той не знаеше; но след като си отспа след обяд, заповяда да оседлаят сивия Марс, отдавна неязден и страшно зъл жребец, и върнал се в къщи на запенения жребец, каза на Лаврушка (лакеят на Денисов остана при Ростов) и на дошлите вечерта другари, че ще иска отпуск и ще замине за дома. Колкото и тежко и странно да му беше да си помисли, че ще замине и няма да узнае от щаба онова, което особено го интересуваше, ще бъде ли произведен ротмистър, или ще получи „Ана“[4] за последните маневри; колкото и странно да му беше да си представи, че ще замине, без да продаде на граф Голуховски тройката светлокафяви с черни гриви и с черни опашки коне, за които полският граф се пазареше с него и за които Ростов се обзалагаше, че ще ги продаде за две хиляди; колкото и невъзможно да му се струваше, че балът, който хусарите трябваше да устроят на пани Пшаздецка — напук на уланите, които бяха устроили бал на своята пани Боржозовска, — ще стане без него, той знаеше, че трябва да замине от тоя ясен, хубав свят за някъде си, дето всичко беше празна работа и бъркотия. След седмица получи отпуск. Хусарите, другари не само по полк, ами и по бригада, дадоха обяд на Ростов, който струваше по подписка петнадесет рубли на човек — свиреха две музики, пяха два хора певци; Ростов танцува трепак[5] с майор Басов; пияните офицери дигаха на ръце, прегръщаха и изпуснаха Ростов; войниците от трети ескадрон още веднъж го дигнаха на ръце и викаха „ура!“. След това сложиха Ростов в шейната и го изпратиха до първата станция.

До половината път, както винаги става, от Кременчуг до Киев, всичките мисли на Ростов бяха още назад — в ескадрона; но щом преполови пътя, той почна вече да забравя тройката светлокафяви коне, вахмистъра си и пани Боржозовска и почна неспокойно да се пита какво и как ще намери в Отрадное. Колкото повече наближаваше, толкова по-силно, много по-силно (сякаш нравственото чувство бе подчинено на същия закон за привличането обратнопропорционално на квадрата на разстоянието) той мислеше за дома; на последната станция пред Отрадное той даде три рубли бакшиш на файтонджията и като момче изтича, задъхан, върху входната площадка на къщата.

След възторга на срещата и след странното чувство на неудовлетвореност в сравнение с онова, което очакваш — все същото, защо толкова бързах! — Николай почна да се вживява в стария домашен свят. Баща му и майка му бяха същите, само малко поостарели. Новото в тях беше някакво безпокойство и понякога — несъгласие, което не съществуваше по-рано и което, както скоро узна Николай, бе причинено от лошото състояние на работите. Соня беше почнала вече двадесетата си година. Тя бе спряла вече да хубавее, не обещаваше нищо повече от това, което имаше; но и то стигаше. Откак пристигна Николай, тя цяла лъхаше щастие и любов и вярната, непоколебима любов на тая девойка му действуваше радостно. Петя и Наташа най-много учудиха Николай. Петя беше вече голямо, тринадесетгодишно, хубаво, весело и умно-палаво момче, чийто глас вече мутираше. Николай дълго се учудваше и се смееше на Наташа, като я гледаше.

— Съвсем не си същата — рече той.

— Какво, погрозняла ли съм?

— Напротив, но някак си важна. Княгиня? — каза й той шепнешком.

— Да, да, да — рече радостно Наташа.

Наташа му разказа за любовта си с княз Андрей, за неговото дохождане в Отрадное и му показа последното му писмо.

— Е, как, радваш ли се? — попита Наташа. — Сега аз съм тъй спокойна и щастлива.

— Много се радвам — отговори Николай. — Той е отличен човек. А ти много ли си влюбена?

— Как да ти кажа — отговори Наташа, — аз бях влюбена в Борисов учителя си, в Денисов, но това съвсем не е същото. Спокойно ми е, сигурно. Знам, че по-добър човек от него не може да има и тъй ми е спокойно сега и хубаво. Съвсем не както по-рано…

Николай изказа пред Наташа неудоволствието си, че сватбата е отложена за една година; но Наташа се нахвърли ожесточено върху брат си, доказвайки му, че не можеше да бъде иначе, че би било лошо да влезе в семейството против волята, на бащата и че тя самата искала това.

— Ти съвсем, съвсем не разбираш — рече тя. Николай млъкна и се съгласи с нея.

Брат й често се чудеше, като я гледаше. Съвсем не личеше, че тя е влюбена годеница, разделена от годеника си. Тя беше кротка, спокойна и весела — съвсем както по-рано. Това учудваше Николай и дори го караше да гледа недоверчиво на сгодяването й с Болконски. Той не вярваше, че нейната съдба е вече решена, толкова повече, че не беше виждал княз Андрей с нея. Все му се струваше, че в тоя предполагаем брак нещо не е в ред.

„Защо е отлагането? Защо не са се сгодили официално?“ — мислеше той. Веднъж, когато поговори с майка си за Наташа, той, за свое учудване и донякъде — за удоволствие, разбра, че и майка му в глъбините на душата си понякога гледаше също като него недоверчиво на тоя брак.

— Ето на̀, пише — рече тя, като показа на сина си писмо от княз Андрей с онова затаено чувство на недоброжелателство, което майката има винаги към бъдещото съпружеско щастие на дъщеря си, — пише, че не ще дойде по-рано от декември. Каква е тая работа, която може да го задържа? Сигурно болест! Много му е слабо здравето. Ти недей казва на Наташа. Не гледай, че е весела: тя изживява последните си момински дни, а аз знам какво става с нея всеки път, когато получи писмо от него. Но като рече Бог, всичко ще бъде добре — заключаваше тя всеки път, — той е отличен човек.

[1] Лош тон. ↑

[2] Мила мамо. ↑

[3] Вашият послушен син. ↑

[4] Орден „Св. Ана“. ↑

[5] Руски народен танц със силно притропване. — Б.пр. ↑

II

На първо време след пристигането си Николай беше сериозен и дори се отегчаваше. Измъчваше го предстоящата необходимост да се намеси в тия глупави работи по стопанството, за което майка му го бе извикала. За да смъкне по-скоро от плещите си тоя товар, на третия ден от пристигането си, ядосано, без да отговаря на Наташа, която го попита де отива, той тръгна навъсен към пристройката, дето живееше Митенка, и му поиска сметките за всичко. Какво представляваха тия сметки за всичко, Николай знаеше по-малко, отколкото обхванатият от страх и недоумение Митенка. Разговорът и проверката с Митенка не продължи много. Кметът, стареят и селският стражар, които чакаха в антрето на пристройката, със страх и удоволствие слушаха отначало как забуча и загърмя сякаш все по-засилващият се глас на младия граф, слушаха ругателните и страшни думи, които валяха една след друга.

— Разбойник! Неблагодарна твар!… Щете накълцам, куче… не като с татко… окрал… негодник.

След това с не по-малко удоволствие и страх тия хора видяха как младият граф, цял почервенял, с налети от кръв очи, измъкна Митенка за яката, ритна го много майсторски в задника с крака и коляното си, като избра сгодно време между приказките си, и викна: „Вън! И помен от тебе да няма тук, мръснико!“

Митенка изхвръкна презглава над шестте стъпала и избяга в цветната градина. (Тая цветна градина бе известно място за спасяване на престъпниците в Отрадное. Самият Митенка, когато пристигаше пиян от града, се криеше в тая градина и мнозина от жителите на Отрадное, които се криеха от Митенка, знаеха спасителната сила на тая цветна градина.)

Жената на Митенка и балдъзите му надникнаха с изплашени лица в пруста от вратата на стаята, в която кипеше чист самовар и се издигаше високото управителско легло с юрган, ушит от парченца.

Младият граф, задъхан, без да им обръща внимание, мина с решителни крачки покрай тях и си отиде в къщи.

Графинята, узнала веднага от прислужничките какво бе станало в пристройката, от една страна, се успокои, че сега положението им ще трябва да се поправи; а, от друга страна, се обезпокои — как ще понесе това синът й. Няколко пъти тя се приближава на пръсти до неговата врата и слушаше как той пуши лула след лула.

На другия ден старият граф повика настрана сина си и с плаха усмивка му каза:

— Знаеш ли, душо моя, ти напразно си кипнал! Митенка ми разправи всичко.

„Аз знаех — помисли Николай, — че никога нищо няма да проумея тук, в тоя глупашки свят.“

— Ти си се ядосал, че той не бил вписал тия седемстотин рубли. Но той ги е вписал като пренос, а ти не си погледнал другата страница.

— Татко, той е мръсник и крадец, аз зная. И каквото съм направил — направил съм го. А ако не искате, няма да му казвам нищо.

— Не, душо моя. (Графът също бе смутен. Той усещаше, че лошо управлява имението на жена си и че е виновен пред децата си, но не знаеше как да поправи това.) Не, моля те да поемеш ти работите, аз съм стар, аз…

— Не, татко, простете, ако съм ви причинил неприятност; мене по-малко от вас ме бива.

„Дявол да ги вземе с тия селяни и пари, и преноси на другата страница — мислеше той. — От четвъртина на шест залога все още разбирах някога, но от пренос на друга страница — нищо не разбирам“ — каза си той и оттогава вече не се вмесваше в работите. Само веднъж графинята извика сина си, каза му, че има полица от Ана Михайловна за две хиляди и попита Николай как смята да постъпи.

— Ето как — отговори Николай. — Вие ми казахте, че зависи от мене. Аз не обичам Ана Михайловна, не обичам и Борис, но те приятелствуваха с нас и са бедни. Та ето как! — и скъса полицата и с тая постъпка накара старата графиня да ридае със сълзи от радост. След това младият Ростов, без да се вмесва повече в никакви стопански работи, със страстно увлечение се зае с новото за него занимание — лов с кучета, който старият граф бе въвел в големи размери.

III

Бяха почнали вече първите мразовити дни, утринните студове сковаваха наквасената от есенните дъждове земя, зеленината вече се бе събрала на стръкчета и се отделяше — яркозелена — от ивиците на сиво-кафявата, изтъпкана от добитъка зимница и на светложълтата пожъната летница с червените ивици на елдата. Могилите и горите, които в края на август още бяха зелени острови между черните поля на зимнините и на пожънатите ниви, станаха златисти и яркочервени острови сред яркозелените зимници. Зайците бяха си вече наполовина сменили козината, лисичите семейства почнаха да се пръскат и младите вълци бяха по-големи от кучета. Беше най-хубавото време за лов. Кучетата на буйния млад ловец Ростов вече не само бяха напълно обсебени от лова, но толкова бяха подбили краката си, че на общия съвет на ловците се реши да дадат три дни почивка на кучетата и на 16 септември да тръгнат на лов, започвайки от Дубрава, дето имаше непокътнато вълче семейство.

В това положение бяха работите на 14 септември.

През тоя ден ловците си бяха в къщи; беше студено и щипеше, но привечер почна да се заоблачава и се постопли. На 15 септември сутринта, когато младият Ростов по халат погледна през прозореца, той видя, че не можеше да има за лов по-хубаво утро от това: небето сякаш се топеше и без вятър се спускаше на земята. Единственото движение във въздуха беше бавното движение от горе на долу на спускащите се микроскопични капки от мъглата. По оголените клони на градината висяха прозрачни капки и падаха върху току-що окапалите листа. В зеленчуковата градина земята чернееше лъскаво-мокра като мак и се сливаше недалеч с мътното и влажно покривало на мъглата. Николай излезе на мократа, отрупана с кал входна площадка; миришеше на увехнала гора и на кучета. Пъстрата, с черни петна и широка, задница кучка Милка, с големи, черни, изпъкнали очи, като видя господаря си, стана, протегна се назад и легна като заек, след това скочи неочаквано и го близна право по носа и мустаците. Друга хрътка, виждайки господаря си от пътечката в цветната градина, изви гръб и хукна стремително към входната площадка и като дигна опашка, почна да се търка в краката на Николай.

— О, хой! — чу се в това време онова неподражаемо ловджийско подвикване, в което се съчетават и най-ниският бас, и най-тънкият тенор, и иззад ъгъла излезе старшият водач на ловджийски кучета Данило, подстриган по украински, побелял, сбръчкан ловец с превит камшик в ръка и с онова изражение на самостоятелност и презрение към всичко в света, каквото имат само ловците. Той свали черкезкия си калпак пред господаря и го погледна с презрение. Това презрение не беше оскърбително за господаря: Николай знаеше, че тоя презиращ всичко и стоящ над всичко Данило все пак е негов слуга и ловец.

— Данило! — каза Николай, усещайки плахо, че в това ловджийско време, с тия кучета и с ловеца, вече бе го обзело онова непреодолимо ловджийско чувство, в което човек забравя всичките си предишни намерения, както влюбен в присъствието на любимата си.

— Какво ще заповядате, ваше сиятелство? — попита протодяконският бас, пресипнал от викове за насъскване, и две черни, блестящи очи погледнаха изпод вежди млъкналия господар. „Какво, или не ще издържиш?“ — сякаш казваха тия очи.

— Бива си го деня? И за гонитбата, и за препускането, а? — рече Николай, като чешеше Милка зад ушите.

Данило не отговори и примигна.

— Изпратих Уварка да послуша призори — каза басът му след минутно мълчание, — разправя, че ги е завела в Отрадненската забранена гора, там виели. (Завела ги — значеше, че вълчицата, за която знаеха и двамата, е минала с малките си в Отрадненската гора, отделена от другите имоти, на две версти далеч от къщи.)

— Нали трябва да тръгваме? — каза Николай. — Я ела при мене с Уварка.

— Както заповядате!

— И почакай с храненето.

— Слушам.

След пет минути Данило и Уварка бяха в кабинета на Николай. Макар че Данило нямаше висок ръст, когато човек го видеше в стая, той правеше впечатление, каквото кон или мечка върху под посред мебели и обстановка на човешки живот. Самият Данило чувствуваше това и както обикновено стоеше чак до вратата, мъчейки се да говори по-тихо, да не се движи, за да не изпотроши някак господарските покои, мъчейки се по-скоро да издума всичко и да излезе на простор изпод тавана — под небето.

След като свърши разпитванията на Данило, който го увери, че кучетата са добре (и на Данило му се искаше да тръгнат), Николай заповяда да оседлаят конете. Но тъкмо когато Данило щеше да излезе, в стаята с бързи крачки влезе Наташа, още невчесана и необлечена, с големия шал на бавачката. Заедно с нея влезе тичешком и Петя.

— Тръгваш ли? — рече Наташа. — Тъй си и знаех! Соня казваше, че няма да тръгнете. А аз знаех, че в такъв ден като днес не може да не се тръгне.

— Тръгваме — отговори неохотно Николай, комуто днес не му се искаше да вземе Наташа и Петя, тъй като смяташе да предприеме сериозен лов. — Тръгваме, само че за вълци, на тебе ще ти бъде отегчително.

— Ти знаеш, че това е най-голямото ми удоволствие — рече Наташа. — Не е хубаво туй — тръгва сам, заповядал да оседлаят конете, а на нас нищо не казва.

— Няма пречки за русите, тръгваме! — извика Петя.

— Но ти не бива: маминка каза, че ти не бива да дохождаш — каза Николай на Наташа.

— Не, аз ще дойда, без друго ще дойда — рече Наташа решително. — Данило, кажи да оседлаят конете ни и на Михайло — да тръгва с моите кучета — обърна се тя към старшия водач на кучетата.

На Данило и без това му се струваше неприлично и тежко да стои в стаята, ала да има каквато и да е работа с госпожицата, му се струваше невъзможно. Той наведе очи и побърза да излезе, сякаш това не се отнасяше за него, като се мъчеше да не би, без да ще, да повреди някак госпожицата.

IV

Старият граф, който винаги поддържаше грамаден брой ловци и кучета, но сега ги бе предал всички на сина си, през тоя ден; 15 септември, беше в добро настроение и се приготви да отиде и той на лов.

След един час всички бяха до входната площадка. Николай със строго и сериозно изражение, което показваше, че сега няма време да се занимава с дреболии, мина покрай Наташа и Петя, които му разправяха нещо. Той прегледа всичко, изпрати напред една група кучета и ловци за подгонване на дивеча, яхна червеникавия си донски кон и като подсвиркваше на своите кучета, подкара през хармана към полето, отдето се отиваше за забранената Отрадненска гора. Конят на стария граф, червеникав, със светла грива и опашка, наречен Вифлянка, бе воден от коняря на графа, а графът трябваше да отиде направо с бричката до определеното за него място, дето минаваха зверовете.

Бяха доведени петдесет и четири копоя, за които имаше шест души водачи. Освен господата имаше осем души водачи, след които тичаха повече от четиридесет хрътки, тъй че заедно с кучетата на господата бяха тръгнали на лов около сто и тридесет кучета и двадесет конни ловци.

Всяко куче си знаеше господаря и името. Всеки ловец знаеше работата, мястото и назначението си. Щом излязоха от оградата, всички без шум и разговори се проточиха равномерно и спокойно по пътя и из полето, които водеха към Отрадненската гора.

Конете вървяха из полето като по пухкав килим, от време на време цапайки из локви, когато пресичаха пътищата. Мъгливото небе продължаваше незабелязано и равномерно да се спуска към земята, във въздуха беше тихо, топло, беззвучно. От време на време се чуваше ту подсвиркване на ловец, ту пръхтене на кон, ту шибване с камшик или скимтене на куче, което не вървеше в реда си.

Когато минаха около една верста, из мъглата се показаха насреща им още петима конници с кучета. Начело яздеше бодър, хубав старец с големи побелели мустаци.

— Здравейте, вуйчо — рече Николай, когато старецът приближи до него.

— Чиста работа марш!… Тъй си и знаех — заговори вуйчото (той беше далечен роднина, не богат съсед на Ростови), — тъй си и знаех, че няма да се стърпиш, и добре е, че си тръгнал. Чиста работа марш! (Това беше любимата поговорка на вуйчото.) Веднага заеми гората, защото моят Гирчик ми съобщи, че Илагиновите хора са в Корники; та — чиста работа марш! — ще ти вземат под носа дивеча.

— Там отивам. Какво, да се съберат ли кучетата? — попита Николай. — Да се съберат…

Събраха копоите заедно и вуйчото с Николай тръгнаха един до друг. Наташа, обвита в шалове, изпод които се съзираше оживеното й, с блеснали очи лице, пристигна до тях, препускайки, придружена от Петя и Михайло ловеца, които не се отделяха от нея, и от берейтора, когото бяха прикрепили при нея като бавачка. Петя се смееше за нещо си, удряше и дърпаше своя кон. Наташа изкусно и сигурно седеше на своя вран Арабчик и със сигурна ръка, без усилие, отведнъж го спря.

Вуйчото погледна неодобрително Петя и Наташа. Той не обичаше да смесва заедно забавление със сериозен лов.

— Здравейте, вуйчо, и ние сме тръгнали — извика Петя.

— Здравейте, здравейте, ама да не изпотъпчете кучетата — рече строго вуйчото.

— Николенка, какво чудесно куче е Трунила! Веднага ме позна — каза Наташа за любимия си копой.

„Трунила преди всичко не е куче, а копой“ — помисли Николай и погледна строго сестра си, като се помъчи да й даде да почувствува разстоянието, което трябваше да ги разделя в тоя миг. Наташа разбра това.

— Вуйчо, вие недейте мисли, че ще пречим на когото и да било — каза Наташа. — Ние ще застанем на мястото си и няма да помръднем.

— И добре ще направите, мила графинке — отговори вуйчото. — Само да не паднете от коня — добави той, — че инак — чиста работа марш! — няма на какво да седите.

Забранената Отрадненска гора се виждаше на около сто сажена и водачите на кучетата се приближаваха към нея. Ростов, заедно с вуйчото, реши окончателно отде ще пускат кучетата, показа на Наташа мястото, дето тя трябваше да стои и дето съвсем нищо не можеше да мине, и тръгна над дола за към гората.

— Е, племенниче, ти заставаш срещу големия вълк — каза вуйчото, — дано не го изтървеш.

— Както се случи — отговори Ростов. — Карай, фюйт! — извика той, отвръщайки с тоя зов на онова, което бе казал вуйчото.

Карай беше стар и грозен космат пес, известен с това, че сам е хващал голям вълк.

Старият граф, който знаеше ловджийската буйност на сина си, побърза да не закъснее й още преди водачите на кучетата да стигнат до мястото, Иля Андреич, весел, румен, с подрусващи се бузи, пристигна през поникналите зимни посеви в бричката, запрегната с врани коне, до определената му вълча пътека и като опъна шубичката си и надяна ловното снаряжение, възседна гладката си, охранена, кротка и добра, побеляла като него Вифлянка. Върнаха конете с бричката. Макар по душа да не беше ловец, граф Иля Андреич знаеше добре ловните закони, влезе в окрайнината на храсталаците, до които бе застанал, взе в ръце поводите, натъкми се на седлото и като се почувствува готов, погледна усмихнат наоколо си.

Близо до него бе застанал камердинерът му, отдавнашен, но натежнял ездач, Семьон Чекмар. Чекмар държеше на ремък три буйни, но също тъй затлъстели като господаря и коня големи вълкодави. Две умни, стари кучета легнаха без ремъци. На около сто крачки по-далеч, в окрайнината, бе застанал друг коняр на графа, Митка, луд ездач и страстен ловец. По стар навик преди лова графът изпи една сребърна чашка домашна ягодовка, хапна и пийна половин бутилка от любимото си бордо.

От виното и ездата Иля Андреич се бе позачервил; очите му, замъглени от влага, блестяха особено и увит в шубичката, седнал на седлото, той приличаше на дете, приготвено за разходка.

Слаб, с хлътнали страни, нагласил вече своята работа, Чекмар поглеждаше към господаря си, с когото тридесет години бяха живели като най-близки хора, и разбирайки веселото му настроение, очакваше приятен разговор. Едно трето лице пристигна предпазливо (личеше, че то е учено) иззад гората и се спря до графа. Това лице бе един старец с бяла брада, женско манто и висока качулка. Той беше шутът Настася Ивановна.

— Е, Настася Ивановна — смигна му графът и каза шепнешком, — само да прогониш звяра, и ще видиш какво ще те направи Данило.

— Че как… да не съм вчерашен — рече Настася Ивановна.

— Ш-ш-ш-ш! — зашътка графът и се обърна към Семьон.

— Видя ли Наталя Илинишна? — попита го той. — Де е тя?

— Те с Пьотр Илич са застанали до Жаровите гъсталаци — отговори Семьон, усмихвайки се. — Дама е, а пък има голямо желание.

— Ти чудиш ли се, Семьон, как язди тя… а? — рече графът. — Не пада по-долу от мъж!

— Как да не се чудя? Смело, майсторски!

— А Николаша де е? Над Лядовския връх ли? — питаше все шепнешком графът.

— Тъй вярно. Той знае де да застане. Тъй го бива в ездата, че ние с Данило по някой път се чудим — рече Семьон, който знаеше как да угоди на господаря си.

— Хубаво язди, а? А какъв е, когато седи на коня, а?

— Да го изпишеш на картина! Както оня ден, когато погна от Заварзинските гъсталаци лисицата. Като почна да препуска през ливадите, ужас — конят за хиляда рубли, пък ездачът — цена няма! Да, де ще намериш такъв юначага!

— Ще намериш… — повтори графът, явно съжалявайки, че приказките на Семьон толкова скоро спряха. — Ще намериш… — рече той, като разгърна пешовете на шубичката и извади табакерката си.

— Оня ден, като излезе от литургия с всичките си ордени, Михаил Сидорич… — Семьон не довърши, тъй като в тихия въздух ясно чу звукове от гонитба с вой само от два-три копоя. Той наведе глава, ослуша се и мълком се закани на господаря си. — Тичат по дирите на вълчата челяд… — прошепна той — право към Лядовската я подкараха.

Графът, забравил да махне от лице усмивката си, гледаше в далечината пред себе си храсталаците между двете гори и държеше в ръка табакерката си, без да смърка. След лая на кучетата се разнесе сигнал срещу вълка, даден от басовия рог на Данило; цялата група кучета се присъедини към първите три и се чу как копоите ревнаха в един глас с оня особен вой, който беше признак за гонитба на вълк. Водачите вече не насъскваха, а само улюлюкаха и през всичките гласове изпъкваше гласът на Данило, ту басов, ту пронизително-тънък. Гласът на Данило сякаш изпълваше цялата гора, излизаше от гората и звучеше далеч в полето.

Графът и неговият коняр се ослушваха мълком няколко секунди и се убедиха, че кучетата се разделиха на две групи: едната — по-голямата, която ревеше особено разпалено, почна да се отдалечава, а другата група хукна покрай гората, край графа, и при нея се чу улюлюкането на Данило. Тия два звука от гонитбата се сливаха и преливаха, но и двата се отдалечаваха. Семьон въздъхна и се наведе да оправи ремъчето, в което се бе заплело младото куче; графът също въздъхна и като съзря в ръката си табакерката, отвори я и взе една щипка.

— Назад! — извика Семьон на кучето, което излезе пред окрайнината. Графът трепна и изтърва табакерката. Настася Ивановна слезе и понечи да я дигне.

Графът и Семьон го гледаха. Изведнъж, както често се случва, звукът на гоненето се приближи мигновено, сякаш лаещите уста на кучетата и улюлюкането на Данило бяха току пред самите тях.

Графът погледна наоколо си и видя вдясно Митка, който гледаше опулен графа и като дигна калпака си, сочеше му напреде, от другата страна.

— Внимавай! — викна той с такъв глас, от който личеше, че тая дума отдавна се мъчеше да излезе от устните му. И препусна към графа, след като отвърза кучетата.

Графът и Семьон изскочиха от окрайнината и видяха вляво от себе си един вълк, който с меко клатушкане подскачаше тихо по-наляво от тях към същата окрайнина, дето стояха те. Злите кучета изскимтяха и като се отскубнаха от ремъците, хукнаха към вълка покрай краката на конете.

Вълкът спря да бяга, обърна към кучетата тромаво, като болен от задуха главата си с изпъкнало чело и все тъй меко заклатушкан, скочи веднъж, дваж, махна с опашка и се скри в окрайнината. В същия миг от противоположната окрайнина с рев, който приличаше на плач, скочи объркано един, втори, трети копой и цялата група се понесе из полето, по същото място, дето бе изтичал вълкът. След копоите клоните на лещака се раздвижиха и се показа сиво-кафявият, почернял от пот кон на Данило. На дългия му гръб седеше Данило, свит и наведен напред, без калпак, с разчорлени бели коси над червеното потно лице.

— Улюлюлю, улюлю!… — викаше той.

Когато видя графа, в очите му блесна мълния.

— Г…! — извика той, като се закани на графа с дигнат камшик — Про… ха вълка!… Ловци! — И сякаш без да удостои сконфузения уплашен граф с повече приказки, шибна с всичката злоба, събрана срещу графа, хлътналите мокри хълбоци на кафявия кон и препусна след копоите. Графът стоеше като наказан, озърташе се и с усмивката си се мъчеше да предизвика в Семьон съжаление към своето положение. Но Семьон вече го нямаше: избикаляйки храстите, той препускаше да отреже пътя на вълка към гората. Водачите също така искаха да пресекат от две страни пътя на звяра. Но вълкът тръгна през храстите и ни един ловец не го хвана.

V

През това време Николай Ростов стоеше на мястото си, очаквайки звяра. Според приближаването и отдалечаването на шума от гонитбата, по гласовете на познатите му кучета, по приближаването, отдалечаването и по засилването гласа на водачите усещаше какво става в гората. Той знаеше, че в тая гора са младите и стари вълци; знаеше, че кучетата са се разделили на две групи, че някъде гонеха вълците и че нещо неблагополучно се е случило. Всеки миг чакаше звяра откъм страната, дето беше той. Правеше хиляди различни предположения — как и от коя страна ще хукне звярът и как ще го преследва. Надеждата се сменяше с отчаяние. Няколко пъти той отправи молитва към Бога — вълкът да излезе срещу него; той се молеше с такова страстно и честно чувство, с каквото се молят хората в мигове на силно вълнение, предизвикано от нищожни причини. „Какво ти струва — казваше той на Бога — да сториш, това за мене! Знам, че си велик и че е грешно да те моля за това; но, за Бога, стори тъй, че старият вълк да излезе срещу мене и Карай, пред очите на вуйчото, който гледа хе оттам, да се вкопчи смъртно в гърлото му.“ Хиляда пъти през тоя половин час Ростов обгръщаше с упорит, напрегнат и неспокоен поглед окрайнината на гората с двата редки дъба над младите трепетлики и дола с измит от дъждовете бряг, и калпака на вуйчото, едва съзиран зад храста вдясно.

„Не, няма да имам това щастие — мислеше. Ростов, — а какво би струвало то! Няма! На мене никога — и на карти, и на война, в нищо не ми върви.“ Аустерлиц и Долохов, сменяйки се ярко, но бързо, се замяркаха във въображението му. „Само веднъж в живота си да хвана стар вълк — повече не искам!“ — мислеше той, напрегнал слух и зрение, оглеждайки вляво и отново, вдясно, като се вслушваше в най-малките, отсенки от звуковете, на гонитбата. Той отново погледна вдясно и видя, че из празното поле нещо тичаше насреща му. „Не, това не може да бъде!“ — помисли Ростов, въздъхвайки, тежко, както въздъхва човек, когато става нещо, което дълго е очаквал. Дойде най-голямото щастие — и тъй просто, без шум, без блясък, без никакъв знак. Ростов не вярваше на очите си и това съмнение продължи повече от секунда. Вълкът тичаше напред и прекоси тежко една яма, която се случи на пътя му. Май беше стар звяр с побелял гръб и с пълен червеникав корем, тичаше, без да бърза, очевидно уверен, че никой не го вижда. Ростов със спрян дъх погледна към кучетата. Те лежаха и стояха — не виждаха вълка и не разбираха, нищо. Старият Карай, извил главна и озъбен, ядосано търсеше бълха, тракаше, с жълтите си зъби по бутовете си.

— Удюлюлю — рече шепнешком Ростов, като издаде напред устни. Кучетата трепнаха с железцата си и скочиха, наострили уши. Карай почеса бута си, стана с наострени уши и махна леко опашката си, по която висяха папери козина.

„Да ги пусна ли? Или да не ги пусна?“ — рече сам на себе си Николай, когато вълкът, отделяйки се от гората, тръгна към него. Изведнъж цялата физиономия на вълка се промени; той трепна, виждайки навярно невиждани дотогава човешки очи, устремени в него, и като извърна слабо глава към ловеца, спря — назад или напред? „Е, все едно, напред!…“ — сякаш си каза той и се понесе напред, вече без да поглежда наоколо си, с меки, редки, свободни, но решителни скокове.

— Улюлю!… — извика с нечовешки глас Николай и хубавият му кон препусна сам презглава по надолнището, прескачайки трапища, за да пресече пътя на вълка; а кучетата, хукнали още по-бързо, го изпревариха. Николай не чуваше вика си, не усещаше, че препуска, не виждаше нито кучетата, нито местата, през които препускаше; виждаше само вълка, който бягаше все по-бързо и тичаше из долчината, без да променя посоката. Първа се появи до звяра бялата, с черни петна, широкозаднеста Милка и почна да се приближава до него. По-близо, по-близо… ето, тя вече го настигна. Но вълкът само едва изви очи към нея и Милка, вместо да избърза, както правеше винаги, изведнъж дигна опашка и се спря на предните си нозе!

— Улюлюлюлю! — извика Николай.

Червеникавият Любим скочи иззад Милка, хвърли се стремително срещу вълка и го захапа за бута, но то същия миг уплашено отскочи на другата страна. Вълкът приклекна тракна зъби и отново стана и хукна напред, придружаван на един аршин разстояние от всичките кучета, които не се приближаваха до него.

„Ще избяга! Не, това е невъзможно!“ — помисли Николай и продължи да вика с продран глас.

— Карай! Улюлю!… — викаше той, като търсеше с очи старото куче, единствената си надежда. С всичките си стари сили и изпънат колкото можеше, Карай, загледан във вълка, тичаше тежко встрани от звяра, за да пресече пътя му. Но от бързите скокове на вълка и от бавността в скоковете на кучето личеше, че сметката на Карай беше погрешна. Николай виждаше вече недалеч от себе си оная гора, дето, щом стигнеше, вълкът сигурно щеше да избяга. Напреде се показаха кучета и ловец, който препускаше почти насреща му. Имаше още надежда. Едно непознато на Николай сивочервеникаво младо дълго куче от чужда група се понесе стремително пред вълка и почти го събори. Вълкът бързо, както не можеше да се очаква от него, се привдигна и се хвърли към сивочервеникавото куче, тракна зъби — и окървавено, с раздран хълбок, кучето изквича остро и заби глава в земята.

— Карайчо! Миличък!… — заплака Николай.

Старото куче с увиснали по бутовете си папери благодарение на станалото спиране пресече пътя на вълка и беше вече на пет крачки от него. Усетил сякаш опасността, вълкът изви очи към Карай, прибра още повече опашката си между краката и заскача още по-бързо. Но сега — Николай видя само, че нещо стана с Карай — той мигновено се намери върху вълка и заедно с него се претърколи презглава в трапа пред тях.

Мигът, когато Николай видя в трапа мърдащите заедно с вълка кучета, под които се виждаше побелялата козина на вълка, изпънатият му заден крак и главата му, уплашена, с присвити уши и задъхана (Карай го държеше за гърлото) — тоя миг, когато видя това, беше най-щастливият миг в живота му. Той се беше хванал вече за предницата на седлото, за да слезе и заколи вълка, когато изведнъж от тая купчина кучета се подаде нагоре главата на звяра, а след това предните му нозе се спряха на края на трапа. Вълкът се озъби (Карай не го държеше вече за гърлото), изскочи със задните крака от трапа и свил опашка, отделяйки се наново от кучетата, тръгна напред. Карай с настръхнала козина, навярно натъртен или ранен, с усилие излезе от трапа.

— Боже мой! За какво?… — извика с отчаяние Николай.

Ловецът на вуйчото препускаше от другата страна, за да пресрещне вълка, и неговите кучета отново спряха звяра. Отново го обкръжиха.

Николай, конярят му, вуйчото и неговият ловец, улюлюкайки й крещейки, се въртяха над звяра и всеки миг, когато вълкът сядаше на задницата си, се канеха да слязат и хукваха напред всеки път, когато вълкът се отърсваше и тръгваше към гората, която трябваше да го спаси.

Още в началото на това преследване, щом чу улюлюкането, Данило изскочи в окрайнината на гората. Той видя как Карай улови вълка и спря коня си, като помисли, че работата е свършена. Но когато ловците не слязоха и вълкът се отърси и отново хукна да бяга, Данило препусна кафявочервения си кон не към вълка, а по права линия към гората, та също като Карай да пресече пътя на звяра. Благодарение на тая посока той се приближаваше до вълка, но тъкмо в това време кучетата и вуйчото за втори път спряха вълка.

Данило препускаше мълком с изваден кинжал в лявата ръка и удряше с камшика си, като с тояга за вършитба, изопнатите хълбоци на коня.

Николай не виждаше и не чуваше Данило, докато край него не изпъхтя дишайки тежко, кафявочервеният кон, чу звук от падане на тяло и видя, че Данило вече лежеше сред кучетата, върху задницата на вълка, като се мъчеше да го хване за ушите. И за кучетата и за ловците, и за вълка беше очевидно, че сега всичко е свършено. Свил уплашено уши, звярът се опитваше да стане, но кучетата се бяха полепили по него. Данило се привдигна, прекрачи така, сякаш падаше, и с цялата си тежест, като че лягаше да си почине, се тръшна върху вълка, хващайки го за ушите. Николай поиска да го заколи, но Данило му прошепна: „Няма нужда, ще го вържем“ — и като промени положението си, стъпи с крак върху врата на вълка. Пъхна една тояга в устата на вълка, завързаха го, сякаш му сложиха ремък за юзда, вързаха му краката и Данило го обърна два пъти от едната му страна на другата.

С щастливи и измъчени лица качиха живия стар вълк на един кон, който се дърпаше и пръхтеше, и придружени от квичащите срещу него кучета, го подкараха към мястото, дето трябваше да се съберат всички. От младите вълци два бяха хванати от копоите и три — от хрътките. Ловците се събираха с плячката и приказките си и всички се приближаваха да гледат стария вълк, който, провесил главата си с изпъкнало чело и със захапана тояга в устата, гледаше с големи стъклени очи цялото това множество от кучета и хора, които го заобикаляха. Когато го пипаха, вързаните му крака трепваха и той диво и в същото време просто гледаше всички.

Граф Иля Андреич също пристигна и пипна вълка.

— О, какъв стар вълк — рече той. — Стар, а? — попита той Данило, застанал до него.

— Стар, ваше сиятелство — отговори Данило и бързо свали калпак.

Графът си спомни изпуснатия от него вълк и спречкването си с Данило.

— Ама ти си сърдит, драги — каза графът. Данило не каза нищо и само смутено се усмихна с детски кротка и приятна усмивка.

VI

Старият граф си тръгна за дома. Наташа и Петя останаха с ловците, като обещаха, че веднага ще си дойдат. Ловците и кучетата продължиха да вървят по-нататък, тъй като беше още рано. По пладне пуснаха копоите в един дол, обрасъл с млада гъста гора. Застанал в една пожъната нива, Николай виждаше всичките си ловци.

Срещу Николай бяха зимни посеви и там стоеше неговият ловец, сам в един трап зад издадения лесков храст. Едва бяха пуснали копоите, когато той чу редкия лай на познатото му куче Волторн, което гонеше дивеч и други кучета се присъединиха, като ту млъкваха, ту отново почваха да гонят. След една минута от гората се чу сигнал срещу лисица и всички кучета, като се струпаха заедно, хукнаха към един от върховете, по посока на зимните посеви, по-далеч от Николай.

Той виждаше ловци с червени калпаци, които препускаха по краищата на тревясалия дол, виждаше дори кучета и всяка секунда очакваше, че отвъд, в зимните посеви, ще се появи лисица.

Ловецът, който стоеше в трапа, се раздвижи и пусна кучетата и Николай видя една червеникава, ниска, чудновата лисица, която бе наперила опашка и бързо тичаше из посевите. Кучетата почнаха да я настигат. Ето че се приближиха, ето, лисицата почна да се върти в кръгове между тях, продължи все по-бързо и по-бързо да прави тия кръгове, като въртеше около себе си пухкавата си опашка; и ето че налетя нечие бяло куче, след него черно и всичко се смеси, и като се отделиха едно от друго със задниците си, кучетата се подвоумиха за малко и се събраха във вид на звезда. Двама ловци препускаха към кучетата; единият с червен калпак, другият — чужд, в зелен кафтан.

„Какво ли пък е това? — помисли Николай. — Отде се взе тоя ловец? Той не е вуйчов.“

Ловците хванаха лисицата и без да я връзват, дълго стояха спешени. Конете бяха около тях, държани с поводи и с гърбиците на седлата, а кучетата лежаха. Ловците размахваха ръце и вършеха нещо с лисицата. Пак оттам се чу звук на рог — условният сигнал за сбиване.

— Илагиновият ловец се кара нещо с нашия Иван — рече конярят на Николай.

Николай прати коняря да извика сестра му и Петя да дойдат при него и подкара ходом към мястото, дето ловците събираха копоите. Неколцина ловци препуснаха към мястото на сбиването.

Николай слезе от коня, спря се до копоите заедно с пристигналите Наташа и Петя, очаквайки да му съобщят как ще се свърши разправията. Иззад окрайнината излезе ловецът с вързаната лисица, който се беше бил, и се приближи на кон до младия господар. Той отдалеч свали калпак и се мъчеше да говори почтително, но беше блед, задъхваше се и лицето му беше зло. Едното му око беше ударено, но той навярно не знаеше това.

— Какво правихте вие там? — попита Николай.

— Как не, ще гони дивеч, когато нашите копои са там! А пък и моята сива кучка я улови. Върви ме съди! Грабна лисицата! А пък аз — него с лисицата. Ето я, вързана. А това иска ли ти се? — рече ловецът, като посочи кинжала и навярно си въобразяваше, че все още говори с врага си.

Без да разговаря с ловеца, Николай помоли сестра си и Петя да го почакат и отиде на мястото, дето бяха тия враждебни Илагинови ловци и кучета.

Ловецът-победител отиде сред струпаните ловци и там, обкръжен от съчувствуващи любопитни, почна да разправя подвига си.

Работата се състоеше в това, че Илагин, с когото Ростови бяха скарани и се съдеха, бе тръгнал на лов в места, които по обичай принадлежаха на Ростови, и сега като че нарочно бе заповядал да отидат до гората, дето бяха на лов Ростови, и позволил на своя ловец да гони дивеч, когато там има чужди копои.

Николай никога не беше виждал Илагин, но тъй като винаги в съжденията и чувствата си не знаеше средина, от приказките за свадливия нрав и опърничавостта на тоя помешчик го мразеше от цялата си душа и го смяташе за свой най-върл враг. Сега той, озлобено развълнуван, караше към него, стиснал здраво камшика в ръка, в пълна готовност за най-решителни й опасни действия срещу своя враг.

Едва отминал издатината на гората, той видя, че насреща му на прекрасен вран кон иде един пълен господин с боброва шапка, придружен от двама коняри.

Вместо враг Николай видя в Илагин един представителен, учтив господин, който особено много искаше да се запознае с младия граф. Като се приближи до Ростов, Илагин подигна бобровата си шапка и каза, че много съжалява за това, което се бе случило; че ще заповяда да накажат ловеца, който си е позволил да гони дивеч, когато е имало чужди кучета, помоли графа да се смята познат и му предложи да ходи на лов в неговите места.

Наташа, която се страхуваше да не би брат й да направи нещо ужасно, яздеше развълнувана близо до него. Като видя, че враговете се кланят дружелюбно, тя се приближи до тях. Илагин вдигна още по-високо бобровата си шапка пред Наташа и като се усмихна приятно, каза, че графинята е Диана — както по страстта си към лова, така и по красотата си, за която бил слушал много.

За да заглади вината на своя ловец, Илагин настоятелно помоли Ростов да отиде в имота му, горе, на разстояние една верста, който той пазел за себе си и дето, според него, било пълно със зайци. Николай се съгласи и ловната група, сега удвоена, пое нататък.

До имота на Илагин трябваше да вървят из нивята. Ловците се пръснаха. Господата вървяха заедно вуйчото, Ростов и Илагин поглеждаха скришом чуждите кучета, като се мъчеха другите да не забележат това, и неспокойно търсеха да намерят между тия кучета съперници на своите.

Ростов бе особено поразен от красотата на една дребна чистопсова[1] кучка от Илагиновите — тъничка, но със стоманени мускули, остра муцунка и черни изпъкнали очи, с червеникави петна. Той беше слушал за бързите Илагинови кучета и в тая красавица-кучка виждаше съперница на своята Милка.

Посред сериозния разговор за тазгодишната реколта, започнат от Илагин, Николай му посочи шарената, с червеникави петна кучка.

— Хубава ви е кучката! — каза той с небрежен тон. — Бързохода ли е?

— Тая ли? Да, тя е хубаво куче, лови — рече с равнодушен глас Илагин за своята с червеникави петна Ерза, за която преди година беше дал на съседа си три семейства от прислугата си. — Значи, и у вас, графе, не могат да се похвалят с овършаното зърно? — продължи той започнатия разговор. И като сметна за учтиво да се отплати на младия граф със същото, Илагин изгледа неговите кучета и избра Милка, която му се хвърли в очи със своята широчина.

— Хубава е вашата, тая с черните петна — добра е!

— Да, бива я, тича — отговори Николай. „Да се случи само да припне из полето някой едър, стар заек, че тогава ще ти покажа какво куче е тя!“ помисли той. И се обърна към коняря, като каза, че ще даде една рубла на онзи, който ще издебне, тоест намери легнал заек.

— Не разбирам — продължи Илагин — как другите ловци си завиждат и за дивеча, и за кучетата. Ще ви кажа за себе си, графе. Мене, знаете ли, ми става весело, като се поразходя на, ще намериш такава компания… Че какво по-хубаво от това (той пак свали бобровата си шапка пред Наташа) а да броя колко кожи съм донесъл — това не ме интересува!

— Е, да.

— Или да ми е криво, че чуждо куче ще хване лова, а не моето. Мене само ми се ще да се порадвам на гонитбата, не е ли тъй, графе? Освен това аз мисля…

— Дръж го! — чу се в това време проточеният вик на един от спрелите се ловци. Дигнал камшика, той бе застанал на една могилка в пожънатата нива и още веднъж повтори проточено: — Дръж го! (Тоя звук и вдигнатият камшик значеха, че той вижда пред себе си легнал заек.)

— А, видял е, изглежда — рече небрежно Илагин. — Е, ще го гоним ли, графе?

— Да, трябва да се приближим… но заедно ли? — отговори Николай, като се загледа в Ерза и в червеникавия Ругай на вуйчото — двамата свои съперници, с които досега не му се бе случвало да сравни своите кучета. „Ами ако го хванат под носа на моята Милка!“ — помисли той, вървейки заедно с вуйчото и с Илагин към заека.

— Едър ли е? — попита Илагин, движейки се към ловеца, който бе открил заека, и с известно вълнение оглеждаше наоколо и подсвиркваше на Ерза…

— Ами вие, Михаил Никанорич? — обърна се той към вуйчото. Вуйчото караше намръщен.

— Какво ще се пъхам и аз! За вашите — чиста работа марш! — сте плащали по цяло село, вашите струват хиляди. Вие премерете силите на вашите, пък аз ще погледам.

— Ругай! Хайде, хайде! — извика той. — Ругайчо! — добави той и с това умалително име неволно изразяваше своята нежност и надеждата, която възлагаше на това червеникаво куче. Наташа видя и почувствува скриваното от тия двама старци и от брат й вълнение и сама се развълнува.

Ловецът на могилата стоеше с дигнат камшик, а господата яздеха ходом към него; копоите, които вървяха чак на хоризонта, завиваха, отдалечавайки се от заека; ловците, не господата, също си отиваха. Всичко се движеше бавно и важно.

— Накъде е обърнал главата си? — попита Николай, когато се приближи на стотина крачки до ловеца, който бе видял заека. Но преди ловецът да отговори, заекът, усетил, че утре сутринта ще се застуди, не остана да лежи и скочи. Група копои, вързани на двойки, с рев хукнаха подир заека из нанадолнището; хрътките, който не бяха вързани, се хвърлиха от всички страни след копоите срещу заека. Всички бавно движещи се ловци-водачи от хайката с викове: „Стой!“, обърквайки копоите, и другите водачи, насочвайки хрътките с викове: „Дръж!“, препуснаха из полето. Спокойният Илагин, Николай, Наташа и вуйчото летяха, без сами да знаят как и накъде, виждайки само кучетата и заека, и се страхуваха само да не изгубят от очи, макар и за миг, хода на гонитбата. Заекът се бе случил стар и бърз. Като скочи, не хукна веднага, а мръдна уши, вслушвайки се във виковете и тропота, които се чуваха изведнъж от всички страни. Той скочи десетина пъти не бързо, оставяйки кучетата да го наближат, и най-сетне, като избра посока и разбра опасността, сви уши и се понесе, колкото краката му държаха. Той беше легнал в стърнището, но пред него имаше поникнала зимница, по която се затъваше. Двете кучета на издебналия го ловец, които бяха най-близо от всички, първи го съзряха и затичаха след заека; но още преди да го приближат, Илагиновата Ерза с червеникавите петна изхвръкна пред тях, приближи се до заека на разстояние колкото едно куче, ускори със страшна бързина тичането си, реши да го улови за опашката и смятайки, че го е уловила, изтърколи се презглава. Заекът изви гръб и хукна още по-бързо. Иззад Ерза излезе напред шарената, с черни петна и широка задница Милка и почна бързо да настига, заека.

— Милушка, миличка! — чу се тържествуващият вик на Николай. Изглеждаше, че Милка ей сега ще удари и улови заека, но тя го настигна и отмина. Заекът се отдалечи. Красавицата Ерза отново го настигна и се приведе над самата му опашка, сякаш премерваше, та да не се излъже сега и да го улови за задния бут.

— Ерзинке! Сестричко! — чу се плачещият, нечовешки глас на Илагин, Ерза не чу молбата му. Тъкмо в тоя миг, когато се очакваше, че ще хване заека, той кривна и се изтърколи на синора между посевите зимница и стърнищата. Ерза и Милка, като впрегната двойка, отново се изравниха и почнаха бързо да приближават до заека; по синора на заека му беше по-леко, кучетата не се приближаваха толкова бързо към него.

— Ругай! Ругайчо! Чиста работа марш! — викна в това време нов глас и Ругай, червеникавото изгърбено куче на вуйчото, като се изпъваше и извиваше гръб, се подравни с първите две кучета, излезе пред тях, със страшна самоотверженост, ускори бяг до самия заек, събори го от синора на поникналата зимница, още по-злобно забърза втори път из калните посеви, затъвайки до колене, и се видя само как той, изцапвайки гърба си с кал, се претърколи заедно със заека. Кучетата ги наобиколиха във форма на звезда. След миг всички застанаха около струпаните кучета. Само щастливият вуйчо слезе и отряза до глезена един от задните крака на заека. Подрусвайки заека, за да изтече кръвта, той оглеждаше тревожно с неспокойни очи наоколо си, не можеше да намери място на ръцете и краката си и приказваше, без сам да знае какво и с кого. „Това се казва марш… ето на, куче… ето на, удари всички… и дето са по хиляда, и дето са по една рубла — чиста работа марш!“ — думаше той задъхан, гледайки злобно наоколо си, като че ругаеше някого, като че всички му бяха врагове, всички го оскърбяваха й едва сега най-сетне бе успял да се оправдае. „Ето ви ги тия, дето струват хиляди — чиста работа марш!“

— Ругай, на ти крачето! — рече той, като му хвърли отрязаната лапичка с полепнала по нея пръст. — Заслужи я, чиста работа марш!

— Тя капна, три пъти сама го настига и го блъска — приказваше Николай също тъй без да слуша никого и без да иска да знае дали го слушат, или не.

— Голяма работа, да му пресечеш пътя! — рече Илагиновият коняр.

— Че като засече, след гонитбата всяко дворно куче можеше Да го хване — рече в същото време Илагин, червен, едва дишащ от препускането и от вълнение. А в същото време Наташа, без да си поеме дъх, пищеше радостно и възторжено, толкова пронизително, че ушите им се проглушиха. С тоя писък тя изразяваше всичко, което изразяваха с приказките си другите ловци, които говореха едновременно. И тоя писък беше толкова странен, че самата тя щеше да се срамува от тоя див писък и всички биха се учудили от него, ако това ставаше в друго време. Вуйчото сам завърза заека, сръчно и живо го преметна върху задницата на коня, като че с това премятане укоряваше всички, и с такъв вид, сякаш не искаше и да говори с някого, яхна светлокафявия си кон и тръгна. Всички освен него, тъжни и оскърбени, подкараха отново конете и само дълго време след това можаха да се върнат към предишното лицемерно равнодушие. Те дълго още поглеждаха червеникавия Ругай, който, с изцапан от кал извит гръб, подрънквайки с железцето си, със спокоен вид на победител ситнеше зад краката на коня, язден от вуйчото.

На Николай му се струваше, че видът на това куче казваше:

„Ами че щом не е за лов, аз съм такъв, каквито са всички. Но има ли лов — дръж се!“

Когато много по-късно вуйчото се приближи до Николай и заприказва с него, Николай беше поласкан, че след всичко станало вуйчото благоволяваше да му говори.

[1] Чистопсово куче — копой от чисто руска порода, с широка шия и гърди, целият власат. — Б.пр. ↑

VII

Привечер, когато Илагин се сбогува с Николай, Николай беше толкова далеч от къщи, че прие предложението на вуйчото — всичките ловци и кучета да останат за нощуване в неговото, на вуйчото, село Михайловка.

— А ако се отбиете при мене — чиста работа марш! — рече вуйчото — ще бъде още по-добре. Нали виждате, времето е влажно — продължи вуйчото, — ще си починете, ще закараме малката графиня с бричка. — Предложението на вуйчото беше прието; изпратиха един ловец в Отрадное за бричката, а Николай, Наташа и Петя отидоха у вуйчото.

Пет души прислуга, големи и малки, изтичаха на парадната входна площадка да посрещнат господаря си. Десетки жени, стари, големи и малки, надничаха от задната входна площадка да гледат пристигащите ловци. Присъствието на Наташа, жена, господарка, на кон, изостри любопитството на вуйчовата прислуга до такава степен на учудване, че много от тях, без да се стесняват от нея, се приближаваха, гледаха я в очите и пред нея изказваха бележките си за нея, като за показно чудо, което не е човек и не може да чува и разбира какво говорят за него.

— Аринка, я погледни, на една страна седи! Тя седи, а полите й се развяват… Виж, и свирка!

— Божичко, я ножчето!…

— Гледай, татарка!

— Как не си се претърколила?… — каза й най-смелата, като се обърна направо към Наташа.

Вуйчото слезе от коня до входната площадка на своята дървена, потънала в градината къщица и като изгледа слугите си, извика повелително — ония, които нямат работа, да си вървят и да бъде сторено всичко каквото трябва за настаняването на гостите и ловците с кучетата.

Всичко се разтича. Вуйчото сне Наташа, от коня, хвана я за ръка и я поведе по разклатените дъсчени стъпала на площадката. В къщата, неизмазана отвътре, с дървени стени, не беше много чисто — не се виждаше, че целта на хората, които живееха тук, е била да няма петна, но не личеше и изоставеност. В пруста миришеше на пресни ябълки и висяха вълчи и лисичи кожи.

През вестибюла вуйчото заведе гостите си в малка зала със сгъваема маса и махагонови столове, след туй в салона с брезова кръгла маса и диван, а след това в кабинета с окъсан диван, вехт килим и с портретите на Суворов, на бащата и майката на домакина и на него самия във военен мундир. В кабинета силно миришеше на тютюн и на кучета.

В кабинета вуйчото помоли гостите да седнат и да се разположат като у дома си, а той излезе. Ругай с неизчистения си гръб влезе в кабинета и легна на дивана, като почна да се чисти с език и зъби. От кабинета водеше коридор, в който се виждаше параван с продрани завески. Зад завеските се чуваше женски смях и шепот. Наташа, Николай и Петя се съблякоха и седнаха на дивана. Петя се облакъти на ръка и тутакси заспа; Наташа и Николай седяха мълком. Лицата им пламтяха, те бяха много гладни и много весели. Те се погледнаха един друг (след лова, в стаята, Николай вече не смяташе за необходимо да показва пред сестра си своето мъжко превъзходство); Наташа смигна на брат си — и двамата не можаха да се сдържат дълго и се разсмяха звънливо, без да са измислили предлог за смеха си.

След малко влезе вуйчото в казакин[1], сини панталони и къси ботуши. И Наташа почувствува, че същият тоя костюм, в който с учудване и насмешка беше виждала вуйчото в Отрадное, бе истински костюм, който с нищо не беше по-лош от сюртуците и фраковете. И вуйчото беше весел; той не само не се докачи от смеха на брата и сестрата (и през ум не му минаваше, че те могат да се надсмиват на живота му), но сам се присъедини към техния безпричинен смях.

— Виж каква била младата графиня — чиста работа марш! — друга такава не съм виждал! — рече той, подавайки на Ростов една лула с дълъг чибук и с привичен жест, поставяйки между трите си пръста друг, къс, прерязан чибук.

— Цял ден язди, също като мъж, а сякаш нищо не е било!

Наскоро след вуйчото отвори вратата — според звука на нозете — очевидно боса прислужница и в стаята влезе с голяма наредена табла в ръце пълна, румена, хубава, към четиридесетгодишна жена с двойна брадичка и пълни румени устни. Тя с гостоприемна важност и приветливост в очите и във всяко движение огледа гостите и с любезна усмивка почтително им се поклони. Макар че беше пълна повече от обикновено, поради което трябваше да изпъчва напред гърдите и корема си и да държи главата си назад, тая жена (икономка на вуйчото) стъпваше извънредно леко. Тя се приближи до масата, сложи таблата и с белите си пълнички ръце изкусно взе и нареди по масата бутилки, мезета и други неща за ядене. Като свърши това, тя се дръпна и застана усмихната до вратата. „Ето ме на — и мене! Разбираш ли сега вуйчото?…“ — каза на Ростов нейното появяване. Как няма да го разбере: не само Ростов, но и Наташа разбра вуйчото — и значението на смръщените вежди, и щастливата, самодоволна усмивка, която едва-едва свиваше устните му, когато влезе Анися Фьодоровна. На таблата имаше питие от билки, домашни ликьори от плодове, гъби, питки от черно брашно със суроватка, пити мед, пенлива медовина, ябълки, орехи — сурови и печени, и орехи в мед. След това Анися Фьодоровна донесе сладко, приготвено с мед и захар, и шунка, и току-що опържена кокошка.

Всичко това беше произведено, стъкмено и приготвено от Анися Фьодоровна. Всичко това и миришеше, и лъхаше, и по вкус беше също като Анися Фьодоровна. Всичко бе облъхано от сочност, чистота, белота и приятна усмивка.

— Хапнете си, госпожичке-графинке — повтаряше тя, предлагайки на Наташа ту едно, ту друго. Наташа ядеше всичко и ней се струваше, че никога и никъде не е виждала и не е яла такива питки със суроватка, сладка с такъв аромат, орехи с мед и такава кокошка. Анися Фьодоровна излезе. Ростов с вуйчото пиеха след вечерята вишновка, разговаряха за миналия и за бъдещ лов, за Ругай и за Илагиновите кучета. Наташа седеше изправена на дивана и ги слушаше с блеснали очи. Няколко пъти тя се опита да събуди Петя и да му даде да хапне нещичко, но той приказваше нещо неразбрано и очевидно не се събуждаше. Толкова весело беше в душата на Наташа, толкова й беше хубаво в тая нова за нея обстановка, че единственото, от което се страхуваше, бе да не би изпратената за нея бричка да дойде много скоро. След случайно настъпилото мълчание, както почти винаги се случва с хора, които за пръв път приемат в къщата си познати, вуйчото, отговаряйки на мисълта, която беше в ума на гостите, каза:

— Та ето на, моят живот свършва… Умреш ли — чиста работа марш! — нищо няма да остане. Защо тогава да грешиш!

Когато казваше това, лицето на вуйчото беше много сериозно и дори хубаво. Ростов неволно си спомни всичко хубаво, което бе слушал за вуйчото от баща си и съседите. В цялата губерния вуйчото беше прочут като най-благороден и най-безкористен чудак. Викаха го да разрешава семейни дела, назначаваха го изпълнител на завещания, поверяваха му тайни, избираха го за съдия и за други длъжности, но той винаги упорито се отказваше от обществени служби, като прекарваше есента и пролетта из полето, яхнал своя светлокафяв кон, зиме — в къщи, а през лятото лежеше в буренясалата си градина.

— Защо не сте на някаква служба, вуйчо?

— Бях, но напуснах. Не ме бива — чиста работа марш! — не мога се оправи. Това е работа за вас, аз нямам толкова ум. Виж, ловът е друго нещо, чиста работа марш! Я отворете вратата — викна той. — Защо я затворихте! — Вратата в дъното на коридора (наричан от вуйчото колидор) водеше в ергенско-ловната стая: тъй се наричаше стаята за ловците. Босите крака бързо зашляпаха и невидима ръка отвори вратата за ловната. От коридора почнаха ясно да се чуват звуци от балалайка, на която свиреше очевидно някой майстор в тая работа. Наташа отдавна вече се вслушваше в тия звуци и сега излезе в коридора, за да ги слуша по-ясно.

— Това е моят Митка, кочияшът… Купих му хубава балалайка, обичам да слушам — каза вуйчото. У вуйчото бе наредено тъй, че когато той пристигнеше от лов, в ергенско-ловната стая Митка свиреше на балалайка. Вуйчото обичаше да слуша тая музика.

— Колко е хубаво! Наистина отлично — рече Николай с известно неволно пренебрежение, сякаш му бе срамно да признае, че тия звуци му бяха много приятни.

— Как отлично? — рече укорно Наташа, усещайки тона, с който брат й каза това. — Не отлично, а е истинска прелест! — Както гъбите, медът и домашните ликьори на вуйчото й се струваха най-хубави в света, тъй и тая песен в тоя миг й се струваше връх на музикалната прелест.

— Още, моля, още — рече Наташа през вратата, щом балалайката млъкна. Митка я настрои и отново задрънка Госпожата с извивки и съпроводи. Вуйчото седеше и слушаше, навел глава на една страна, едва-едва усмихнат. Мотивът на Госпожата се повтори сто пъти. Няколко пъти настройваха балалайката и пак дрънчаха същите звуци и на слушателите не омръзваше, а само им се искаше да слушат още и още тая песен. Анися Фьодоровна влезе и облегна пълното си тяло о рамката на вратата.

— Благоволявате да слушате, графинке — рече тя на Наташа с усмивка, която извънредно приличаше на усмивката на вуйчото.

— Той ни свири чудесно — каза тя.

— Ей в това място не свири добре — изведнъж с енергичен жест каза вуйчото. — Той трябва да удари нашироко — чиста работа марш! — нашироко!

— А вие нима можете? — попита Наташа. Вуйчото се усмихна, без да отговаря.

— Я, Анисюшка, виж дали струните на китарата са здрави? Отдавна не съм я пипвал — чиста работа марш! — зарязах я.

Анися Фьодоровна с удоволствие тръгна със своя лек вървеж да изпълни поръчката на господаря си и донесе китарата.

Без да гледа никого, вуйчото издуха праха, чукна с кокалестите си пръсти горната дъска на китарата, настрои я и се нагласи в креслото. Той хвана (с малко театрален жест, като дръпна встрани лакътя на лявата си ръка) китарата над шийката, смигна на Анися Фьодоровна, почна не Госпожата, а взе един звучен, чист акорд и плавно, спокойно, но сигурно почна със съвсем бавен темп майсторски да свири известната песен „По у-ли-ице мостовой“[2]. Изведнъж, в такт със солидното веселие (същото, което лъхаше от цялото същество на Анися Фьодоровна), мотивът на песента запя в душата на Николай и Наташа. Анися Фьодоровна се изчерви, закри лице с кърпичка и излезе от стаята, смеейки се. Вуйчото продължи чисто, внимателно и енергично-твърдо да свири песента, като гледаше с променен, вдъхновен поглед мястото, което бе напуснала Анися Фьодоровна. В лицето му, под едната страна на белия мустак, нещо едва забележимо се смееше; то почваше да се смее много повече, когато песента се засилваше, тактът се ускоряваше и когато в местата на извивките нещо се откъсваше.

— Прелест, прелест, вуйчо! Още, още! — викна Наташа, щом той спря. Тя скочи от мястото си, прегърна вуйчото и го целуна. — Николенка, Николенка! — рече тя, като се извърна към брат си, и сякаш го питаше: „Какво е това?“

На Николай също много му се хареса свирнята на вуйчото. Вуйчото втори път засвири песента. Усмихващото се лице на Анися Фьодоровна пак се появи на вратата, а зад нея и други лица…

За холодной ключевой,

Кричит, девица, постой![3] —

засвири вуйчото, направи пак изкусна извивка, спря и мръдна рамене.

— Хайде, хайде, миличък вуйчо — простена Наташа с такъв умолителен глас, сякаш животът й зависеше от това.

Вуйчото стана и като че в него имаше двама човека — единият от тях се усмихна сериозно на веселяка, а веселякът направи наивна и стегната стъпка, преди да заиграе.

— Хайде, племеннице! — извика вуйчото, като махна към Наташа с ръката си, която бе откъснала акорда.

Наташа хвърли шала си, с който бе наметната, изтърча пред вуйчо си, сложи ръце на кръста, мръдна рамене и застана.

Де, как и кога бе всмукала от оня руски въздух, който дишаше тая малка графиня, възпитана от емигрантка-французойка, тоя дух, отде бе взела тя това държане, което pas de châle отдавна би трябвало да изгонят? Но духът и държането й бяха същите, неподражаеми, които не се учат, руски, тъкмо ония, които очакваше от нея вуйчото. Щом тя застана и се усмихна тържествено, гордо и хитро-весело, първият страх, който обзе за миг Николай и всички присъствуващи, страх, че тя ще извърши нещо, което не трябва, мина и те вече й се любуваха.

Тя направи същото, каквото вуйчото, и тъй точно, тъй съвсем точно го направи, че Анися Фьодоровна, която веднага й подаде необходимата за играта кърпа, се просълзи през смеха си, гледайки тая тъничка, грациозна, толкова чужда ней, отгледана в коприна и кадифе графиня, която можеше да проумее всичко, което имаше в Анися и в бащата на Анися, и в леля й, и в майка й, и във всеки русин.

— Е, малка графиньо, чиста работа марш! — каза вуйчото, смеейки се радостно, след като свърши играта. — Ах ти, племеннице! Само трябва да ти изберем за съпруг някой юначага, чиста работа марш!

— Избран е вече — каза, усмихвайки се, Николай.

— О? — рече, учудено вуйчото, загледал въпросително Наташа. Щастливо усмихната, Наташа кимна утвърдително с глава.

— И още какъв! — каза тя. Но щом каза това, друг, нов ред на мисли и чувства възникна в нея. Какво значеше усмивката на Николай, когато каза: „Избран е вече“? Доволен ли е от това, или не е доволен? Той сякаш смята, че моят Болконски не би одобрил, не би разбрал тая наша радост. Не, той би разбрал всичко. „Де е сега той?“ — помисли Наташа и лицето й изведнъж стана сериозно. Но това продължи само секунда. „Да не мисля, да не смея да мисля за това“ — каза си тя и усмихвайки се, отново приседна до вуйчото, молейки го да изсвири още нещо.

Вуйчото изсвири още една песен и валс; след това, като помълча, изкашля се и запя любимата си ловна песен:

Как со вечера пороша

Выпадала хороша…[4]

Вуйчото пееше тъй, както пее народът, с пълното и наивно убеждение, че цялото значение на песента е само в думите, че напевът идва сам по себе си, че отделно напев не съществува и че напевът е само тъй, за допълване. Поради това тоя несъзнателен напев и у вуйчото беше необикновено хубав, каквато е песента на птица. Наташа бе във възторг от пеенето на вуйчото. Тя реши, че няма вече да учи арфа, а ще свири само на китара. Поиска китарата от вуйчото и веднага намери съпровод за песента.

След девет часа за Наташа и Петя пристигна една линейка, бричка и трима конници, изпратени да ги търсят. Графът и графинята не знаели де са те и много се безпокоили, както каза изпратеният човек.

Изнесоха Петя и го сложиха като труп в линейката; Наташа и Николай седнаха в бричката. Вуйчото увиваше Наташа и се сбогуваше с нея със съвсем нова нежност. Той ги изпрати пеш до моста, който трябваше да избиколят и да минат през брода, и заповяда ловци с фенери да вървят напред.

— Довиждане, скъпа племеннице! — извика в тъмното гласът му, но не оня, който Наташа знаеше по-рано, а другият, който пееше: „Как со вечера пороша“.

В селото, през което минаха, имаше много червени светлини и весело миришеше на дим.

— Каква прелест е тоя вуйчо! — рече Наташа, когато излязоха на шосето.

— Да — каза Николай. — Не ти ли е студено?

— Не, много ми е хубаво, много. Толкова ми е хубаво — дори с недоумение рече Наташа. Дълго мълчаха.

Нощта беше тъмна и влажна. Конете не се виждаха; чуваше се само как шляпат в невидима кал.

Какво ставаше в тая по детски възприемчива душа, която тъй жадно ловеше и усвояваше всичките най-разнообразни впечатления от живота? Как се оформяше всичко това в нея? Но тя беше много щастлива. Когато приближаваха вече до къщи, изведнъж запя мотива на песента „Как со вечера пороша“, който се мъчеше да налучка през целия път и най-сетне го намери.

— Намери ли го? — каза Николай.

— Ти за какво мислеше сега, Николенка? — попита Наташа. Те обичаха да се питат така един друг.

— Аз ли? — рече Николай, като искаше да си спомни. — Ето какво, отначало мислех, че Ругай, червеникавото куче, прилича на вуйчо и че ако той беше човек, би държал вуйчото в къщи, ако не за неговия бърз бяг, за това, че е приятен, затуй би го държал. Колко приятен е вуйчо! Не е ли истина? Ами ти какво мислеше?

— Аз ли? Чакай, чакай. Да, отначало мислех, че, пътуваме и мислим, че пътуваме за в къщи, а пък пътуваме в тая тъмнина бог знае закъде и изведнъж ще пристигнем и ще видим, че не сме в Отрадное, а във вълшебно царство. А освен това мислех още за… Не, нищо повече.

— Знам, сигурно си мислела за него — рече Николай усмихнат, както Наташа разбра по звука на гласа му.

— Не — отговори Наташа, макар че наистина заедно с това мислеше и за княз Андрей, и дали вуйчото би му се харесал. — А още непрекъснато си повтарям, по целия път си повтарям: как хубаво пристъпваше Анисюшка, хубаво… — рече Наташа. И Николай чу нейния звънлив, безпричинен, щастлив смях.

— Знаеш ли — каза неочаквано тя, — аз знам, че никога вече няма да бъда тъй щастлива и спокойна както сега.

— Празна работа, глупости, приказки — рече Николай и помисли: „Каква прелест е тази моя Наташа! Нямам и няма да имам друг такъв приятел. Защо й трябва да се омъжва? Все двамата бихме пътували!“

„Каква прелест е тоя Николай!“ — мислеше Наташа.

— А! В салона още свети — рече тя, като посочи прозорците на къщата, които блестяха красиво в мократа, кадифена тъмнина на нощта.

[1] Полукафтан с ширити за закопчаване, права яка и набор отзад. — Б.пр. ↑

[2] „По калдъръмената улица“. — Б.пр. ↑

[3] „За студената изворна вода момък вика: чакай, моме!“ — Б.пр. ↑

[4] Какъв хубав тъничък сняг падна снощи. — Б.пр. ↑

VIII

Граф Иля Андреич напусна предводителството, защото тая длъжност беше придружена с големи разходи. Но работите му все така не се оправяха. Наташа и Николай често виждаха скришните, неспокойни разговори на родителите си и чуваха приказки за продажба на богатия родов Ростовски дом и на имението край Москва. Като не беше предводител, нямаше нужда да се дават такива големи приеми и животът в Отрадное си вървеше по-тих, отколкото в предишните години. Но грамадният дом и пристройките все пак бяха пълни с хора, на трапезата все тъй сядаха повече от двадесет души. Всички те бяха близки хора, свикнали да живеят в къщата, почти членове на семейството или такива, които сякаш трябваше без друго да живеят в дома на графа. Такива бяха: Димлер — музикантът, с жена си, Йогел — учителят по танц, със семейството си, старата госпожица Белова, която живееше в къщи, и много други още: учителят на Петя, бившата гувернантка на госпожиците и просто — хора, за които бе по-добре или по-изгодно да живеят у графа, отколкото у тях си. Не пристигаха толкова много хора както по-рано, но вървежът на живота беше същият и без него графът и графинята не можеха да си представят живота. Същите кучета и хора за лов, увеличени от Николай, същите петдесет коня и петнадесет кочияши в конюшнята; същите скъпи подаръци един другиму за именни дни и тържествени обеди за цялата околия; същите игри на графа — вист и бостон, в които той, оставяйки всички да виждат картите му, позволяваше всеки ден да печелят по стотици от него съседите му, които смятаха правото си да играят на карти с Иля Андреич за най-изгодна сделка.

Графът се въртеше в своите парични работи като в грамадна мрежа и се мъчеше да не вярва, че се е объркал, но с всяка стъпка все повече и повече се объркваше и усещаше, че няма сили нито да разкъса мрежата, която го е оплела, нито да почне предпазливо и търпеливо да я разплита. С любещото си сърце графинята чувствуваше, че децата й се разоряват, че графът не е виновен, че той не може да не бъде такъв, какъвто е, че той самият се измъчва (макар и да го скрива) от съзнанието, че разорява себе си и децата — и тя търсеше средства да му помогне. От нейното женско гледище имаше само едно средство: оженване на Николай за богата мома. Тя чувствуваше, че това бе последната надежда и че ако Николай се откаже от момата, която му е намерила, ще трябва завинаги да се простят с възможността за поправяне на работите. Тая бъдеща съпруга беше Жули Карагина, дъщеря на прекрасни, добродетелни баща и майка, позната от детинството си на Ростови, и сега, поради смъртта на последния от братята й, богата мома за омъжване.

Графинята писа направо на Карагина в Москва, като й предложи брак на дъщеря й със сина си, и получи от нея благоприятен отговор. Карагина отговори, че от своя страна тя е съгласна и че всичко ще зависи от склонността на дъщеря й. Карагина канеше Николай да отиде в Москва.

Графинята на няколко пъти със сълзи на очи говори на сина си, че сега, когато и двете й дъщери са наредени, единственото й желание е да го види оженен. Тя казваше, че ако стане това, ще легне спокойно в гроба. После казваше, че е набелязала една прекрасна девойка и го изпитваше какво мисли той за женитбата.

При други разговори тя хвалеше Жули и съветваше Николай да отиде в Москва по празниците, за да се повесели. Николай се досещаше накъде клонят приказките на майка му и при един от тия разговори я предизвика да бъде напълно откровена. Тя му каза, че цялата надежда за оправяне на работите им е сега в женитбата му с Карагина.

— Е, ами ако обичах някоя не богата девойка, нима бихте поискали, maman, да пожертвувам чувството й честта си за богатство? — попита той майка си, без да съзнава жестокостта на въпроса си, а искаше само да покаже благородството си.

— Не, ти не ме разбра — каза майката, като не знаеше как да се оправдае. — Ти не ме разбра, Николенка. Аз искам да бъдеш щастлив — прибави тя и почувствува, че говори неистина, че се е объркала. Тя заплака.

— Не плачете, мамичко, кажете ми само, че искате това и — знаете, че ще дам живота си, всичко ще дам, за да бъдете спокойна — рече Николай. — Ще пожертвувам всичко за вас, дори и чувството си.

Но графинята не искаше да постави въпроса така: тя не искаше жертва от сина си, тя самата би искала да се жертвува за него.

— Не, ти не ме разбра, да не говорим повече — каза тя, като бършеше сълзите си.

„Да, аз може би наистина обичам бедна девойка — казваше си Николай, — е, какво, трябва да пожертвувам чувството и честта си за богатство ли? Чудя се как мамичка можа да ми каже това. Затуй, че Соня е бедна, да не мога да я обичам — мислеше той, — да не мога да отговоря на нейната вярна, предана любов? А пък с нея сигурно ще бъда по-щастлив, отколкото с някаква си кукла Жули. Аз не мога да заповядвам на чувството си — казваше си той. — Ако обичам Соня, за мене моето чувство е по-силно и по-горе от всичко друго.“

Николай не замина за Москва, графинята не поднови с него разговора за женитбата и с тъга, а понякога и с озлобение виждаше признаци на все по-голямо и по-голямо сближение между сина си и Соня, която нямаше зестра. Тя се укоряваше за това, но не можеше да не мърмори, да не се заяжда със Соня и често без причина я спираше, мърмореше й и й говореше „вие“ и „мила моя“. Добрата графиня най-много се сърдеше на Соня за това, че тая бедна черноока племенница беше тъй кротка, тъй добра, тъй предано-благодарна на благодетелите си и тъй вярно, неизменно и със самоотверженост бе влюбена в Николай, че нямаше нищо, за което да я укори.

Николай доизкарваше при домашните си срока на отпуска. От годеника княз Андрей се получи четвърто писмо, от Рим, в което той пишеше, че отдавна щял да бъде на път за Русия, ако от топлия климат раната му не се била отворила неочаквано, което го принуждавало да отложи заминаването си — до началото на идната година. Наташа беше все тъй влюбена в годеника си, все тъй успокоена от тая любов и все тъй възприемчива за всички радости на живота; но в края на четвъртия месец от раздялата с него почнаха да я спохождат минути на тъга, против която тя не можеше да се бори. Мъчно й беше за самата нея, мъчно й беше, че тъй, без полза за когото и да е, губи всичкото това време, през което се чувствуваше толкова способна да обича и да бъде обичана.

Не беше весело в къщата на Ростови.

IX

Настъпиха коледните празници и освен парадната литургия, освен тържествените и отегчителни поздравления от съседите и прислугата, освен новите дрехи, облечени от всички, нямаше нищо особено, което да ознаменува коледните празници, а в безветрения двайсетградусов студ, в яркото ослепяващо слънце — денем, и в зимния звезден блясък — нощем, се усещаше нуждата да се ознаменува някак това време.

На третия ден на празника, след обяда, всички домашни отидоха по стаите си. Беше най-отегчителното време през деня. Николай, който сутринта бе ходил до съседите, заспа в диванната. Старият граф почиваше в кабинета си. В салона до кръглата маса бе седнала Соня и копираше модел за везба. Графинята нареждаше карти, Настася Ивановна, шутът, седеше с тъжно лице между две бабички. Наташа влезе, приближи се до Соня, погледна я какво прави, след това се приближи до майка си и спря мълком.

— Какво ходиш като бездомна? — каза майка й. — Какво, ти трябва?

— Трябва ми той… ей сега, в тоя миг ми трябва той — рече Наташа с блеснали очи, без да се усмихва. Графинята дигна глава и погледна втренчено дъщеря си.

— Не ме гледайте, мамо, не ме гледайте, че ей сега ще се разплача.

— Седни, постой с мене — каза графинята.

— Мамо, той ми трябва. За какво загивам тъй, мамо!… — Гласът й пресекна, сълзи бликнаха в очите й и за да ги скрие, тя бързо се обърна и излезе от стаята. Отиде в диванната, постоя там, помисли и отиде в стаята на горничните. Там старата горнична хокаше една млада прислужница, която се задъхваше, изтичала в студа от жилищата на прислугата.

— Стига си играла — думаше старата. — Всичко си има времето.

— Пусни я Кондратевна — рече Наташа. — Върви, Мавруша, върви.

И като пусна Мавруша, Наташа мина през залата и отиде във вестибюла. Един старец и двама млади лакеи играеха на карти. Когато младата господарка влезе, те прекъснаха играта и станаха. „Какво да правя с тях?“ — помисли Наташа.

— Да, Никита, иди, моля ти се… — „Де ли да го пратя?“ — Да, иди в двора и донеси, моля ти се, един петел; да, а ти, Миша, донеси овес.

— Малко овес ли ще заповядате? — весело и драговолно каза Миша.

— Върви, върви по-скоро — обади се старецът.

— Фьодор, а ти ми намери тебешир.

Минавайки край бюфета, тя поръча да сложат само вар, макар че съвсем не бе време за това.

Бюфетчикът Фока беше най-сърдитият човек в къщи. Наташа обичаше да изпитва властта си над него. Той не й повярва и отиде да попита — истина ли е?

— Ех, тая госпожица! — рече Фока, като се престори, че се намръщи към Наташа.

В къщи никой не разкарваше толкова хората и не им даваше толкова работа, колкото Наташа. Тя не можеше да гледа равнодушно хора от прислугата, без да ги изпрати някъде. Сякаш проверяваше няма ли да се ядоса, няма ли да й се намуси някой от тях, но ничии заповеди не се изпълняваха с такова желание, както Наташините. „Какво да правя? Де да отида?“ — мислеше Наташа, като вървеше бавно из коридора.

— Настася Ивановна, какво ще се роди от мене? — попита тя шута, който идеше насреща й, облечен с блузата си.

— От тебе бълхи, скакалци и щурци — отговори шутът.

„Боже мой, Боже мой, все едно и също! Ах, де да се дяна? Какво да сторя със себе си?“ И тропайки бързо с нозе, изтърча по стълбите при Йогел, който живееше, с жена си на горния етаж. У Йогелови бяха седнали двете гувернантки, на масата имаше чинии със стафиди, орехи и бадеми. Гувернантките разговаряха — де по-евтино се живее — в Москва или в Одеса. Наташа поседна със сериозно, замислено лице, послуша как разговаряха и стана.

— Остров Мадагаскар — произнесе тя. — Ма-да-гас-кар — повтори тя отчетливо всяка сричка и без да отговаря на m-me Schoss, която я попита какво казва, излезе от стаята.

Петя, брат й, също беше горе: той приготвяше с дядката си фойерверк, който смяташе да пусне през нощта.

— Петя! Петка! — извика му тя. — Занеси ме долу. — Петя изтича при нея и подложи гръб. Тя се хопна върху му, прегърна шията му с ръце и той, подскачайки, затича с нея. — Не, недей… остров Мадагаскар — произнесе тя, скочи от него и тръгна надолу.

Наташа сякаш обиколи царството си и след като провери властта си и се убеди, че всички са покорни, но че все пак е отегчително, отиде в залата, взе китарата, седна в един тъмен ъгъл зад шкафчето и почна да подрънква басовите струни, за да изсвири някаква фраза, запомнена от една опера, която бе слушала в Петербург заедно с княз Андрей. За другите от свиренето й на китара излизаше нещо, което нямаше никакъв смисъл, но в нейното въображение тия звукове възкресяваха, цяла редица спомени. Тя седеше зад шкафчето, устремила очи в ивицата светлина, падаща от бюфетната, слушаше се сама какво свири и си спомняше. Тя се намираше в онова състояние, когато човек се отдава на спомени.

Соня с чашка в ръка мина през залата към бюфета. Наташа я погледна, погледна открехнатата врата на бюфетната й и се стори, че си спомня как от открехнатата врата на бюфетната падаше светлина и Соня мина с чашка. „И то беше точно тъй“ — помисли Наташа.

— Соня, какво е това? — извика Наташа, като дрънкаше с пръсти дебелата струна.

— Ах, ти си тук! — каза, трепвайки, Соня, приближи и се вслуша. — Не знам. Буря ли? — каза тя плахо, страхувайки се да не сгреши.

„Ето, също тъй трепна, също тъй се приближи и се усмихна плахо, както и тогава — помисли Наташа — и също тъй… аз помислих, че нещо не й достига.“

— Не, това е хорът от Водонос, чуваш ли? — И Наташа довърши с глас мотива на хора, за да го разбере Соня. — Де ходи? — попита Наташа.

— Да сменя водата в чашката. След малко ще довърша рисунката за везбата.

— Ти винаги си заета, а мене — на, не ме бива — рече Наташа. — А де е Николенка?

— Спи, струва ми се.

— Соня, иди го събуди — каза Наташа. — Кажи му, че го викам да пеем. — Тя поседя, помисли какво значи това, че всичко туй вече е било, и без да разреши тоя въпрос, и без да съжалява никак за това, пак се пренесе с въображението си в онова време, когато беше заедно с него и той я гледаше с влюбени очи.

„Ах, да дойдеше по-скоро той. Толкова се страхувам, че това няма да стане! А най-важното е — че остарявам, да! Няма да имам вече онова, което сега е в мене. А може би той днес ще пристигне, ей сега ще пристигне. Може би е пристигнал вече и седи в салона. Може би още вчера е пристигнал й аз съм забравила.“ Тя стана, сложи китарата и отиде в салона. Всички домашни, учителите, гувернантките и гостите бяха седнали вече до чайната маса. Прислугата бе застанала около масата, но княз Андрей го нямаше и беше същият предишен живот.

— А, ето я — каза Иля Андреич, като видя влязлата Наташа. — Я седни при мене. — Но Наташа спря до майка си, като оглеждаше наоколо, сякаш търсеше нещо.

— Мамо! — рече тя. — Дайте ми го, дайте ми го, мамо, по-скоро, по-скоро — и пак едва сдържа риданията си.

Тя приседна до масата и послуша разговорите на по-големите и Николай, който също бе дошъл на масата. „Боже мой, Боже мой, същите лица, същите разговори, също тъй татко държи чашката и също тъй духа в нея“ — мислеше Наташа, чувствувайки с ужас отвращението, което се надигаше в нея срещу всичките и домашни, за това, че те бяха все същите.

След чая Николай, Соня и Наташа отидоха в диванната, в любимия си ъгъл, дето винаги почваха най-сърдечните им разговори.

X

— Случва ли ти се — каза Наташа на брат си, когато седнаха в диванната, — случва ли ти се да ти се струва, че нищо няма да има — нищо; че всичко, което е хубаво, е минало? И ти става не отегчително, а тъжно?

— И как още! — рече той. — Случвало ми се е, че всичко е хубаво, всички са весели, а на мене ми минава през ума, че всичко това вече е омръзнало и че всички трябва да умрат. Един ден в полка не отидох на увеселение, а там свиреше музика… и изведнъж тъй ми стана мъчно…

— Ах, аз знам това. Знам, знам — поде Наташа. — Бях още мъничка, когато и с мене стана така. Помниш ли, веднъж ме наказаха за сливи и всички вие танцувахте, а аз седях в класната и ридаех. Толкова ридаех, никога няма да го забравя. Беше ми и тъжно, и жално за всички, и за мене, и за всички, за всички жално. И най-важното, че не бях виновна — каза Наташа, — помниш ли?

— Помня — рече Николай. — Помня, че сетне дойдох при тебе и ми се искаше да те утеша и знаеш ли, срамно ми беше. Ужасно смешни бяхме ние. Имах тогава една играчка, дървено чуканче, и исках да ти го дам. Помниш ли?

— А ти помниш ли — каза Наташа със замислена усмивка — как отдавна, отдавна, ние бяхме още съвсем мънички, чичо ни повика в кабинета си, в старата къща още, но беше тъмно — ние отидохме, а там бе застанал…

— Един арапин — довърши Николай с радостна усмивка, — как да не помня? Аз и сега не знам дали е бил арапин, или ни се е присънило, или са ни разправяли.

— Той беше сив, помниш ли, и с бели зъби — стои и ни гледа…

— Помните ли, Соня? — попита Николай.

— Да, да, и аз помня нещо — отговори плахо Соня.

— Аз питах за тоя арапин татко и мама — рече Наташа. — Те ми казаха, че не е имало никакъв арапин… А пък ето и ти помниш?!

— Разбира се, помня като сега зъбите му.

— Колко странно, сякаш е било насън. Аз обичам така.

— А помниш ли как търкаляхме яйца в залата и изведнъж — две баби, и почнаха да се въртят по килима. Беше ли това, или не? Помниш ли колко хубаво беше…

— Да. А помниш ли как татко, в синя шуба, на входната площадка стреля с пушка? — Те се ровеха, усмихнати от наслада, в спомени, не тъжни старешки спомени, а поетични младежки спомени, в ония впечатления от далечното минало, дето сънят се слива с действителността, и се смееха тихо, радвайки се на нещо.

Соня както винаги изостана назад от тях, макар че спомените им бяха общи.

Соня не помнеше много работи от онова, което си припомняха те, а пък и онова, което си спомняше, не събуждаше в нея поетичното чувство, което изпитваха те. Само се наслаждаваше от тяхната радост, като се мъчеше да се преструва, че и тя се радва.

Тя взе участие само когато си спомниха първото пристигане на Соня. Соня разправи как се е страхувала от Николай, защото имал на дрешката си шнурчета, а бавачката й казала, че ще зашият и нея в шнурчетата.

— А аз помня: казаха ми, че ти си се родила под една зелка — рече Наташа, — и помня, че тогава не посмях да не повярвам, но знаех, че не е истина и ми беше много неудобно.

През тоя разговор от задната врата надникна главата на една горнична.

— Госпожице, донесоха петела — рече шепнешком момичето.

— Не ми трябва, Поля, кажи да го върнат — рече Наташа.

Сред разговорите, които се водеха в диванната, в стаята влезе Димлер и отиде при арфата в ъгъла. Той сне сукното и арфата издаде фалшив звук.

— Едуард Карлич, изсвирете, моля ви, любимия ми Nocturne от господин Филд — обади се от салона старата графиня.

Димлер взе един акорд и като се обърна към Наташа, Николай и Соня, каза:

— Колко мирно седи младежта!

— Че ние философствуваме — каза Наташа, извърна се за миг да погледне и продължи разговора. Сега разговаряха за сънищата.

Димлер почна да свири. Наташа се приближи безшумно, на пръсти, до масата, взе една свещ, изнесе я и като се върна, седна тихо на мястото си. В стаята, особено на дивана, на който седяха, беше тъмно, но през големите прозорци падаше на пода сребърната светлина на пълния месец.

— Знаеш ли, аз мисля — каза шепнешком Наташа, примъквайки се към Николай и Соня, когато Димлер свърши да свири и продължи да седи, като подрънкваше слабо струните, види се, не решил още да спре ли, или да почне нещо ново, — че когато така си спомняш, спомняш и непрестанно всичко си спомняш, стигаш дотам в припомнянето си, че помниш онова, което е било още преди да си се родил…

— Това е метемпсихоза — рече Соня, която винаги хубаво се учеше и помнеше всичко. — Египтяните са вярвали, че нашите души са били в животни и пак ще се върнат в животни.

— Не, знаеш ли, аз не вярвам, че сме били в животни — каза Наташа все тъй шепнешком, макар че музиката бе свършила, — но знам сигурно, че ние сме били ангели там някъде и че сме били и тук, и затуй помним всичко…

— Мога ли да се присъединя към вас? — рече тихо Димлер, който се бе приближил, и седна при тях.

— Ако сме били ангели, тогава за какво сме паднали по-долу? — каза. Николай. — Не, това не може да бъде!

— Не по-долу, кой ти каза, че по-долу?… Защо аз знам какво съм била по-рано — отвърна с убеждение Наташа. — Та нали душата е безсмъртна… значи, щом ще живея винаги, тогава и по-рано съм живяла, цялата вечност съм живяла.

— Да, но ние мъчно можем да си представим вечността — каза Димлер, който се бе приближил до младите хора с кротка презрителна усмивка, но сега говореше също тъй тихо и сериозно, както и те.

— А защо е мъчно да си представим вечността? — рече Наташа. — Днес — ще бъде, утре — ще бъде, винаги ще бъде, и вчера беше, и завчера беше…

— Наташа! Сега е твой ред. Изпей ми нещо — чу се гласът на графинята. — Какво сте седнали като заговорници.

— Мамо! Никак не ми се иска — рече Наташа, но в същото време стана.

На всички, дори и на не младия Димлер, не им се искаше да прекъсват разговора и да напускат диванното ъгълче, но Наташа стана и Николай седна при клавикорда. Както винаги, като застана в средата на залата и избра най-хубавото място за резонанс, Наташа почна да пее любимата музикална пиеса на майка си.

Тя каза, че не й се пее, но много време преди това и дълго време по-късно не бе пяла тъй, както пя тая вечер. Граф Иля Андреич, в кабинета си, дето разговаряше с Митенка, чуваше пеенето й и подобно на ученик, който довършва урока си и бърза да отиде да играе, объркваше думите си, давайки заповеди на управителя, и най-сетне млъкна; и Митенка, който също слушаше, мълчаливо и с усмивка бе застанал пред графа. Николай не откъсваше очи от сестра си и си поемаше дъх заедно с нея. Соня, слушайки, мислеше каква грамадна разлика има между нея и приятелката й и колко невъзможно е за нея да бъде, макар и мъничко, толкова пленителна, колкото братовчедката й. Старата графиня седеше с щастливо-тъжна усмивка и със сълзи на очите и от време на време поклащаше глава. Тя мислеше и за Наташа, и за своята младост, и за това, че в тоя предстоящ брак на Наташа с княз Андрей има нещо неестествено и страшно.

Димлер, приседнал до графинята и затворил очи, слушаше.

— Не, графиньо — каза най-сетне той, — това е европейски талант, тя няма какво да учи, тая мекота, нежност, сила…

— Ах! Колко се страхувам за нея, колко се страхувам — каза графинята, без да мисли с кого говори. Нейното майчинско чувство й казваше, че в Наташа има нещо, което е прекомерно много, и че поради това тя няма да бъде щастлива. Преди още Наташа да бе свършила да пее, в стаята се втурна възторженият четиринадесетгодишен Петя, за да съобщи, че са дошли маскирани.

Наташа изведнъж спря.

— Глупак! — извика тя на брат си, изтича до стола, падна на него и зарида така, че после дълго не можа да спре. — Нищо, мамичко, наистина нищо, само тъй: Петя ме уплаши — рече тя, като се мъчеше да се усмихне, но сълзите продължаваха да текат и риданията запушваха гърлото й.

Маскираните слуги — мечки, турци, кръчмари, госпожи, страшни и смешни, които донесоха студ и веселие, изпърво се натискаха плахо един о друг във вестибюла; след това, криейки се един зад друг, се измъкнаха в залата; и отначало стеснително, но после все по-весело и дружно почнаха песни, танци, хора и коледарски игри. Графинята, която позна хората и се посмя на маскираните, отиде в салона. Граф Иля Андреич със сияеща усмивка седеше в залата и изказваше одобрение на танцувачите. Младежта бе изчезнала някъде.

След половин час между другите маскирани в залата се появиха още: една стара госпожа с издута от обръчи рокля — това беше Николай. Туркинята беше Петя. Палячото беше Димлер. Хусарят — Наташа и черкезът — Соня с нарисувани с изгоряла тапа мустаци и вежди.

След снизходителното учудване, непознаване и похвали от немаскираните младите хора решиха, че костюмите са много хубави и трябва да се покажат още на някого.

Николай, комуто се искаше да разходи всички със своята тройка по хубав път, предложи да вземат десетина души маскирани от прислугата и да отидат при вуйчото.

— Не, ще разстроите стареца! — каза графинята. — А пък у него няма и де да се обърнете. Ако ще отивате, идете у Мелюкови.

Мелюкова беше вдовица с деца на различна възраст, също с гувернантки и гуверньори, която живееше на четири версти далеч от Ростови.

— Виж, това е умно, ma chère — похвали я старият граф, който се бе раздвижил. — Чакайте, аз ей сега ще се натъкмя и ще тръгна с вас. Ще размърдам аз Пашета.

Но графинята не се съгласи да пусне графа: напоследък него постоянно го болеше кракът. Решиха, че Иля Андреевич не бива да ходи, а ако отиде Луиза Ивановна (m-me Schoss), госпожиците могат да отидат у Мелюкова. Соня, — винаги боязлива и стеснителна, почна по-настойчиво от всички да моли Луиза Ивановна да не им отказва.

Костюмът на Соня беше най-хубав от всички. Мустаците и веждите извънредно й приличаха. Всички й казваха, че е много хубава, и тя беше в едно неприсъщо ней оживено-енергично настроение. Някакъв вътрешен глас й казваше, че съдбата й ще се реши днес или никога и в мъжкото си облекло тя изглеждаше съвсем друг човек. Луиза Ивановна се съгласи и след половин час четири тройки със звънци, и звънчета, като скърцаха и скриптяха по замразения сняг с плазовете си, спряха до входната площадка.

Наташа първа даде тон на коледното веселие и това веселие, отразявайки се от един на друг, все повече и повече се усилваше и стигна до най-висока степен, когато всички излязоха на студа и се настаниха в шейните, като разговаряха, зовяха се един друг, смееха се и викаха.

Двете шейни бяха с обикновени коне, третата тройка беше на стария граф с орловски бегач в средата; четвъртата — собственост на Николай с неговия нисичък вран рунтав кон в средата. Николай, в бабешкото си облекло, върху което бе облякъл хусарската си наметка, препасана с колан, се бе изправил в средата на шейната си и опъваше поводите.

Беше толкова светло, че той виждаше бляскащите от лунната светлина медни плочки и очите на конете, извръщани уплашено към хората, които шумяха под тъмния навес на главния вход.

В шейната на Николай седяха Наташа, Соня, m-me Schoss и две прислужнички. В шейната на стария граф седнаха Димлер с жена си и Петя; в другите се настаниха преоблечени слуги.

— Карай, Захар! — викна Николай на бащиния си кочияш, за да може да го изпревари по пътя.

Тройката на стария граф, в която бяха седнали Димлер и други маскирани, заскриптя с плазовете си, сякаш залепваше в снега, и като подрънкваше с пълнозвучно звънтене, тръгна напред. Логоите се натискаха към оковете и затъваха, разбърквайки като захар плътния и блестящ сняг.

Николай подкара след първата тройка; отдире зашумяха и заскриптяха останалите. Отначало караха ситен тръс по тесен път. Докато вървяха покрай градината, сенките от оголените дървета падаха често напряко на пътя и скриваха ярката лунна светлина, но щом минаха оградата, от всички страни се откри елмазено-блестящата, със сивогълъбова отсянка снежна равнина, цялата обляна от сиянието на месеца и неподвижна. Веднъж-дваж първата шейна се блъсна в трапчина; също тъй се блъсна и следната шейна, и оная след нея и нарушавайки дръзко скованата от мраз тишина, шейните почнаха да се точат една след друга.

— Заешка следа, много следи! — прозвуча в мразовития скован въздух гласът на Наташа.

— Колко се вижда, Nicolas! — каза гласът на Соня. Николай се извърна към Соня и се наведе, за да разгледа по-отблизо лицето й. Някакво съвсем ново, мило лице, с черни вежди и мустаци, и близко и далечно в лунната светлина, надничаше из самурените кожи.

„По-рано това беше Соня“ — помисли Николай. Вгледа се още по-отблизо В нея и се усмихна.

— Какво, Nicolas?

— Нищо — рече той и отново се обърна към конете.

Когато излязоха на отъпкания широк път, лъснат от плазовете и цял изпокъртен от следи на шипове, които личаха под лунната светлина, конете сами почнаха да опъват поводите и да ускоряват хода. Левият логой, дигнал глава, подръпваше на скокове ремъците си. Средният се клатушкаше и мърдаше уши, сякаш питаше: „Да почвам ли? Или е рано още?“ Напреде, отделила се вече далеч от другите и дрънчаща с отдалечаващия се плътен звук на звънците, ясно се виждаше върху белия сняг черната тройка на Захар. От неговата шейна се чуваха подвиквания и висок смях и гласовете на маскираните.

— Е, хайде, любезнички! — викна Николай, като подръпна от едната страна поводите и изви ръка с камшика. И само от нарастващия като че насрещен вятър и от потрепването на изпънатите и все повече засилващи препускането логои личеше колко бързо се понесе тройката. Николай погледна назад. С вик и писък, с размахани камшици, като караха средните коне да препускат, идеха другите тройки. Средният кон се поклащаше уверено под дъгата, нямаше намерение да намалява, а обещаваше да увеличи скоростта още и още — когато потрябва.

Николай настигна първата тройка. Те бяха слезли от някаква височина, излязоха на широко утъпкан път, който вървеше през ливадата до реката.

„Къде караме? — помисли Николай. — Навярно по Косой луг. Но не, това е нещо ново, което никога не съм виждал. Това не е Косой луг и не е Дьомкина могила, а бог знае какво! Това е нещо ново и вълшебно. Ех, каквото и да е!“ — И като викна на конете си, почна да изпреварва първата тройка.

Захар сдържа конете и извърна лицето си, заскрежено цялото чак до веждите.

Николай пусна конете си; Захар изпъна ръце напред, цъкна с устни и пусна своите.

— Хайде, дръж се, господарю — продума той. Тройките се понесоха редом още по-бързо и препускащите коне бързо премятаха нозе. Николай почна да изпреварва. Без да променя положението на изпънатите си ръце, Захар дигна едната с поводите.

— Няма да го бъде, господарю — извика той на Николай.

Николай пусна и трите коня галоп и изпревари Захар. Конете обсипваха със ситен, сух сняг лицата на седналите в шейната, редом с тях се чуваше честото подрънкване и се смесваха бързо тичащите нозе и сенки на изпреварваната тройка. От всички страни се чуваше скриптене на плазовете по снега и женски писъци.

Николай отново спря конете и погледна наоколо си. Наоколо беше все същата — цяла пронизана от лунната светлина — вълшебна равнина с пръснати по нея звезди.

„Захар вика да завия наляво; но защо наляво? — помисли Николай. — Нима отиваме към Мелюкови, нима това е Мелюковка? Бог знае къде отиваме и бог знае какво става с нас — но много чудно е и много хубаво това, което става с нас.“ Той се извърна и погледна в шейната.

— Виж, и мустаците му, и миглите — всичко е бяло — каза един от седящите вътре чудновати, хубавички и чужди хора, който имаше тънки мустаци и вежди.

„Тая, струва ми се, беше Наташа — помисли Николай, — а тая m-me Schoss; а може би не; а тоя черкез с мустаците — не зная коя е, но я обичам.“

— Не ви ли е студено? — попита той. Те не отговориха и се засмяха. От задната шейна Димлер викаше нещо, навярно смешно, но не можеше да се чуе какво вика.

— Да, да — отговориха със смях разни гласове.

Но ето някаква вълшебна гора с преливащи се черни сенки и елмазени искри и с някаква анфилада от мраморни стъпала, и някакви сребърни покриви на вълшебни здания, и остър вик на някакви зверове. „Ако пък това наистина е Мелюковка, още по-чудно е, че ние пътувахме бог знае де, а пристигнахме в Мелюковка“ — помисли Николай.

Действително това беше Мелюковка и при главния вход изтичаха прислужнички и лакеи със свещи и с радостни лица.

— Кой е? — попитаха от входа.

— Графски маскирани, познавам по конете — отговориха някои гласове.

XI

Пелагея Даниловна Мелюкова, пълна, енергична жена с очила и широка роба, седеше в салона, обиколена от дъщерите си, и се грижеше да не ги оставя да се отегчават. Те лееха тихо восък и гледаха очертанията на фигурите, които се получаваха, когато във вестибюла се чуха стъпките и гласовете на пристигналите.

Хусари, госпожи, вещици, палячовци, мечки се изкашляха във вестибюла, бършеха оскрежените си от студа лица и влязоха в залата, дето слугите бързо палеха свещи. Палячото Димлер с госпожата — Николай — започнаха танца. Заобиколени от развикали се деца, маскираните, като криеха лица и променяха гласовете си, се покланяха на домакинята и се настаняваха в стаята.

— Ах, човек не може да ги познае! Ами Наташа! Вижте, На кого прилича! Наистина прилича на някого. А Едуард Карлич колко е хубав! Не го познах. Пък как танцува! Ах, божичко, и някакъв черкез; наистина, много й прилича на Сонюшка. А тоя пък кой е? Ех, зарадвахте ни! Никита, Ваня, изнесете масите. А пък ние тъй тихо си седяхме!

— Ха-ха-ха!… Я, хусарят, хусарят! Сякаш е момченце, а краката му!… Не мога да го гледам… — чуваха се гласове.

Наташа, любимка на младите Мелюкови, изчезна заедно с тях във вътрешните стаи, дето поискаха тапа, разни халати и мъжки дрехи, които голи момински ръце поемаха от лакея през открехнатата врата. След десет минути цялата младеж от семейство Мелюкови се присъедини към маскираните.

Пелагея Даниловна, която се разпореди да се разчисти място за гостите и да се нагостят господарите и прислугата, се разхождаше между маскираните със сдържана усмивка и без да снема очилата, гледаше отблизо лицата им, но не познаваше никого. Тя не позна не само Ростови и Димлер, но съвсем не можа да познае нито дъщерите си, нито мъжовите си халати и мундири, с който се бяха облекли.

— А тая коя е? — каза тя, като се обърна към гувернантката и се загледа в лицето на дъщеря си, която представяше казански татарин. — Като че е някой от Ростови. Ами вие, господин хусар, в кой полк служите? — попита тя Наташа. — На турчина, на турчина поднеси пестил — рече тя на бюфетчика, който черпеше гостите, — то не е забранено от техния закон.

От време на време, като гледаше чудноватите, но смешни танцови стъпки на танцуващите, които бяха решили, че щом са маскирани, никой няма да ги познае и затуй не се смущаваха, Пелагея Даниловна закриваше лице с кърпичката си и цялото й пълно тяло се друсаше от неудържим добродушен старешки смях.

— Ами моята Сашинет, моята Сашинет! — думаше тя.

След руските танци и хора Пелагея Даниловна събра заедно всички слуги и господари в голям кръг; донесоха един пръстен, въженце и монета от една рубла и почнаха общи игри.

След един час всички костюми се изпомачкаха и развалиха. Изписаните мустаци и вежди се размазаха по изпотените, пламнали и весели лица. Пелагея Даниловна почна да разпознава маскираните, възхищаваше се колко хубаво бяха направени костюмите, колко добре отиваха, особено на госпожиците, и благодари на всички, че така са я развеселили. Поканиха гостите да вечерят в салона, а в залата наредиха угощение за слугите.

— Не, да се врачува в банята, е страшно — каза на вечерята една стара мома, която живееше в Мелюкови.

— Че защо? — попита най-голямата дъщеря на Мелюкови.

— Ами че няма да отидете, за това трябва храброст…

— Аз ще отида — рече Соня.

— Разправете как беше с госпожицата — каза втората Мелюкова.

— Ето как, отишла една госпожица — рече старата мома, — взела един петел, два прибора и седнала както трябва. Поседяла и току чува — изведнъж пристига, със звънци, със звънчета, спира шейна; чува, иде. Влиза, съвсем в човешки образ, същински офицер, пристига и сяда при нея до прибора.

— А! А!… — викна Наташа, като извъртя ужасени очи.

— Но как така, той — приказвал ли е?

— Да, като човек, всичко както трябва, и започнал, започнал да я увещава, а тя трябвало да го задържи с разговор до първи петли; но тя се поуплашила; щом се поуплашила, закрила лице с ръцете си. И той я уловил. Добре, че в това време дотърчали момичетата…

— Е, не ги плашете! — рече Пелагея Даниловна.

— Мамо, ами че вие сама сте врачували… — каза дъщерята.

— А как се врачува в хамбара? — попита Соня.

— Ами на, например сега отиде човек в хамбара и слуша. Каквото се чуе: заковава ли се, чука ли се — лошо, а ако се пресилва жито — на добро е; а случва се…

— Мамо, разкажете, какво ви се случи в хамбара?

Пелагея Даниловна се усмихна.

— Какво ли? Че аз съм забравила… — рече тя. — Нали никой от вас няма да отиде?

— Не, аз ще отида; Пелагея Ивановна, пуснете ме, аз ще отида — каза Соня.

— Добре, щом не се страхуваш.

— Луиза Ивановна, мога ли да отида? — попита Соня?

На пръстен ли играеха или на въженце, или на рубла, или разговаряха както сега — Николай не се отделяше от Соня и я гледаше със съвсем нови очи. Струваше му се, че едва днес за пръв път, благодарение на тия изписани мустаци, напълно я е опознал. Наистина Соня тая вечер беше весела, оживена и хубава, каквато никога дотогава Николай не бе я виждал.

„Ето каква била тя, а аз пък съм глупак!“ — мислеше той, като гледаше блестящите й очи и щастливата, възторжена усмивка, която правеше ямички под мустаците, усмивка, каквато той не бе виждал по-рано.

— Не се страхувам от нищо — каза Соня. — Може ли веднага? — Тя стана. Казаха на Соня де е хамбарът, как трябва да стои мълком и да слуша и й дадоха шубката. Тя я метна на главата си и погледна Николай.

„Каква прелест е това девойче! — помисли той. — За какво съм, си мислил аз досега!“

Соня излезе в коридора, за да отиде в хамбара. Николай бързо тръгна за парадната входна площадка, като каза, че му е горещо. Наистина в къщата бе горещо от струпаните хора.

Вън беше същият неподвижен студ, същият месец, само че бе още по-светло. Светлината беше толкова силна и звездите по снега толкова много, че не ти се искаше да гледаш небето и истинските звезди не се забелязваха. Небето беше черно и тъжно, на земята бе весело.

„Глупак съм аз, глупак! Какво чаках досега?“ — помисли Николай и като изтича през площадката, избиколи ъгъла на къщата по пътечката, която водеше към задната входна площадка. Той знаеше, че Соня ще мине оттук. На половината път бяха наредени грамади дърва с навалял върху им сняг и от тях падаше сянка. През тях и встрани от тях падаха, преплитайки се върху снега и пътечката, сенки от стари голи липи. Пътечката водеше към хамбара. Дървената стена на хамбара и покривът с навалял сняг блестяха на лунната светлина като изрязани от някакъв скъпоценен камък. В градината изпука дърво и отново всичко съвсем затихна. Гърдите вдишваха сякаш не въздух, а някаква вечно млада сила и радост.

От задната площадка затропаха по стъпалата нозе, звънливо изскриптя последното стъпало, на което имаше напластен сняг, и гласът на старата мома каза:

— Право, право по тая пътечка, госпожице. Само не се озъртайте!

— Аз не се страхувам — отговори гласът на Соня и из пътечката, по посока на Николай, заскриптяха, заскимтяха крачката на Соня в тънички пантофки.

Соня вървеше, забулена с шубката си. Беше вече на две крачки от него, когато го видя; и тя също го видя не такъв, какъвто го познаваше и от когото винаги малко се страхуваше. Той беше в женски дрехи, с разчорлени коси и щастлива, нова за Соня усмивка. Соня бързо изтича към него.

„Съвсем различна и все същата“ — помисли Николай, като гледаше лицето и, цялото осветено от лунната светлина. Той пъхна ръце под шубката, която скриваше главата й, прегърна я, притисна я до себе си и я целуна по устните, над които имаше мустаци и от които миришеше на горена тапа. Соня го целуна точно в средата на устните и като измъкна малките си ръчички, хвана го за бузите от двете страни.

— „Соня!… Nicolas!…“ — само това казаха те.

Изтичаха до хамбара и се върнаха, всеки от своята входна площадка.

XII

Когато всички тръгнаха да се връщат от Пелагея Даниловна, Наташа, която виждаше и забелязваше всичко, нагласи така, че Луиза Ивановна и тя се преместиха в шейната при Димлер, а Соня седна с Николай и прислужничките.

Николай, който вече не се надбягваше, караше отмерено по обратния път и като се вглеждаше непрекъснато под странната лунна светлина в Соня, търсеше при тая светлина, която променяше всичко, под веждите и мустаците своята предишна и сегашна Соня, с която бе решил да не се разделя никога вече. Той се вглеждаше в нея и когато я познаваше все същата и другата и си спомняше, мириса на тапа, смесен с усещането за целувката, вдишваше с пълни гърди мразовития въздух и гледайки изчезващата земя и блестящото небе, чувствуваше, че е отново във вълшебното царство.

— Соня, хубаво ли ти е? — питаше от време на време той.

— Да — отговаряше Соня. — А на тебе?

На половината път Николай даде на кочияша да подържи конете, отърча за миг при шейната на Наташа и се качи встрани.

— Наташа — каза й той шепнешком на френски, — знаеш ли, аз се реших по въпроса за Соня.

— Каза ли й? — попита Наташа, която изведнъж светна от радост.

— Ах, каква си чудна ти с тия мустаци и вежди, Наташа! Драго ли ти е?

— Толкова ми е драго, толкова! Мене ме беше вече яд на тебе. Аз не съм ти казвала, но ти постъпваше лошо с нея. Тя има такова сърце, Nicolas, и колко ми е драго! Аз понякога съм отвратителна, но ме е бивало срам да бъда само аз щастлива, без Соня — продължи Наташа. — Сега толкова ми е драго! Хайде, тичай при нея.

— Не, чакай, ах, колко си смешна! — рече Николай, като продължи да се вглежда в нея, намирайки и в сестра си нещо ново, необикновено и очарователно-нежно, което не бе виждал по-рано. — Наташа, нещо вълшебно. А?

— Да — отговори тя, — ти си направил много добре!

„Ако по-рано бих я видял такава, каквато е сега — помисли Николай, — отдавна бих я попитал какво да сторя и бих сторил всичко, каквото тя би ми заповядала, и всичко би било хубаво.“

— Значи, тебе ти е драго и аз хубаво съм направил?

— Ах, толкова хубаво! Неотдавна се скарах с мама за това. Мама каза, че тя гледа да те впримчи. Как може да се приказва така! Аз едва не наругах мама. И никому никога няма да позволя да каже и да помисли нещо лошо за нея, защото в нея всичко е само хубаво.

— Значи, хубаво е? — каза Николай и още веднъж се вгледа в изражението на сестра си, за да разбере истина ли е това, и скърцайки с ботушите си, скочи от шейната и отърча към своята. Там седеше все същият щастлив, усмихнат черкез с мустачета и блеснали очи и гледаше под самурената шапка, и тоя черкез беше Соня, и тая Соня бе сигурно неговата бъдеща, щастлива и любеща жена.

След като пристигнаха в къщи и разправиха на майка си как бяха прекарали времето у Мелюкови, госпожиците отидоха в стаята си. Те се съблякоха, но не изтриха изписаните мустаци и дълго седяха и разговаряха за щастието си. Приказваха как ще живеят омъжени, как мъжете им ще бъдат приятели и как ще бъдат щастливи. На Наташината маса бяха сложени още от вечерта приготвените от Дуняша огледала.

— Само че кога ще бъде всичко това? Страхувам се, че никога… То би било прекалено хубаво! — рече Наташа, като стана и се приближи до огледалата.

— Седни, Наташа, може би ще го видиш — каза Соня. Наташа запали свещ и седна.

— Виждам някого с мустаци — рече Наташа, която видя лицето си.

— Не бива да се смеете, госпожице — рече Дуняша.

С помощта на Соня и на горничната Наташа сложи огледалото в необходимото положение; лицето й стана сериозно и тя млъкна. Дълго седя, загледана в редицата отдалечаващи се свещи в огледалата, като предполагаше (съобразно с това, което разправяха), че в последния, сливащ се и неясен квадрат или ще види ковчег, или ще види него, княз Андрей. Но макар да бе готова да приеме и най-малкото петно за човешки образ или за ковчег — не видя нищо. Тя почна да мига често и се дръпна от огледалото.

— Защо другите виждат, а аз не виждам нищо? — рече тя. — Я седни ти, Соня; днес ти без друго трябва — каза тя. — Само за мене… Тъй ме е страх днес!

Соня седна пред огледалото, нагласи положението му и почна да гледа.

— Ето, Софя Александровна без друго ще види — каза шепнешком Дуняша, — а вие постоянно се смеете.

Соня чу тия думи и чу как Наташа каза шепнешком:

— И аз зная, че ще види; тя и миналата година видя.

Две-три минути всички мълчаха. „Без друго!“ — прошепна Наташа и не довърши… Соня изведнъж отстрани огледалото, което държеше, и закри очи с ръка.

— Ах, Наташа! — каза тя.

— Видя ли? Видя ли? Какво видя? — извика Наташа, като задържа огледалото.

Соня не бе видяла нищо, тя тъкмо щеше да замига и да стане, когато чу гласа на Наташа да казва „Без друго!“… Не й се искаше да излъже нито Дуняша, нито Наташа, а и тежко й беше да седи. Тя сама не разбра как и поради какво бе извикала, когато закри очи с ръка.

— Него ли видя? — попита Наташа, като я хвана за ръката.

— Да. Чакай… аз… видях него — рече неволно Соня, без да знае още за кого мислеше Наташа, като казваше него: него — Николай, или него — Андрей.

„Но защо да не кажа, че съм видяла? Нали другите виждат! И кой може да ме изобличи — какво съм или не съм видяла?“ — мина през ума на Соня.

— Да, видях него — каза тя.

— Но как? Как? Прав или лежеше?

— Не, видях… Уж — нищо нямаше, а изведнъж виждам, че той лежи.

— Андрей ли лежи? Болен ли е? — попита Наташа изплашено и загледана с неподвижни очи в приятелката си.

— Не, напротив, напротив — с весело лице и се обърна към мене — и в тоя миг, когато каза това, на нея самата й се стори, че е видяла онова, което каза.

— Е, а сетне, Соня?

— Сетне не можах да видя, нещо синьо и червено.

— Соня! Кога ще се върне той? Кога ще го видя? Боже мой! Как се страхувам за него и за себе си, и за всичко ме е страх… — каза Наташа и без да отговаря нищо на утешителните думи на Соня, легна в постелята си и дълго след като угасиха свещта, лежа неподвижно с отворени очи и гледаше студената лунна светлина през замръзналите прозорци.

XIII

Наскоро след коледните празници Николай съобщи на майка си за любовта си към Соня и че е решил твърдо да се ожени за нея. Графинята, която отдавна забелязваше какво става между Соня и Николай и очакваше това обяснение, изслуша мълком думите му и каза на сина си, че може да се жени за която си иска, но че нито тя, нито баща му ще дадат благословията си за такъв брак. За първи път Николай почувствува, че майка му е недоволна от него и че въпреки всичката си обич към него няма да отстъпи. Студено и без да гледа сина си, тя изпрати да повикат мъжа й; и когато той дойде, графинята искаше накъсо и студено в присъствието на Николай да му съобщи каква е работата, но не издържа: заплака със сълзи на раздразнение и излезе от стаята. Старият граф почна нерешително да вразумява Николай и да го моли да се откаже от намерението си. Николай отговори, че не може да измени на думата си и бащата, очевидно смутен, въздъхна и твърде скоро престана да говори и отиде при графинята. При всичките спречквания със сина си графът не можеше да се освободи от съзнанието, че е виновен пред него за разстроените работи и затуй не можеше да се сърди на сина си, че отказва да се ожени за богата мома и че е избрал Соня, която нямаше зестра; при тоя случай той само по-ясно си казваше, че ако работите не бяха объркани, не биха могли да пожелаят по-добра жена за Николай от Соня; а за объркването на работите е виновен само той със своя Митенка и с непреодолимите си навици.

Майката и бащата не говориха повече със сина си по тая работа; но няколко дни след това графинята повика при себе си Соня и с жестокост, която не очакваха нито едната, нито другата, графинята укори племенницата си, че подмамва сина й и че е неблагодарна. Соня мълчаливо, с наведени очи слушаше жестоките думи на графинята й не разбираше какво искат от нея. Тя беше готова да пожертвува всичко за благодетелите си. Мисълта за самопожертвуване бе нейна любима мисъл; но в тоя случай тя не можеше да разбере кому и какво трябва да пожертвува. Тя не можеше да не обича графинята и цялото семейство Ростови, но не можеше да не обича и Николай и да не знае, че неговото щастие зависи от тая любов. Тя беше мълчалива й тъжна и не отговаряше. На Николай му се стори, че не може по-дълго да търпи това положение и той отиде да се обясни с майка си. Николай ту молеше майка си да прости на него и Соня и да се съгласи с брака им, ту я заплашваше, че ако преследват Соня, той веднага тайно ще се ожени за нея.

Графинята със студенина, каквато синът й никога не бе виждал, му отговори, че той е пълнолетен, че княз Андрей се жени без съгласието на баща си и че той може да направи същото, но че тя никога не ще признае тая интригантка за своя дъщеря.

Кипнал от думата интригантка, Николай повиши глас и каза на майка си, че той никога не е допускал, че тя ще го принуждава да продава чувствата си и че щом е тъй, той приказва за последен път… Но той не успя да каже тая решаваща дума, която майка му, ако се съди по изражението на неговото лице, очакваше с ужас от него и която може би щеше да остане завинаги като жесток спомен помежду им. Той не успя да довърши, защото Наташа с бледо и сериозно лице влезе в стаята през вратата, зад която, бе подслушвала.

— Николенка, ти говориш глупости, млъкни, млъкни! Казвам ти, млъкни!… — почти извика тя, за да заглуши гласа му.

— Мамо, миличка, то съвсем не е от това… душичке, клета — казваше тя на майка си, която усещаше, че е съвсем близо до скъсването, и гледаше с ужас сина си, но от упоритост и увлечение в борбата не искаше и не можеше да се предаде.

— Николенка, аз ще ти обясня, ти си иди… Чуйте мамо, миличка — приказваше тя на майка си.

Думите й бяха безсмислени; но постигнаха резултата, към който тя се стремеше.

Графинята захлипа тежко, скри лице в гърдите на дъщеря си, а Николай стана, хвана се за главата и излезе от стаята.

Наташа се зае да ги помири и успя, така че Николай получи обещание от майка си Соня да не бъде притеснявана, а той даде обещание, че нищо няма да предприема скритом от родителите си.

С твърдото намерение, след като уреди работите си в полка, да напусне службата, да си дойде и да се ожени за Соня, Николай, тъжен и сериозен, спречкан с близките си, но, както му се струваше, страстно влюбен, замина в началото на януари за полка си.

След заминаването на Николай в дома на Ростови стана още по-тъжно от когато и да било. От душевни тревоги графинята се разболя.

Соня беше тъжна и поради раздялата с Николай, но още повече от враждебния тон, с който графинята не можеше да не се обръща към нея. Графът повече от когато и да било бе угрижен от лошото положение на работите, което изискваше някакви решителни мерки. Необходимо бе да се продаде московската къща и имението край Москва, а за продажбата на къщата трябваше да се отиде в Москва. Ала поради здравето на графинята заминаването трябваше да се отлага ден след ден.

Наташа, която в началото понасяше леко и дори весело раздялата с годеника си, сега с всеки нов ден ставаше по-тревожна и нетърпелива. Непрекъснато я измъчваше мисълта, че, така напразно, за никого губи най-хубавото си време, което би употребила за любовта си към него. Писмата му в повечето случаи я ядосваха. Оскърбително й бе да мисли, че когато тя живее само с мисълта за него, той живее истински живот, вижда нови места, нови хора, които са интересни за него. Колкото по-интересни биваха писмата му, толкова повече се дразнеше тя. А нейните писма към него не само че не й носеха утеха, но й се струваха отегчително и фалшиво задължение. Тя не умееше да пише, защото не можеше да постигне възможността правдиво да изрази в писмо дори една хилядна от онова, което бе свикнала да изразява с глас, усмивка и поглед. Пишеше му класически-еднообразни, сухи писма, на които самата тя не отдаваше никакво значение и в черновките на които графинята й поправяше правописните грешки.

Здравето на графинята не се подобряваше; но заминаването за Москва вече не можеше да се отлага. Трябваше да се прави чеиз, трябваше да се продаде къщата, а освен туй очакваха княз Андрей първо в Москва, дето през тая зима живееше княз Николай Андреич, и Наташа бе уверена, че той вече е пристигнал.

Графинята остана на село, а графът, като взе със себе си Соня и Наташа, в края на януари замина за Москва.

ЧАСТ ПЕТА

I

След сгодяването на княз Андрей и Наташа Пиер без всякаква видима причина изведнъж почувствува, че му е невъзможно да продължава предишния си живот. Колкото и твърдо да бе убеден в истините, които му бе открил неговият благодетел, колкото и радостно да му беше първото време на увлечение от вътрешната работа за самоусъвършенствуване, на която се бе отдал с такава жар — след годежа на княз Андрей с Наташа и след смъртта на Йосиф Алексеевич, съобщението за което той получи почти в същото време, цялата прелест на оня предишен живот изведнъж изчезна за него. Остана само, скелетът на живота му: неговият дом с блестящата му жена, която се ползуваше сега от милостите на едно важно лице, познанството с цял Петербург и службата с отегчителни формалности. И тоя предишен живот изведнъж изпъкна пред Пиер с неочаквана мръсотия. Той престана да пише дневника си, избягваше обществото на братята, отново почна да ходи в клуба, отново почна да пие много, отново се сближи с ергенски компании и почна да води такъв живот, че графиня Елена Василевна сметна за необходимо да му направи строга бележка. Пиер почувствува, че тя има право и за да не компрометира жена си, замина за Москва.

В Москва, щом влезе в грамадната си къща с увехналите и вехнещи княжни, с безчетната прислуга, щом видя — когато мина из града — Иверския параклис с безброй светлини от свещи пред златните ризи по иконите, Кремълския площад с неотъпкан сняг, файтонджиите и колибите по Сивцев Вражек, московските старци, които не искаха нищо и не бързаха за никъде, доизживявайки дните си, видя бабичките, московските госпожи, московските балове и московския Английски клуб — той се почувствува у дома си, в тихо пристанище. В Москва му стана спокойно, топло, привично и мръсно както в стар халат.

Московското общество, цялото, от бабите до децата, прие Пиер като дългоочакван гост, чието място винаги бе запазено и незаето. За московското общество Пиер беше най-мил, добър, умен, весел, великодушен чудак, разсеян и сърдечен, от стария тип руски господари. Кесията му беше винаги празна, защото бе отворена за всички.

Бенефиси, лоши картини, статуи, благотворителни дружества, цигани, училища, другарски обеди, гуляи, масони, църкви, книги — никому и за нищо не се отказваше и ако не бяха двама негови приятели, които бяха заели от него много пари и го взеха под свое настойничество, той би раздал всичко. В клуба нямаше нито обяд, нито вечеря без него. Щом след две бутилки „Марго“ той се търкулваше на мястото си върху дивана, веднага го обкръжаваха и се почваха приказки, препирни и шеги. Дето се караха — той само с добродушната си усмивка и със сполучлива шега ги помиряваше. Масонските трапезни ложи бяха отегчителни и безжизнени, щом го нямаше.

След ергенска вечеря, когато той с добродушна и сладка усмивка отстъпваше пред молбите на веселата компания и ставаше, за да отиде с тях, сред младежите се чуваха радостни и тържествени викове. Той танцуваше по баловете, когато не достигаше кавалер. Младите дами и госпожици го обичаха, защото, без да задиря никоя, той беше еднакво любезен с всички, особено след вечерята. „Il est charmant, il n’a pas de sexe“[1] — казваха за него.

Пиер беше камерхер в оставка, който добродушно доизкарваше живота си, каквито в Москва имаше стотици.

Как би се ужасил той, ако преди седем години, когато току-що бе пристигнал от чужбина, някой би му казал, че няма нужда да търси и да измисля нищо, че неговата пътечка е отдавна утъпкана, определена от край време и че каквото и да прави, той ще бъде такъв, каквито са всички в неговото положение. Той не би го повярвал! Нима той не желаеше от дън душа ту да направи Русия република, ту сам да стане Наполеон, ту — философ, ту — тактик, победител на Наполеон? Нима той не смяташе, че е възможно и нима не бе желал страстно да прероди порочния човешки род и сам той да стигне до най-високата степен на съвършенството? Нима не бе създал и училища, и болници и не бе освобождавал селяните?

А вместо всичко това — ето го, богат мъж на невярна жена, камерхер в оставка, който обича да си хапне, да пийне и като се разкопчее, да понаругае лекичко правителството, член на московския Английски клуб и обичан от всеки член на московското общество. Той дълго не можеше да се помири с мисълта, че самият той е тъкмо такъв московски камерхер в оставка, чийто тип тъй дълбоко презираше преди седем години.

Понякога се утешаваше с мисълта, че само така, временно, води тоя живот; но сетне го ужасяваше друга мисъл, че тъй, временно, колко души вече бяха навлезли, както и той, с всички зъби и коси в тоя живот и в тоя клуб, а излизаха оттам без ни един зъб и косъм.

В минути на гордост, когато мислеше за положението си, струваше му се, че той е съвсем друг, различен от ония камерхери в оставка, които по-рано презираше; че те бяха простаци и глупави, доволни и успокоени от положението си, „а аз и сега съм постоянно недоволен, все ми се иска да направя нещо за човечеството — казваше си той в минути на гордост. — А може би и всички ония мои другари също като мене са се блъскали, търсили са някакъв нов, свой път в живота и също като мене, по силата на обстановката, на обществото, на рода, на оная стихийна сила, срещу която човек не е властен, стигнаха дотам, дето съм и аз“ — казваше си той в минути на скромност; и след като поживя в Москва известно време, той вече не презираше, а почна да обича, да уважава и жали, също като себе си, своите другари по съдба.

Пиер не бе връхлитан както по-рано от минути на отчаяние, на хипохондрия и отвращение от живота; но същата болест, която се проявяваше по-рано с резки пристъпи, бе натикана вътре и не го напускаше нито за миг. „За какво? Защо? Какво става в света?“ — с недоумение се питаше той по няколко пъти на ден и без да ще, се задълбочаваше в смисъла на жизнените явления; но знаейки от опит, че на тия въпроси няма отговори, той бързо се мъчеше да се извърне от тях, вземаше някоя книга или бързаше да отиде в клуба или при Аполон Николаевич да бъбрят за градските клюки.

„Елена Василевна, която никога нищо не е обичала освен тялото си и е една от най-глупавите жени в света — мислеше Пиер, — е смятана от хората за върха на ума и на изтънчеността и се прекланят пред нея. Наполеон Бонапарт бе презиран от всички, докато бе велик, а откак стана жалък комедиант — император Франц се домогва да му предложи дъщеря си за незаконна съпруга. Испанците възнасят молитви на Бога чрез католическото духовенство за благодарност, че на 14 юни са победили французите, а французите възнасят молитви чрез същото католическо духовенство за това, че на 14 юни те са победили испанците. Моите братя масони се кълнат в живота си, че са готови да пожертвуват всичко за ближния, а не дават и по една рубла, когато се събират помощи за бедните, и интригуват пред «Астрей» срещу «Търсещите манна»[2], и се мъчат да добият истински шотландски килим и един документ, смисъла на който не знае дори оня, който го е писал, и който не е потребен никому. Всички ние вярваме в християнския закон за прощаване на обидите и за любов към ближния — закон, поради който сме издигнали в Москва четиридесет пъти по четиридесет църкви, а вчера пребиха с камшик един беглец и служителят на същия тоя закон за любовта и прошението, свещеникът, даде на войника да целуне кръста преди смъртното наказание.“ Тъй мислеше Пиер и цялата тая обща, призната от всички лъжа, колкото и да бе свикнал с нея, всеки път го слисваше, като че беше нещо ново. „Аз разбирам лъжата и бъркотията — мислеше той, — но как да им разкажа всичко, което разбирам? Опитвах се и винаги узнавах, че в глъбините на душата си и те разбират същото, което разбирам и аз, само че се опитват да не виждат лъжата. Значи, тъй трябва! Но аз — де да се дяна аз?“ — мислеше Пиер. Той се измъчваше от злочестата способност на мнозина, особено на русите — способността да виждат и вярват във възможността за доброто и справедливостта и прекалено ясно да виждат злото и лъжата на живота и затова нямаше сили да взема сериозно участие в живота. Всяка област на труда според него се съчетаваше със злото и измамата. Какъвто и да се опитваше да стане, за каквото и да се заловеше — злото и лъжата го отблъскваха и преграждаха всичките му пътища за дейност. А пък трябваше да се живее, трябваше да бъде зает. Премного страшно бе да е под гнета на тия неразрешими жизнени въпроси и той се отдаваше на първото увлечение само да ги забрави. Посещаваше всевъзможни общества, много пиеше, купуваше картини и строеше, а най-важното — четеше.

Той четеше, и то четеше всичко, каквото му попаднеше, и тъй четеше, че когато си отидеше в къщи и лакеите още го разсъбличаха, той, взел вече книга, четеше — и от четенето преминаваше в сън, а от съня — към бъбрене в салоните и в клуба, от бъбренето — към гуляй и жени, от гуляя — отново към бъбрене, четене и вино. Да пие вино, за него все повече и повече ставаше физическа и заедно с това нравствена потребност. Макар докторите да му казваха, че при неговото пълно тяло виното е опасно, той пиеше твърде много. Ставаше му съвсем хубаво само когато, без да разбира как, наливайки в голямата си уста няколко чаши вино, почувствуваше приятна топлина в тялото си, нежност към всички ближни и склонност на ума да отговаря повърхностно на всяка мисъл, без да се углъбява в същината й. Само след като изпиеше една-две бутилки вино, той смътно чувствуваше, че оня заплетен, страшен възел на живота, който преди това го ужасяваше, не е толкова страшен, както му се струваше. Със зашумяла глава, като бъбреше или слушаше разговорите или като четеше след обяда и вечерята, той непрестанно виждаше някоя страна от тоя възел. Но само под влиянието на виното си казваше: „Това е нищо. Аз ще го разплета — ето, обяснението ми е вече готово. Но сега нямам време, ще обмисля всичко това после!“ Но това после не дохождаше никога.

Сутрин, на празен стомах, всички предишни въпроси му изглеждаха все така неразрешими и страшни, че Пиер бързо грабваше книга и се радваше, когато някой дойдеше при него.

Понякога Пиер си спомняше онова, което бе слушал да разказват — как на война войниците, които се намират в прикрития от изстрелите, когато нямат какво да правят, старателно си търсят някакво занятие, за да могат по-леко да понасят опасността. И на Пиер му се струваше, че всички хора са такива войници, които се спасяват от живота — кой с честолюбие, кой — с игра на карти, кой — с писане на закони, кой — с жени, кой — с играчки, кой — с коне, кой — с политика, кой — с лов, кой — с вино, кой — с държавни работи. „Няма нито нищожно, нито важно, всичко е еднакво; само да се спася от него както мога! — мислеше Пиер. — Само да не го виждаш, да не виждаш страшния него.“

[1] Той е очарователен, той няма пол. ↑

[2] Различни масонски ложи. — Б.пр ↑

II

В началото на зимата княз Николай Андреич Болконски пристигна с дъщеря си в Москва. Поради своето минало, поради ума и оригиналността си и особено поради отслабналия през това време възторг от царуването на Император Александър и поради антифренското и патриотическо направление, което господствуваше по онова време в Москва, княз Николай Андреич веднага стана предмет на особена почит от страна на московчани и център на московската опозиция на правителството.

През тая година князът много остаря. У него се появиха острите признаци на старостта: заспиваше неочаквано, забравяше най-близките по време събития, а помнеше отдавнашните и приемаше с детско тщеславие ролята на глава на московската опозиция. Но въпреки това, когато старецът се явяваше, особено вечер за чая, облечен с шубката си и с напудрената си перука, и засегнат от някого, почваше накъсо да разказва за миналото — или още по-накъсо и рязко да осъжда сегашното, той предизвикваше у всички свои гости едно и също чувство на почтително уважение. За посетителите целият тоя старинен дом с грамадни трюмо[1], с дореволюционни мебели, с тия лакеи с перуки и самият той, рязък и умен старец от миналия век, с неговата кротка дъщеря и с хубавичката французойка, които благоговееха пред него, беше величествено-приятно зрелище. Но посетителите не мислеха, че освен тия два-три часа, през които виждаха домакините, имаше още двадесет и два часа от денонощието, през които се движеше скритият вътрешен живот на къщата.

Напоследък, в Москва, тоя вътрешен живот стана много тежък за княжна Маря. В Москва тя беше лишена от най-хубавите, си радости — разговорите с божите хора и уединението, които я ободряваха в Лѝсие Гори, и тя нямаше никакви изгоди и радости от столичния живот. Тя не ходеше във висшето общество; всички знаеха, че баща й не я пуска, ако той не бъде с нея, а той не можеше да ходи поради лошото си здраве, и вече престанаха да я канят на обеди и вечерни приеми. Тя се бе простила с надеждата да се омъжи. Виждаше студенината и озлобението, с които княз Николай Андреич приемаше и пресичаше посещенията на младите хора, които идваха понякога у тях и можеха да й бъдат кандидати. Приятелки княжна Маря нямаше: през това пребиваване в Москва тя се разочарова от двете си най-близки приятелки: m-lle Bourienne, с която и по-рано не можеше да бъде съвсем откровена, сега й стана неприятна и поради известни причини тя почна да страни от нея; Жули, която беше в Москва и на която княжна Маря пет години народ бе писала — излезе, че й е съвсем чужда, когато княжна Маря отново се срещна с нея лично. По това време Жули, която поради смъртта на братята си бе станала една от най-богатите моми за омъжване в Москва, беше в пълен разгар на светските удоволствия. Тя бе обкръжена от млади хора, които, както мислеше тя, бяха оценили изведнъж нейните качества. Жули беше в оня период на остаряваща светска госпожица, която чувствува, че е дошъл последният й шанс за омъжване и че съдбата й ще трябва да се реши сега или никога. В четвъртъците княжна Маря с тъжна усмивка си казваше, че сега няма кому да пише, тъй като Жули, Жули, от чието присъствие тя нямаше никаква радост, беше тук и се виждаше с нея всяка седмица. Тя, като някой стар емигрант, който се е отказал да се ожени за дамата, у която няколко години е прекарвал вечерите си, тъй като, ако се ожени, не би знаел къде да прекарва вечерите си, съжаляваше, че Жули е тук и че няма кому да пише. В Москва княжна Маря нямаше с кого да поговори, кому да повери скръбта си, а през това време се бе прибавила много нова скръб. Времето за връщането на княз Андрей и за женитбата му наближаваше, а неговата поръка да подготви бащата не само че не бе изпълнена, но, напротив, работата изглеждаше съвсем загубена и напомнянето за графиня Ростова караше стария княз, който и без това през повечето време беше в лошо настроение, да излиза вън от себе си. Новата скръб, която напоследък се бе прибавила на княжна Маря, бяха уроците, които тя даваше на шестгодишния си племенник. В отношенията си с Николушка тя с ужас видя в себе си раздразнителността, която имаше баща й. Колко пъти си беше казвала, че когато учи племенника си, не бива да си позволява да кипва и почти всеки път, когато сядаше с пръчицата за показване френската азбука, ней така й се искаше по-скоро и по-лесно да прелее своите знания в детето, което вече се страхуваше, че всеки миг лелята ще се разсърди — че при най-малкото невнимание на момченцето тя трепваше, бързаше, ядосваше се, повишаваше гласа си, а понякога го дърпаше за ръката и го наказваше да стои в ъгъла. Когато го оставяше да стои в ъгъла, тя сама се разплакваше, че нейната природа е зла, лоша и Николушка, подражавайки нейните ридания, излизаше без позволение от ъгъла, приближаваше се до нея, дръпваше от лицето й нейните мокри ръце и я утешаваше. Но най-голямата, най-голямата скръб на княжната се причиняваше от раздразнителността на баща й, която винаги бе насочена срещу дъщерята и стигаше напоследък до жестокост. Ако той би я накарал да прави поклони цяла нощ, ако я биеше, ако я караше да мъкне дърва и вода — не би й минало и през ума, че положението й е тежко; но тоя любещ мъчител — най-жесток, защото я обичаше и затуй мъчеше и себе си, и нея — умееше умишлено не само да я оскърби и унизи, но и да й докаже, че тя винаги и за всичко е виновна. Напоследък у него се яви нова особеност, която повече от всичко измъчваше княжна Маря — то беше голямото му сближение с m-lle Bourienne. Хрумналата му в първия миг мисъл-шега, след като бе получил известие за намерението на сина си — че щом Андрей ще се жени, и той самият ще се ожени за m-lle Bourienne, очевидно му се бе харесала и напоследък той с упорство (както се струваше на княжна Маря), само за да я оскърби, проявяваше особена любезност към m-lle Bourienne и изказваше недоволството си от дъщерята чрез показване на любов към m-lle Bourienne.

Един път в Москва в присъствието на княжна Маря (ней се стори, че баща й нарочно направи това в нейно присъствие) старият княз целуна ръка на m-lle Bourienne, привлече я до себе си и я прегърна, като я погали. Княжна Маря се изчерви и излезе от стаята. След няколко минути m-lle Bourienne влезе усмихната при княжна Маря, разправяйки с приятния си глас нещо весело. Княжна Маря бързо избърса сълзите си, приближи се с решителни стъпки до m-lle Bourienne и очевидно без сама да знае, бързо и гневно и с избухвания в гласа закрещя на французойката:

— Това е отвратително, низко и безчовечно да се използува слабостта… — Тя не довърши. — Излезте от стаята ми — извика тя и зарида.

На другия ден князът не каза нищо на дъщеря си, но тя забеляза, че на обяд той заповяда да поднасят ястията най-напред на m-lle Bourienne. В края на обяда, когато бюфетчикът по досегашния си навик поднесе кафе най-първо на княжната, князът изведнъж освирепя, запрати тояжката си срещу Филип и веднага разпореди да го дадат войник.

— Не чуват… два пъти казах!… Не чуват! Тя е първият човек в тая къща; тя е моят най-добър приятел — викаше князът. — И ако ти си позволиш — викна той в гнева си, като се обърна за първи път към княжна Маря — още веднъж, както вчера си посмяла… да се забравиш пред нея, аз ще ти дам да разбереш кой е господар в къщи. Вън! Да не съм те видял; искай прошка от нея!

Княжна Маря поиска прошка от Амалия Евгениевна и от баща си — за себе си и за Филип-бюфетчика, който я помоли да се застъпи.

В такива минути в душата на княжна Маря се натрупваше чувство, което приличаше на жертвена гордост. И изведнъж, в тия именно минути, тоя баща, когото тя осъждаше, почваше пред нея или да търси очилата си, опипвайки около тях, и не ти виждаше, или забравяше какво бе станало преди малко, или правеше с немощните си нозе невярна стъпка и поглеждаше около себе си дали някой не е видял слабостта му, или пък, което беше най-лошо, на обяд, когато нямаше гости, които го държаха нащрек, той изведнъж задрямваше, изпускаше салфетката си и навеждаше над чинията разтрепераната си глава. „Той е стар и слаб, а аз се осмелявам да го осъждам!“ — с отвращение към себе си мислеше тя в такива минути.

[1] Големи стенни огледала. — Б.пр. ↑

III

В 1811 година в Москва живееше един френски доктор, който бързо бе станал моден, грамаден на ръст, хубавец, любезен като французин и, както казваха всички в Москва — необикновено изкусен лекар — Метивие. В къщите на най-висшето общество той бе приет не като доктор, а като равен.

Напоследък княз Николай Андреич, който се присмиваше на медицината, по съвета на m-lle Bourienne допусна тоя доктор до себе си и свикна с него. Метивие два пъти седмично идваше у княза.

На Никулден, именния ден на княза, цялата Москва се бе събрала при входа на къщата му, но той заповяда да не приемат никого; и само малцина, списъка на които бе дал на княжна Маря, заповяда да бъдат поканени на обяд.

Метивие, пристигнал заранта, за да го поздрави, сметна за прилично, като, доктор, de forcer la consigne[1], както каза на княжна Маря, и влезе при княза. Тъй се бе случило, че в тая сутрин на своя имен ден старият княз беше в едно от най-лошите си настроения. Цялата сутрин той се разхождаше уморено из къщата, заяждаше се с всички и се правеше, че не разбира какво му казват и че не го разбират. Княжна Маря знаеше много добре това настроение на тиха и съсредоточена свадливост, която обикновено завършваше с яростно избухване, и през цялата сутрин се разхождаше като пред напълнена, с приготвен спусък пушка и очакваше неизбежния изстрел. До пристигането на доктора сутринта мина благополучно. След като пусна доктора, княжна Маря седна с книга в салона до вратата, отдето можеше да чува всичко, което става в кабинета.

Отначало тя чуваше само гласа на Метивие, след това гласа на баща си; след туй и двата гласа заприказваха едновременно, вратата бързо се разтвори и на прага се показа изплашената хубава фигура на Метивие с черния му перчем и фигурата на княза с домашна шапчица и халат, с обезобразено от ярост лице и наведени долу гледци на очите.

— Не разбираш ли? — викаше князът. — А пък аз разбирам! Френски шпионин! Бонапартов роб, шпионин, вън от къщата ми, вън, ти казвам! — И затръшна вратата.

Метивие сви рамене и се приближи до mademoiselle Bourienne, която бе дотърчала от съседната стая поради тоя вик.

— Князът не е съвсем здрав — la bile et le transport au cerveau. Tranquillisez-vous, je repasserai demain[2] — каза Метивие и като сложи пръст на устни, бързо излезе.

Зад вратата се чуха стъпки в пантофи и викове: „Шпиони, изменници, навред изменници! Нямаш минута спокойствие в къщата си!“

След излизането на Метивие старият княз повика дъщеря си и цялата сила на гнева му се стовари върху нея. Тя беше виновна, че са пуснали при него шпионин. Та нали бе казал, на нея бе казал да състави списък и да не се пускат ония, които не са в списъка. Защо са пуснали тоя мерзавец! Тя беше причина за всичко. „Той не може да има минута спокойствие с нея, не може да умре спокойно“ — каза той.

— Не, драга, ще се разделим, ще се разделим, това да го знаете, да го знаете! Не мога повече — рече той и излезе от стаята. И сякаш страхувайки се да не би тя някак да съумее да се утеши, върна се при нея и като се мъчеше да изглежда спокоен, прибави: — И недейте мисли, че съм ви казал това в яда си, аз съм спокоен и всичко съм обмислил; и това ще стане — ще се разделим, потърсете си място!… — Но Не можа да се сдържи и с озлобление, което може да има само човек, който обича, той очевидно измъчвайки се сам, размаха пестници и извика към нея: — Поне някакъв глупак да се оженеше за нея! — Той затръшна вратата, повика при себе си m-lle Bourienne и притихна в кабинета.

В два часа се събраха избраните за обяда шест души. Гостите — известният граф Растопчин, княз Лопухин с племенника си, генерал Чатров — стар боен другар на княза, и от младите — Пиер и Борис Друбецкой — го чакаха в салона.

Борис, пристигнал тия дни в Москва в отпуск, пожела да бъде представен на княз Николай Андреич и успя до такава степен да спечели разположението му, че князът направи изключение за него измежду всичките неженени млади хора, които не приемаше в къщата си.

Къщата на княза не бе онова, което наричат „общество“, но беше такъв мъничък кръжок, че макар в града да не се приказваше за него, се смяташе за най-ласкателно да бъдеш приет в него. Борис разбра това една седмица по-рано, когато в негово присъствие Растопчин каза на главнокомандуващия, който покани графа на обяд на Никулден, че не може да отиде.

— В тоя ден аз винаги отивам да целуна мощите на княз Николай Андреич.

— Ах, да, да — отговори главнокомандуващият. — Как е той?…

Малкото общество, събрано преди обяда в старомодния висок, със стари мебели салон, приличаше на тържествен съдилищен съвет. Всички мълчаха и ако говореха, говореха тихо. Княз Николай Андреевич излезе сериозен и мълчалив. Княжна Маря изглеждаше още по-тиха и плаха от друг път. Гостите неохотно се обръщаха към нея, защото виждаха, че на нея не й се искаше да води разговор с тях. Само граф Растопчин поддържаше нишката на разговора, като разправяше последните ту градски, ту политически новини.

Лопухин и старият генерал участвуваха от време на време в разговора. Княз Николай Андреич слушаше, както върховен съдия слуша доклада, който му правят, като само нарядко с мучене или с няколко думички показваше, че си взема бележка за това, което, му докладват. Разговорът имаше такъв тон, от който личеше, че никой не одобрява онова, което ставаше в политическия свят. Разказваха за събития, които потвърждаваха очевидно, че всичко вървеше от зле по-зле; но във всичко, което разказваха и обсъждаха, поразително бе, че оня, който разказваше, всеки път се спираше или го спираха на границата, дето можеше да се сметне, че преценката се отнася за особата на императора.

На обяда стана дума за последната политическа новина, за заграбването от Наполеон на владенията на Олденбургския херцог и за руската, враждебна към Наполеон нота, изпратена на всички европейски дворове.

— Бонапарт постъпва с Европа като пират на завоюван кораб — каза граф Растопчин, повтаряйки няколко пъти вече казаната от него фраза. — Чудиш се само на дълготърпението или на заслепението на монарсите. Сега работата стигна до папата и Бонапарт вече без стеснение иска да свали главата на католическата религия и всички мълчат! Само нашият цар протестира против заграбването на владенията на Олденбургския херцог. И то… — Граф Растопчин млъкна, чувствувайки се на оня предел, дето вече не може да се осъжда.

— Предложиха му други имоти, вместо Олденбургското херцогство — каза княз Николай Андреич. — Както аз преселвах селяните от Лѝсие Гори в Богучарово и в рязанските имения, така й той мести херцозите.

— Le duc d’Oldenbourg supporte, son malheur avec une force de caractère et une résignation admirable[3] — каза Борис, като се намеси почтително в разговора. Той каза това, защото на път през Петербург бе имал честта да се представи на херцога. Княз Николай Андреич погледна младия човек така, сякаш щеше да му каже нещичко срещу тия думи, но се отказа, тъй като го сметна, че е твърде млад за това.

— Аз четох нашия протест по Олденбургския въпрос и се учудих от лошата редакция на тая нота — каза граф Растопчин с небрежен тон на човек, който се произнася за добре известна нему работа.

Пиер погледна Растопчин с наивно учудване, не разбирайки защо го безпокои лошата редакция на нотата.

— Нима не е все едно как е написана нотата, графе — каза той, — ако нейното съдържание е силно?

— Mon cher, avec nos 500 mille hommes de troupes, il serait facile d’avoir un beau style[4] — каза граф Растопчин. Пиер разбра защо граф Растопчин се безпокоеше от редакцията на нотата.

— Изглежда, че са се навъдили достатъчно писачи — каза старият княз, — там, в Петербург, всички пишат, не само ноти — всички пишат нови закони. Моят Андрюша е написал там цял том закони за Русия. Днеска всички пишат! — И се засмя неестествено.

За миг разговорът спря; старият генерал се изкашля, за да обърне внимание към себе си.

— Благоволихте ли да чуете за последното събитие на царския преглед в Петербург? Как се е проявил новият френски посланик!

— Какво? Да, чух нещо; той казал нещо неуместно пред негово величество.

— Негово величество му обърнал внимание на гренадирската дивизия и на церемониалния марш — продължи генералът — и уж посланикът не обърнал никакво внимание, и уж си позволил да каже — ние във Франция не обръщаме внимание на такива дребни работи. Царят не благоволил да каже нищо. На следния преглед, казват, царят ни веднъж не благоволил да му заговори.

Всички млъкнаха по тоя факт, който се отнасяше лично до царя, не можеше да се изказва никакво мнение.

— Дръзки са! — рече князът. — Познавате ли Метивие? Днес го изпъдих от дома. Той беше тук, пуснали го при мене, макар че бях молил да не пускат никого — каза князът, като погледна сърдито дъщеря си. И разказа целия си разговор с френския доктор и причините, по които се беше убедил, че Метивие е шпионин. Макар че причините бяха съвсем недостатъчни и неясни, никой не възрази.

При печеното поднесоха шампанско. Гостите станаха от местата си, за да поздравяват стария княз. Княжна Маря също се приближи до него.

Той отправи към нея студен, зъл поглед и приближи сбръчканата си избръсната буза да я целуне. Цялото му изражение й подсказваше, че той не е забравил сутрешния разговор, че решението му си остава все тъй в сила и че само благодарение на гостите не й казва това сега.

Когато отидоха в салона да пият кафе, старците насядаха заедно.

Княз Николай Андреич се съживи повече и каза какво мисли за предстоящата война.

Той каза, че докато търсим съюз с немците и се бъркаме в европейските работи, в които ни е вмъкнал Тилзитският мир, войните ни с Наполеон ще бъдат нещастни. Ние не трябва да воюваме нито в защита на Австрия, нито срещу Австрия. Нашата политика е изцяло на Изток, а по отношение на Бонапарт трябва едно нещо — въоръжение по границата и твърдост в политиката, и тогава той никога не ще се реши да прекрачи руската граница, както в седма година.

— Пък и не можем, княже, ние да воюваме с французите! — каза граф Растопчин. — Нима можем да се опълчим срещу нашите учители и богове? Погледнете нашата младеж, погледнете нашите госпожи. Наши богове са французите, наше царство небесно — Париж.

Той заговори по-високо, очевидно за да го чуят всички:

— Костюмите френски, мислите френски, чувствата френски! Ето, вие сте изритали Метивие, защото е французин и негодник, а нашите госпожи пълзят по корем подире му. Снощи бях на прием и там от пет госпожи трите бяха католички и с разрешение на папата в неделя шият на гергеф. А самите те — почти голи, като реклами за бани, извинявайте за израза. Ех, княже, като погледне човек нашите младежи, че да вземе от музея старата суровица на Пьотр Велики и да ги натупа по руски — всичките щуротии ще изхвръкнат.

Всички млъкнаха. Старият княз гледаше Растопчин с усмивка и одобрително клатеше глава.

— Е, довиждане, ваше сиятелство, бъдете здрав — рече Растопчин, като ставаше с присъщите му бързи движения и подаваше ръка на княза.

— Довиждане, гълъбче!… Същинска гусла, винаги се захласвам в него! — каза старият княз, задържайки ръката му, и приближи бузата си за целувка. Заедно с Растопчин станаха и другите.

[1] Да наруши със сила заповедта. ↑

[2] Жлъчка и прилив в главата. Не се безпокойте, аз ще намина утре. ↑

[3] Херцог Олденбургски понася нещастието си с изумителна сила на характера и с примирение. ↑

[4] Драги мой, с нашата 500-хилядна войска би било лесно да имаме хубав стил. ↑

IV

Седнала в салона, княжна Маря слушаше тия приказки и одумвания на старците и не разбираше нищо от това, което слушаше; мислеше само дали гостите не забелязват враждебното отношение на баща й към нея. Тя дори не забеляза особеното внимание и любезностите, проявявани към нея през всичкото време на обяда от Друбецкой, който за трети път вече дохождаше в техния дом.

Княжна Маря с разсеян и въпросителен поглед се обърна към Пиер, който, последен от гостите, с шапка в ръка и с усмивка на лице се приближи до нея, когато князът излезе и те бяха останали сами в салона.

— Може ли да поседя още? — каза той, като се стовари с дебелото си тяло в едно кресло до княжна Маря.

— Ах, да — рече тя. „Нищо ли не сте забелязали?“ — каза погледът й.

Пиер беше в приятно следобедно настроение. Той гледаше пред себе си и леко се усмихваше.

— Отдавна ли познавате тоя момък, княжна?

— Кого?

— Друбецкой.

— Не, отскоро…

— Е, харесва ли ви се?

— Да, той е приятен момък… Защо ме питате? — рече княжна Маря, продължавайки да мисли за сутрешния: разговор с баща си.

— Защото направих едно наблюдение: обикновено момъкът пристига в отпуск от Петербург в Москва само с цел да се ожени за богата мома.

— Виехте забелязали това? — каза княжна Маря.

— Да — продължи Пиер усмихнат, — и тоя млад човек се държи сега така, че дето има богати моми за омъжване — там е и той. Аз чета в него като в книга. Той сега не може да се реши кого да атакува — вас или mademoiselle Жули Карагина. Il est très assidu auprès d’elle.[1]

— Ходи ли у тях?

— Да, много често. И знаете ли новия начин на ухажване? — рече с весела усмивка Пиер, намирайки се очевидно в онова весело настроение на добродушна шеговитост, за което много често се укоряваше в дневника си.

— Не — каза княжна Маря.

— Сега, за да се хареса на московските моми, il faut être mélancolique. Et il est très mélancolique auprès de m-lle Карагина.[2]

— Vraiment?[3] — каза княжна Маря, загледана в доброто лице на Пиер, без да престане да мисли за скръбта си. „По-леко щеше да ми бъде — помисли тя, — ако се решех да доверя някому всичко, каквото чувствувам. И бих желала тъкмо на Пиер да кажа всичко. Той е толкова добър и благороден. Ще ми олекне. Той би ми дал някакъв съвет!“

— Бихте ли се омъжили за него? — попита Пиер.

— Ах, Боже мой, графе, има минути, когато бих се омъжила за всекиго — изведнъж неочаквано за себе си и със сълзи в гласа рече княжна Маря. — Ах, колко е тежко понякога да обичаш близък човек и да чувствуваш, че… нищо (продължи тя с треперещ глас) не можеш да сториш за него, освен да му причиняваш скръб, и да знаеш, че не можеш да измениш това. Остава ти едно нещо — да се махнеш, но де да се махна аз?

— Какво ви е, какво ви е, княжна?

Но княжната не довърши и се разплака.

— Не знам какво ми е днес. Не ме слушайте, забравете, каквото ви казах.

Цялото весело настроение на Пиер изчезна. Той почна да разпитва загрижено княжната, молеше я да изкаже всичко, да му довери цялата си скръб; но тя само повтори, че го моли да забрави какво е казала, че не помни какво е казала и че тя няма скръб освен оная, която той знае — скръбта, че женитбата на княз Андрей заплашва да скара бащата и сина.

— Чували ли сте за Ростови? — попита го тя, за да промени разговора. — Казваха ми, че те скоро щели да дойдат. Аз чакам и André всеки ден. Бих искала те да се видят тук.

— А как гледа той сега на тая работа? — попита Пиер, като под той разбираше стария княз. Княжна Маря поклати глава.

— Но какво да се прави? До годината остават само няколко месеца. А това не може да не стане. Аз бих искала само да избавя брат си от първите минути. Бих искала по-скоро да дойдат те. Надявам се, че ще се сближа с нея… Вие ги познавате отдавна — каза княжна Маря, — сложете ръка на сърцето си и ми кажете откровено същинската истина, каква девойка е тя и какво мислите вие за нея? Но — цялата истина; защото, разбирате, нали, Андрей толкова рискува, като прави това против волята на баща ни, че бих искала да зная…

Един смътен инстинкт подсказа на Пиер, че в тия уговорки и повтаряни молби да каже цялата истина се проявяваше недоброжелателството на княжна Маря към нейната бъдеща снаха и че ней се искаше Пиер да не одобрява избора на княз Андрей; но Пиер каза по-скоро онова, което чувствуваше, отколкото — което мислеше.

— Не знам как да отговоря на въпроса ви — каза той, като се изчерви, без да знае защо. — Аз съвсем не зная каква девойка е тя; никак не мога да я анализирам. Тя е очарователна. А защо — не знам: това е всичко, което може да се каже за нея.

Княжна Маря въздъхна и изражението на лицето й каза: „Да, аз очаквах това и се страхувах.“

— Умна ли е? — попита княжна Маря. Пиер се замисли.

— Мисля, че не — каза той, — а всъщност — да. Тя не се старае да минава за умна… Не, тя е очарователна и нищо повече. — Княжна Маря отново поклати глава неодобрително…

— Ах, толкова искам да я обичам! Кажете й това, ако я видите преди мене.

— Чувах, че тия дни ще бъдат тук — рече Пиер.

Княжна Маря каза на Пиер плана си — как, щом пристигнат Ростови, ще се сближи с бъдещата си снаха и ще се помъчи да накара стария княз да свикне с нея.

[1] Той е много внимателен към нея. ↑

[2] Трябва да бъдеш меланхоличен. И той е много меланхоличен, когато е при госпожица Карагина. ↑

[3] Наистина ли? ↑

V

— В Петербург Борис не успя да се ожени за богата мома и за тая цел пристигна в Москва. В Москва Борис се колебаеше между двете най-богати моми за омъжване — Жули и княжна Маря. Макар че княжна Маря, без да бъде хубава, му се струваше по-привлекателна от Жули, нему, кой знае защо, беше неловко да ухажва Болконска. При последната си среща с нея на именния ден на стария княз при всичките му опити да заговори с нея за чувствата тя му отговаряше не на място и очевидно не го слушаше.

Жули, напротив, макар и по особен, присъщ само ней начин, на драго сърце приемаше неговото ухажване.

Жули беше на двадесет и седем години. След смъртта на братята си стана много богата. Сега тя съвсем не беше хубава; но мислеше, че не само е все тъй хубава, но много по-привлекателна от по-рано. Тая заблуда се поддържаше в нея от това, че — първо, бе станала много богата мома за омъжване и, второ, че колкото повече остаряваше, толкова по-безопасна ставаше за мъжете, толкова по-свободно се държаха мъжете с нея и без да поемат никакви задължения, можеха да използуват нейните вечери, вечерни приеми и оживеното общество, което се събираше у нея. Мъж, който преди десет години би се страхувал да ходи всеки ден в къща, дето има седемнадесетгодишна госпожица, за да не я компрометира и да не се свърже с нея, сега смело ходеше всеки ден у тях и се отнасяше с нея не като с госпожица за омъжване, а като с позната, която няма пол.

През тая зима домът на Карагини беше най-приятният и гостоприемен дом в Москва. Освен вечерите и обедите с покани у Карагини всеки ден се събираше голямо общество, особено мъже, които вечеряха в дванадесет часа през нощта и се заседяваха до три. Нямаше бал, разходка, театър, който да бъде пропуснат от Жули. Тоалетите й бяха винаги най-модни. Но въпреки това Жули изглеждаше разочарована от всичко, казваше на всекиго, че не вярва ни в приятелство, ни в любов, нито в каквито и да било радости в живота и очаква успокоение само там. Тя бе усвоила тона на девойка, изпитала голямо разочарование, на девойка, която сякаш бе загубила любимия си човек или пък е жестоко измамена от него. Макар че нищо подобно не бе се случило с нея, с нея се отнасяха като с такава и дори тя самата вярваше, че много е пострадала от живота. Тая меланхолия, която не й пречеше да се весели, не пречеше на младите хора, които ходеха у нея, да прекарват приятно времето си. Всеки гостенин, който отиваше у тях, отдаваше дан на меланхоличното настроение на домакинята и след това се занимаваше със светски разговори, с танци, с игри на ума, с турнири-буриме, които бяха на мода у Карагини. Само някои млади хора, между които и Борис, се задълбочаваха в меланхоличното настроение на Жули и с тия млади хора тя имаше по-продължителни и уединени разговори за безсмислието на всичко светско и им отваряше албумите си, изпълнени с тъжни рисунки, изречения и стихове.

Жули беше особено любезна с Борис: жалеше го за неговото ранно разочарование в живота, предлагаше му оная утеха на приятелство, която тя, толкова много пострадала от живота, можеше да предложи — и му отвори албума си. Борис й нарисува в албума две дървета и написа: „Arbres rustiques, vos sombres rameaux secouent sur moi les ténèbres et la. mélancolie.“[1]

На друго място той нарисува гробница и написа:

La mort est secourable et la mort est tranqullie.

Ah! contre les douleurs il n’y a pas d’autre asile.[2]

Жули каза, че това е прелестно.

— Il y a quelque chose de si ravissant dans le sourire de la mélancolie[3] — каза тя на Борис дума по дума преписано от някаква книга място.

— C’est un rayon de lumière dans l’ombre, une nuance entre la douleur et le désespoir, qui montre la consolation possible.[4]

В отговор Борис й написа стиховете:

Aliment de poison d’une âme trop sensible,

Toi, sans qui le bonheur me serait impossible,

Tendre mélancolie, ah! viens me consoler,

Viens calmer les tourments de ma sombre retraite

Et mêle une douceur secrète

A ces pleurs, que je sens couler.[5]

Жули свиреше на Борис най-тъжни ноктюрни на арфа. Борис й четеше на глас „Бедната Лиза“ и неведнъж прекъсваше четенето от вълнение, което спираше дъха му. Когато се срещаха в голямо общество, Жули и Борис се гледаха един друг като единствени хора в морето от равнодушни, които взаимно се разбират.

Ана Михайловна, която често ходеше у Карагини, за да прави компания на майката в игра на карти, през това време си правеше сигурни справки за онова, което даваха на Жули (даваха двете пензенски имения и нижегородските гори). Ана Михайловна с преданост към волята на провидението и с умение гледаше изтънчената тъга, която свързваше нейния син с богатата Жули.

— Toujours charmante et mélancolique, cette chère Julie[6] — казваше тя на дъщерята. — Борис казва, че във вашата къща си отпочива. Той понесе толкова много разочарования и е тъй чувствителен — казваше на майката.

— Ах, мили, как се привързах напоследък към Жули — думаше тя на сина си, — не мога ти каза! А пък и може ли някой да не я обича? Тя е такова неземно същество! Ах, Борис, Борис! — Тя млъкваше за миг. — Колко ми е мъчно за нейната maman — продължаваше тя, — днес тя ми показа сметки и писма от Пенза (те имат грамадно имение) и тя, клетата, върши всичко сама: толкова много я мамят!

Борис слушаше майка си и едва забележимо се усмихваше. Той се смееше кротко на нейната простодушна хитрина, но я изслушваше и понякога я разпитваше внимателно за пензенските и нижегородските имения.

Жули отдавна очакваше предложение от своя меланхоличен обожател и бе готова да го приеме; но някакво скрито чувство на отвращение към нея, към нейното страстно желание да се омъжи, към нейната неестественост и чувство на ужас да се отрече от възможността за истинска любов — възпираше още Борис. Срокът на отпуска му се свършваше. По цели дни и всеки божи ден той прекарваше у Карагини и всеки ден, размисляйки, Борис си казваше, че утре ще направи предложението. Но в присъствието на Жули, като гледаше червеното й лице и брадичката, почти винаги посипана с пудра, нейните влажни очи и изражението на лицето, което показваше постоянна готовност да мине от меланхолия веднага в неестествен възторг от съпружеското щастие, Борис не можеше да произнесе решителната дума, макар че във въображението си той отдавна вече се смяташе притежател на пензенските и нижегородски имения и разпределяше употребяването на доходите от тях. Жули виждаше нерешителността на Борис и понякога й минаваше през ума, че му е отвратителна; но веднага нейната женска самоизмама й даваше утеха и тя си казваше, че той е стеснителен само от любов. Но нейната меланхолия почна да се превръща в раздразнителност и наскоро преди заминаването на Борис тя предприе решителен план. Тъкмо когато отпускът на Борис свършваше, в Москва, а, разбира се от само себе си, и в салона на Карагини се появи Анатол Курагин и Жули, изоставяйки неочаквано меланхолията, стана много весела и внимателна към Курагин.

— Mon cher — каза Ана Михайловна на сина си, — je sais de bonne source que le prince Basile envoie son fils à Moscou pour lui faire épouser Julie.[7] Аз толкова обичам Жули, че ще ми е жал за нея. Какво мислиш, мили? — каза Ана Михайловна.

Мисълта, че ще остане изигран и целият тоя месец на тежка меланхолична служба при Жули ще бъде загубен и че ще види всичките разпределени вече във въображението му и употребени както трябва доходи от пензенските имения в ръцете на другиго — особено в ръцете на глупавия Анатол, — обиждаше Борис. Той тръгна за Карагини с твърдото намерение да направи предложение. Жули го посрещна с весел и безгрижен вид, небрежно му разказа колко весело й било на снощния бал и го попита кога заминава. Макар че Борис бе дошъл с намерение да приказва за любовта си и затуй смяташе да бъде нежен, той почна да говори раздразнено за женското непостоянство: как лесно жените могат да минават от скръб към радост и как тяхното настроение зависи само от това, кой ги ухажва. Жули се оскърби и каза, че това е вярно, че за жената е потребно разнообразие, че всекиму ще омръзне едно и също нещо.

— Заради това бих ви посъветвал… — започна Борис, като искаше да й каже нещо остро; но тутакси му мина през ума обидната мисъл, че може да си тръгне от Москва, без да е постигнал целта си, и да загуби напразно всичкия си труд (което никога и за нищо не бе му се случвало). Той спря посред думите си, наведе очи, за да не вижда нейното неприятно-раздразнено и нерешително лице, и каза: — Аз съвсем не дойдох да се карам с вас. Напротив… — Той я погледна, за да се увери може ли да продължи. Цялото й раздразнение изведнъж бе изчезнало и безпокойните, молещи очи с жадно очакване бяха устремени към него. „Аз винаги мога да наредя така, че рядко да се виждам с нея — помисли Борис. — А работата е почната и трябва да се довърши!“ Той се изчерви, дигна очи към нея и й каза: — Вие знаете чувствата ми към вас! — Не беше потребно да говори повече: лицето на Жули сияеше от тържество и самодоволство; но тя накара Борис да й каже всичко, което се казва в подобни случаи — че я обича и че никога не е обичал никоя жена повече. Тя знаеше, че за пензенските имения и за нижегородските гори може да изисква това и получи онова, което искаше.

Годеникът и годеницата, без да поменуват вече за дървесата, които ръсят върху тях мрак и меланхолия, правеха планове за бъдещата уредба на блестящия дом в Петербург, правеха визити и приготвяха всичко за бляскавата сватба.

[1] Селски дървеса, вашите тъмни клони ръсят над мене мрак и меланхолия. ↑

[2] Смъртта е спасителна и смъртта е спокойна. О! Срещу страданията няма друго убежище. ↑

[3] Има нещо толкова пленително в усмивката на меланхолията. ↑

[4] Това е лъч от светлина в мрака, отсянка между скръбта и отчаянието, която посочва възможната утеха. ↑

[5]

Отровна храна за твърде чувствителната душа,

ти, без която щастието ми би било невъзможно,

нежна меланхолия, ела ме утеши,

ела успокой мъките на моето мрачно уединение

и влей скрита сладост

в тия сълзи, които усещам, че текат.

↑

[6] Все тъй прелестна и меланхолична, нашата мила Жули. ↑

[7] Мили мой, знам от сигурни източници, че княз Василий изпраща сина си в Москва, за да го ожени за Жули. ↑

VI

В края на януари граф Иля Андреич пристигна в Москва с Наташа и Соня. Графинята още боледуваше и не бе възможно да пътува, а не можеше да чакат оздравяването й: всеки ден се очакваше пристигането на княз Андрей в Москва; освен туй трябваше да се купи чеизът, трябваше да се продаде краймосковското имение и трябваше да се възползуват от пребиваването на стария княз в Москва, за да му представят бъдещата снаха. Къщата на Ростови в Москва не беше отоплявана; освен това те бяха дошли за късо време, графинята не беше с тях и затуй Иля Андреич реши да отседне в Москва у Маря Дмитриевна Ахросимова, която отдавна предлагаше на графа своето гостоприемство.

Четирите покрити шейни на Ростови влязоха късно вечерта в двора на Маря Дмитриевна на улица Старая Конюшеная. Маря Дмитриевна живееше сама. Тя бе омъжила вече дъщеря си. Всичките й синове бяха на служба.

Тя ходеше все тъй изправена, казваше на всички все тъй направо, високо и решително мнението си и с цялото си същество сякаш укоряваше другите за всевъзможните им слабости, страсти и увлечения, които тя не признаваше. От ранно утро, по камизола, тя се занимаваше с домакинството, след това в празнични дни ходеше на литургия, от литургията — в ареста и затвора, дето имаше работа, за която не говореше никому, а в делниците, след като се облечеше, приемаше в къщи молители от различни съсловия, които всеки ден ходеха при нея, и после обядваше; на обяда, изобилен и вкусен, винаги имаше трима-четирима гости; след обяда изиграваше партия бостон; преди спане караше да й четат вестници и нови книги, а тя плетеше. Рядко правеше изключение да отиде някъде, а ако отиваше — то беше само у най-важните лица в града.

Тя не бе си легнала още, когато пристигнаха Ростови и вратата на вестибюла изскърца със скрипеца, пропускайки Ростови и прислугата им, които влизаха измръзнали. С очила, паднали на носа, отметнала глава назад, Маря Дмитриевна беше застанала до вратата на залата и със строго, сърдито изражение гледаше влизащите. Човек би помислил, че тя е озлобена срещу пристигналите и веднага ще ги изпъди, ако в същото време не даваше грижливи заповеди на слугите — как да настанят гостите и нещата им.

— На графа ли са? Там ги носи — думаше тя, като сочеше куфарите и не се здрависваше с никого. — Госпожици, тук, вляво. Е, какво се въртите? — викна тя на прислужничките. — Пригответе самовара! Напълняла си, разхубавила си се — рече тя, като дръпна към себе си за шапчицата заруменялата от студа Наташа. — У-у, че е студена! Я се съблечи по-скоро — викна тя на графа, който искаше да й целуне ръка. — Май си замръзнал. Дайте с чая и ром! Сонюшка, bojour — рече тя на Соня, като с тоя френски поздрав подчерта своето леко презрително и ласкаво отношение към Соня.

Когато всички се съблякоха и понагласиха след пътя и отидоха да пият чай, Маря Дмитриевна разцелува всички поред.

— От сърце се радвам, че дойдохте и че отседнахте у мене — каза тя. — Отдавна трябваше — каза тя, като погледна многозначително Наташа… — Старецът е тук и всеки ден очакват сина. Трябва, трябва да се запознаеш с тях. Но за това ще поприказваме после — добави тя, като изгледа Соня, за да покаже, че не иска да говори за това пред нея. — Сега слушай — обърна се тя към графа, — утре какво ще ти трябва? Кого ще викаш? Шиншин? — Тя прегъна един пръст. — Плачлата Ана Михайловна — две. Тя е тук със сина си. Синът ще се жени! След това Безухов ли? И той е тук с жена си. Той избягал от нея, а тя хукнала подире му. В сряда беше на обяд у мене. А пък тях — посочи тя госпожиците — утре ще ги заведа на Иверска, а след това ще се отбием при Обер-Шелмата[1]. Нали ще правите всичко ново? Мене не гледайте, сега ръкавите са ей такива! Тия дни беше дошла у мене княжна Ирина Василевна, младата: да те е страх да я погледнеш, сякаш две бурета е надянала на ръцете си. Зер сега всеки ден — нова мода. Ами ти какви работи имаш? — рече строго тя на графа.

— Всичко се струпа отведнъж — отговори графът. — Трябва да купуваме парцалчетата, а пък има и купувач за краймосковското имение и за къщата. Ако бъдете така добра, аз ще намеря сгода да отскоча за един ден до Маринско, а ще ви оставя моите момичета.

— Добре, добре, при мене ще бъдат здрави и читави. Също като в Настойническия съвет. Аз и ще ги заведа, дето трябва, и ще им се поскарам, и ще ги погаля — рече Маря Дмитриевна, като досегна с голямата си ръка бузата на своята любимка и кръщелница Наташа.

На другия ден сутринта Маря Дмитриевна заведе с шейна госпожиците до Иверска и у m-lle Обер-Шалме, която толкова се боеше от Маря Дмитриевна, че винаги й отстъпваше на загуба премените, само да може по-скоро да я изпрати. Маря Дмитриевна поръча почти всичкия чеиз. Като се върнаха, тя изпъди от стаята всички освен Наташа и повика любимката си до своето кресло.

— Е, сега да поприказваме. Поздравявам те с годеника! Пипнала си добър момък! Драго ми е за тебе; а него — от ей такъв (тя показа един аршин над земята) го зная. — Наташа се червеше радостно. — Аз обичам и него, и цялото му семейство. Сега слушай. Нали знаеш, че старият княз Николай никак не искал синът му да се жени. Тежък старец! То, разбира се, княз Андрей не е дете, ще мине и без него, но не е хубаво да влезеш в едно семейство против волята им. Трябва кротко, с обич. Ти си умна, ще съумееш да се отнесеш както трябва. Гледай да се държиш с добро и умничко. И всичко ще се нареди.

Наташа мълчеше и Маря Дмитриевна мислеше, че е от стеснителност, но всъщност на Наташа й бе неприятно, че се намесваха в любовта й към княз Андрей, която й се струваше толкова различна от всички хорски работи, че никой според нея не можеше да я разбере. Тя обичаше и познаваше само княз Андрей, той я обичаше и щеше да дойде тия дни и да я вземе. Нищо повече не й трябваше.

— Виж какво, аз го познавам отдавна и обичам Машенка, зълва ти. Зълвите изобщо са зли, но тая и мухата няма да обиди. Тя ме помоли да наредя да се срещнете. Утре ще отидеш с баща си при нея, дръж се много ласкаво: ти си по-млада от нея. Че като пристигне твоят, ти вече да си позната и със сестрата, и с бащата, и да са те обикнали вече. Тъй ли е, или не? Нали ще бъде по-добре?

— По-добре — отговори неохотно Наташа.

[1] Игрословица — вместо името Шалме — Шелма — мошеник. Обер-Шелма — Главният мошеник или Главната мошеничка. — Б.пр. ↑

VII

На другия ден по съвета на Маря Дмитриевна граф Иля Андреич отиде с Наташа у княз Николай Андреич. С невесело сърце се готвеше графът за това посещение: страшно му беше в душата. Последната среща по време на опълчението, когато графът в отговор на поканата си за обяд изслуша строго мъмрене за недоставените войници, още не бе забравена от граф Иля Андреич. Наташа, облечена в най-хубавата си рокля, беше, напротив; в най-весело настроение. „Не може да бъде да не ме обикнат — мислеше тя, — мене всякога всички са ме обичали. И аз тъй съм готова да сторя за тях всичко, каквото пожелаят, тъй съм готова да го обикна — защото той е баща, а нея, защото е сестра, че те няма за какво да не ме обикнат!“

Те спряха до стария, мрачен дом на Вздвиженка и влязоха в преддверието.

— Е, благослови, Боже — промълви графът полушеговито-полусериозно; но Наташа забеляза, че влизайки във вестибюла, баща й забърза и плахо, тихо попита в къщи ли са князът и княжната. След като докладваха за тяхното пристигане, между прислугата на княза настъпи смущение. Лакеят, който бе изтичал да докладва за тях, бе спрян в залата от друг лакей и те си зашепнаха нещо. В залата дотърча една горнична и също каза нещо набързо, като спомена княжната. Най-сетне един стар намусен лакей излезе и доложи на Ростови, че князът не може да ги приеме и че княжната ги моли да отидат при нея. Първа излезе при гостите m-lle Bourienne. Тя посрещна особено учтиво бащата и дъщерята и ги заведе при княжната. Княжната с развълнувано, изплашено и нашарено с червени петна лице се втурна към гостите, като стъпваше тежко, и напразно поиска да се представи непринудена и сърдечна. Още от първия поглед Наташа не се хареса на княжна Маря. Тя й се стори прекалено, нагиздена, лекомислено-весела и тщеславна. Княжна Маря не разбираше, че преди да види бъдещата си снаха, тя беше вече зле настроена към нея поради неволната завист за нейната хубост, младост и щастие и поради ревността от любовта на брат си. Освен от това непреодолимо чувство на антипатия към нея в тоя миг княжна Маря беше развълнувана още и от туй, че при доклада за пристигането на Ростови князът викна, че те не му трябват и ако княжна Маря иска — да ги приеме, но да не ги пускат при него. Княжна Маря реши да приеме Ростови, но всеки миг се страхуваше да не би князът да направи нещо необмислено, тъй като той изглеждаше много развълнуван от пристигането на Ростови.

— Ето, мила княжна, доведох ви моята песнопойка — рече графът, като тракаше токовете и се озърташе неспокойно, сякаш се страхуваше да не влезе старият княз. — Колко ми е драго, че ще се запознаете… Съжалявам, съжалявам, че князът все не е добре — и след като каза още няколко общи фрази, стана. — Ако позволите, княжна, да оставя за четвърт час моята Наташа при вас, аз бих се отбил на две крачки оттук, на Собачая Площадка, у Ана Семьоновна, и ще се върна да я взема.

Иля Андреич бе измислил тая дипломатическа хитрост, за да даде свобода на бъдещата зълва да се разбере със снаха си (тъй каза той след това на дъщеря си) и още, за да избегне възможността да се срещне с княза, от когото се боеше. Той не каза туй на дъщеря си, но Наташа разбра тоя страх и безпокойство на баща си и се почувствува оскърбена. Тя се изчерви заради баща си, ядоса се още повече, че се бе изчервила, и със смел, предизвикателен поглед, с който искаше да каже, че не се страхува от никого, погледна княжната. Княжната каза на графа, че й е много драго и го моли само да поседи повече у Ана Семьоновна, и Иля Андреич отиде.

M-lle Bourienne, въпреки безпокойните погледи, хвърляни към нея от княжна Маря, която искаше да поговори насаме с Наташа, не излизаше от стаята и продължаваше упорито да разговаря за московските удоволствия и театри. Наташа бе оскърбена от смущението, станало във вестибюла, от безпокойството на баща си и от неестествения тон на княжната, която — тъй й се бе сторило — проявяваше милост, като я бе приела. И затуй всичко й беше неприятно. Княжна Маря не й се хареса. Тя й се стори много грозна, престорена и суха. Наташа изведнъж се сви нравствено и неволно взе такъв небрежен тон, който още повече отблъскваше княжна Маря от нея. След пет минути тежък, престорен разговор чуха се приближаващи бързи стъпки с пантофи. По лицето на княжна Маря се изписа уплаха, вратата на стаята се отвори и влезе князът в халат и бяла шапчица.

— Ах, госпожице — каза той, — госпожице, графиня… графиня Ростова, ако не се лъжа… моля ви да ме извините, да ме извините… не знаех, госпожице. Бог ми е свидетел, не знаех, че вие сте ни удостоили с посещение, аз наминах при дъщеря си в това облекло. Моля да ме извините… Бог ми е свидетел, не знаех — повтори той тъй неестествено, като подчертаваше думата Бог, и тъй неприятно, че княжна Маря бе застанала с наведена глава, без да смее да погледне нито баща си, нито Наташа. Наташа, след като стана и му направи реверанс, също не знаеше какво да прави. Само m-lle Bourienne се усмихваше приятно.

— Моля да ме извините, моля да ме извините! Бог ми е свидетел, не знаех — измърмори старецът и след като изгледа Наташа от глава до пети, излезе. M-lle Bourienne първа се окопити след тая поява и заговори за болестта на княза. Наташа и княжна Маря се гледаха мълком една друга и колкото по-дълго се гледаха мълком, без да кажат, онова, което трябваше да кажат, толкова по-враждебно мислеха една за друга.

Когато графът се върна, Наташа неучтиво му се зарадва и забърза да си вървят: в тоя миг тя почти мразеше тая стара, суха княжна, която можа да я постави в такова неприятно положение и да прекара с нея половин час, без да спомене нещо за княз Андрей. „Та не можех аз първа да заговоря за него пред тая французойка“ — мислеше Наташа. През това време княжна Маря се измъчваше от същото. Тя знаеше какво трябваше да каже на Наташа, но не можа да го направи и затова, че m-lle Bourienne й пречеше, и затуй, че сама не знаеше защо толкова й бе тежко да заговори за тоя брак. Когато графът вече излизаше от стаята, княжна Маря се приближи с бързи стъпки до Наташа, хвана ръцете й, въздъхна тежко и каза: „Чакайте, аз трябва…“ Без сама да знае за какво, Наташа погледна подигравателно княжна Маря.

— Мила Натали — рече княжна Маря, — искам да знаете, аз се радвам, че брат ми намери щастието си… — Тя спря, чувствувайки, че говори неистина. Наташа забеляза спирането и разбра причината.

— Мисля, княжна, че сега е неудобно да говорим за това — каза Наташа с външно достойнство и студенина и със сълзи, които усещаше в гърлото си.

„Какво казах, какво сторих!“ — помисли тя, щом излезе от стаята.

През тоя ден дълго чакаха Наташа да излезе за обяд. Тя седеше в стаята си и като дете ридаеше, подсмърчаше и хлипаше. Соня се бе изправила над нея и я целуваше по косите.

— Наташа, за какво плачеш? — рече тя. — Какво те интересуват те? Всичко ще мине, Наташа.

— Не, да знаеш колко е оскърбително… сякаш аз…

— Не говори, Наташа, ами че ти не си виновна, какво те интересува? Целуни ме — каза Соня.

Наташа дигна глава и целуна приятелката си по устните, като прилепи до нея мокрото си лице.

— Не мога да кажа, не знам. Никой не е виновен — каза Наташа, — аз съм виновна. Но всичко туй ужасно боли. Ах, защо не иде той!…

Тя излезе за обяда със зачервени очи. Маря Дмитриевна, която знаеше как князът бе приел Ростови, се престори, че не забелязва разстроеното лице на Наташа и, упорито и високо се шегуваше на трапезата с графа и с другите гости.

VIII

Тая вечер Ростови отидоха на опера, за която Маря Дмитриевна бе взела билети.

На Наташа не й се ходеше, но не можеше да откаже на Маря Дмитриевна поради любезността й, която бе предназначена изключително за нея. Когато отиде, облечена, в залата, за да почака баща си, и се погледна в голямото огледало и видя, че е хубава, много хубава, стана й още по-тъжно; но тъжно-сладостно и любовно.

„Боже мой, ако той беше сега тук, аз, не както по-рано, с някаква глупава — кой знае от какво, боязливост, а, поновому, просто, бих го прегърнала, бих се притиснала до него, бих го накарала да ме гледа с тия търсещи, любопитни очи, с които толкова често ме гледаше, и след това бих го накарала да се смее, както се смееше той тогава, и очите му — как виждам тия очи! — мислеше Наташа. — И какво ме интересуват баща му и сестра му: аз обичам само него, него, него, с това лице и очи, с неговата усмивка, мъжка — и в същото време детска… Не, по-добре да не мисля за него, да не мисля, да го забравя, съвсем да го забравя през това време. Аз не мога да изтърпя това очакване, ей сега ще се разридая. — И тя се дръпна от огледалото, като правеше усилия да не се разплаче. — Как може Соня тъй равно, тъй спокойно да обича Николенка и да чака толкова дълго и търпеливо! — помисли тя, като погледна влязлата, също облечена и с ветрило в ръка Соня. — Не, тя е съвсем друга. Аз не мога!“

В тоя миг Наташа се чувствуваше тъй размекната и разнежена, че не й стигаше да обича и да знае, че е обичана: трябваше й сега, беше й необходимо веднага да прегърне любимия си човек, да говори и да чува от него любовни думи, с които бе пълно сърцето й. Докато се возеше в каретата, седнала до баща си, и замислено гледаше мяркащите се през замръзналото стъкло на прозореца светлини на фенерите, тя се усещаше още по-влюбена и по-тъжна и забрави с кого и де отива. Като влезе в редицата карети, каретата на Ростови, заскърцала бавно с колелата си по снега, се приближи бавно до театъра. Наташа и Соня изскочиха бързо, като подигаха роклите си; излезе графът, подкрепян от лакеите, и тримата тръгнаха по коридора на партерните ложи между влизащите дами и мъже в продавачите на програми. Иззад притворените врати се чуваха вече звуци на музика.

— Nathalie, vos cheveux[1] — прошепна Соня. Разпоредителят учтиво и бързо се плъзна странишком край дамите и отвори вратата на ложата. През вратата музиката почна да се чува по-силно, блеснаха осветените редове на ложите с оголени плещи и ръце на дамите, както и шумящият и блеснал от мундири партер. Дамата, която влезе в съседната ложа, изгледа Наташа със завистлив женски поглед. Още не бяха дигнали завесата и свиреха увертюрата. Наташа, оправяйки роклята си, мина заедно със Соня и седна, като изгледа осветените редици насрещни ложи. Отдавна неизпитваното усещане, че стотици очи гледат голите й ръце и шия, я овладя изведнъж — и приятно, и неприятно, — предизвиквайки цял рой съответни на това усещане спомени, желания и вълнения.

Двете забележително хубавички девойки, Наташа и Соня, с граф Иля Андреич, когото отдавна не бяха виждали в Москва, обърнаха върху си общото внимание. Освен това всички смътно знаеха за годежа на Наташа, с княз Андрей, знаеха, че оттогава Ростовн живеят на село и гледаха с любопитство годеницата на един от най-добрите кандидати за женене в Русия.

Наташа, както всички й казваха, се бе разхубавила на село, а тая вечер, поради развълнуваното си състояние, беше особено хубава. Тя смайваше с преливащия в нея живот и красота, съчетани с равнодушие към всичко около нея. Черните й очи гледаха множеството, без да търсят никого, а тънката, гола до над лакътя ръка, облегната на кадифената ограда, очевидно несъзнателно се свиваше и отпускаше в такт с увертюрата, като мачкаше програмата.

— Погледни, ето Аленина — каза Соня, — като че ли с майка си.

— Божичко! Михаил Кирилич още повече надебелял! — рече старият граф.

— Гледайте! Нашата Ана Михайловна с каква шапчица е!

— Карагини, Жули — и Борис е с тях. Веднага личи — годеник и годеница.

— Друбецкой направил предложение! Да, да, днес го научих — каза Шиншин, влизайки в ложата на Ростови.

Наташа погледна в посоката, дето гледаше баща й, и видя Жули, която с бисери на дебелата си червена шия (Наташа знаеше — обсипана с пудра) седеше с щастлив вид до майка си. Зад тях, усмихната и наклонена с ухо до устата й, се виждаше гладко причесаната хубава глава на Борис. Той гледаше изпод вежди Ростови й усмихвайки се, казваше нещо на годеницата си.

„Те приказват за нас, за мене и за него! — помисли Наташа. — И той сигурно успокоява ревността на годеницата си към мене. Напразно се безпокоят! Да знаеха как никой от тях не ме интересува.“

Отзад, със зелена шапчица, с отдадено на Божията воля щастливо, празнично лице, седеше Ана Михайловна. В тяхната ложа цареше атмосферата на годеник и годеница, която Наташа много добре познаваше й обичаше. Тя се извърна и изведнъж си спомни всички унизителни за нея неща при сутрешното й посещение.

„Какво право има той да не ме иска да бъда негова роднина? Ах, по-добре да не мисля за това, да не мисля до неговото пристигане!“ — каза си тя и почна да разглежда познатите и непознати лица в партера. Най-отпред в партера, точно в средата, облегнат гърбом към рампата, стоеше Долохов с грамадна, причесана нагоре купчина къдрави коси и в персийски костюм. Той бе застанал на най-лично място в театъра, знаейки, че обръща вниманието на цялата зала, и тъй свободно, като че беше в стаята си. Около него се бе струпала най-бляскавата московска младеж и личеше, че той бе най-главният между всички.

Граф Иля Андреич, смеейки се, побутна с лакът Соня, която се червеше, и посочи предишния й обожател.

— Позна ли го? — попита той. — И отде се е взел? — обърна се графът към Шиншин. — Нали беше изчезнал някъде?

— Изчезнал — отговори Шиншин. — Бил в Кавказ, но избягал оттам и разправят, че бил министър при някой си властвуващ в Персия княз и убил брата на шаха; но всички московски госпожи са си загубили ума! Dolochoff le Persan[2] — и толкоз! Тук сега не може да се каже дума, без да се спомене Долохов: в него се кълнат, канят на Долохов като на чига — рече Шиншин. — Долохов и Курагин Анатол подлудиха тук всички госпожи.

В съседната ложа влезе висока хубава дама с грамадна плитка и твърде оголени бели пълни рамене й шия, на която имаше двоен наниз едри бисери, и дълго се нагласяваше да седне, като шумолеше с плътната си копринена рокля.

Без да ще, Наташа се загледа в тази шия, рамене, бисери и прическа и се любуваше на красотата на раменете и на бисерите. Тъкмо когато Наташа втори път вече се заглеждаше в нея, дамата се извърна, срещна погледа на граф Иля Андреич, кимна му с глава и се усмихна. Тя беше графиня Безухова, жената на Пиер. Иля Андреич, който познаваше всички на тоя свят, се наведе през преградата и заприказва с нея. — Отдавна ли пристигнахте, графиньо? — каза той. — Ще дойда, ще дойда да ви целуна ръка. А пък аз пристигнах по работа и доведох със себе си моите момичета. Казват, че Семьонова играе несравнимо — рече Иля Андреич. — Граф Пьотр Кирилович никога не ни е забравял. Той тук ли е?

— Да, той искаше да намине — каза Елен и погледна внимателно Наташа.

Граф Иля Андреич седна отново на мястото си.

— Хубава, нали? — каза той шепнешком на Наташа.

— Чудо! — рече Наташа. — Да се влюби човек! — В тоя миг прозвучаха последните акорди на увертюрата и пръчицата на капелмайстора почука. В партера закъснели мъже минаха по местата си и завесата се дигна.

Щом се дигна завесата, всичко в ложите и партера млъкна и всички мъже, стари и млади, в мундири и фракове, и всички жени, със скъпоценни камъни по голите си тела, устремиха с жадно любопитство всичкото си внимание към сцената. Наташа също се загледа.

[1] Наташа, косите ви. ↑

[2] Персиецът Долохов. ↑

IX

В средата на сцената имаше равни дъски, от двете страни бяха изправени боядисани картони, които изобразяваха дърветата, а отзад бе опънато на дъски платно. Насред сцената бяха насядали моми в червени корсажи и бели поли. Една от тях, много дебела, в бяла копринена рокля, седеше отделно на ниска пейчица, на която отдире бе прилепен зелен картон. Те всички пееха нещо. Когато свършиха песента си, момата в бялата рокля се приближи до будката на суфльора и до нея отиде един мъж с копринени, прилепнали върху дебелите му крака панталони, с перо и кинжал и почна да пее и да разперва ръце.

Мъжът с прилепналите панталони пя сам, след това пя тя. След това и двамата млъкнаха, засвири музиката и мъжът почна да пипа с пръсти ръката на момата в бялата рокля, очевидно очаквайки пак такта, за да почне партията си заедно с нея. Те пяха заедно и всички в театъра почнаха да пляскат с ръце и да викат, а мъжът и жената на сцената, които представяха влюбени, почнаха да се кланят, като се усмихваха и разперваха ръце.

След живота на село и в онова сериозно настроение, в което се намираше Наташа, всичко това беше за нея странно и чудно. Тя не можеше да следи хода на операта, не можеше дори да слуша музиката. Виждаше само боядисаните картони и чудновато пременени мъже и жени, които странно се движеха, говореха и пееха при ярката светлина; тя знаеше какво трябва да представлява всичко това, но всичко бе тъй пресилено фалшиво и неестествено, че ту се засрамваше за актьорите, ту им се смееше. Гледаше наоколо си лицата на зрителите, търсейки в тях същото чувство на насмешка и недоумение, което усещаше в себе си; но всички лица внимаваха за онова, което става на сцената, и изразяваха, както се струваше на Наташа, престорено възхищение. „Навярно тъй трябва да бъде!“ — помисли Наташа. Тя се вглеждаше последователно ту в редиците напомадени глави в партера, ту в разголените жени в ложите, особено в съседката си Елен, която, съвсем разсъблечена, без да откъсва очи, гледаше сцената с лека и спокойна усмивка, като усещаше ярката светлина, разлята из цялата зала, и топлия, сгрян от множеството въздух. Постепенно Наташа почваше да се обзема от отдавна неизпитваното чувство на опиянение. Не помнеше какво е тя и де е, и какво става пред нея. Тя гледаше и мислеше и най-чудновати мисли неочаквано, без връзка, се мяркаха в главата й. Ту й хрумваше да скочи на рампата и да изпее оная ария, която пееше актрисата, ту й се искаше да закачи с ветрилото си близко седналото до нея старче, ту да се наведе през преградата към Елен и да я погъделичка.

По едно време, когато на сцената всичко бе затихнало, за да почне арията, входната врата на партера откъм ложата на Ростови скръцна и се чуха стъпки на закъснял мъж. „Ето го, Курагин!“ — прошепна Шиншин. Графиня Безухова се обърна, усмихвайки се на онзи, който влизаше. Наташа погледна в посоката, където гледаше графиня Безухова, й видя извънредно красив адютант, който се приближаваше със самоуверен и в същото време учтив вид към тяхната ложа. Той беше Анатол Курагин, когото отдавна бе видяла и забелязала на петербургския бал. Сега беше в адютантски мундир само с един еполет и акселбанти. Той вървеше със сдържана, юнашка походка, която щеше да изглежда смешна, ако не беше толкова хубав и ако на прекрасното му лице не бе изписано толкова добродушно доволство и веселост. Макар че действието продължаваше, той, без да бърза, с леко подрънкване на шпорите й сабята си, носейки плавно и високо напарфюмираната си хубава глава, вървеше по наклонения килим на коридора. Той погледна Наташа, приближи се до сестра си, сложи ръката си, стегната в ръкавица, върху ръба на ложата, кимна й с глава, наведе се и я попита нещо, сочейки Наташа.

— Mais charmante![1] — каза той очевидно за Наташа, която не толкова чу, колкото разбра това по движението на устните му. След това отиде на първия ред и седна до Долохов, като бутна с лакът приятелски и небрежно тоя Долохов, с когото другите се държаха така угоднически. Той му смигна весело, усмихна му се и опря крак о рампата.

— Колко си приличат братът, и сестрата! — каза графът. — И колко са хубави и двамата!

Шиншин почна да разправя полугласно на графа някаква любовна история на Курагин в Москва и Наташа се вслуша тъкмо защото той бе казал за нея charmante.

Първото действие свърши, в партера всички станаха, разбъркаха се и почнаха да влизат и излизат.

Борис дойде в ложата на Ростови, прие естествено поздравленията и дигнал вежди, с разсеяна усмивка предаде на Наташа и Соня молбата на годеницата; си да присъствуват на сватбата и излезе. Наташа с весела и кокетна усмивка разговаря с него и честити женитбата на същия този Борис, в когото бе влюбена по-рано. В това състояние на опиянение, в което се намираше тя, всичко изглеждаше просто и естествено.

Голата Елен седеше близо до нея и се усмихваше еднакво на всички; и също тъй Наташа се усмихна на Борис.

Ложата на Елен се изпълни и обкръжи откъм партера с най-знатни и умни мъже, които сякаш се надпреварваха в желанието си да покажат на всички, че се познават с нея.

През целия този антракт Курагин остана с Долохов, изправен пред рампата и загледан в, ложата на Ростови. Наташа знаеше, че той говори за нея, и това й беше приятно. Тя дори се обърна така, че да вижда профила й в най-изгодното според нея положение. Преди да почне второто действие, в партера се появи фигурата на Пиер, когото Ростови още не бяха виждали от пристигането си. Лицето му беше тъжно и той бе надебелял още повече от последния път, когато Наташа го бе видяла. Без да забелязва никого, той мина на първия ред. Анатол се приближи до него и почна да му говори нещо, като гледаше и сочеше ложата на Ростови. Щом видя Наташа, Пиер се оживи, мина бързо между редиците и тръгна към тяхната ложа. Когато стигна до тях, той се облакъти и усмихнат, дълго приказва с Наташа. През разговора си с Пиер Наташа чу в ложата на графиня Безухова мъжки глас и кой знае как разбра, че беше Курагин. Тя се обърна и срещна погледа му. Той, почти усмихнат, я гледаше право в очите с такъв възхитен, ласкав поглед, че изглеждаше странно да си толкова близо до него, да го гледаш така, да си толкова уверена, че му се харесваш, и да не си позната с него.

Във второто действие имаше картони, които изобразяваха паметници, и в платното имаше една дупка, която представляваше луната, и дигнаха абажурите на рампата, и засвириха басово духови инструменти и контрабаси, и отдясно и отляво излязоха много хора с черни мантии. Те почнаха да махат с ръце, а в ръцете им имаше нещо като кинжали; след това дотърчаха още някакви хора и помъкнаха нанякъде оная мома, която по-рано беше в бяла, а сега — в синя рокля. Те не я замъкнаха отведнъж, а дълго пяха с нея и след това вече я замъкнаха, и зад кулисите удариха по нещо металическо и всички коленичиха и запяха молитва. На няколко пъти всички тия работи бяха прекъсвани от възторжени викове на зрителите.

През това действие всеки път, когато поглеждаше към партера, Наташа виждаше Анатол Курагин, който бе метнал ръка над облегалото на креслото и я гледаше. Беше й приятно, че той е толкова запленен от нея, но не й минаваше през ума, че в това има нещо лошо.

Когато второто действие свърши, графиня Безухова стана, обърна се към ложата на Ростови (гърдите й бяха съвсем разголени), с пръстче в ръкавица повика стария граф и без да обръща внимание на влезлите в ложата й хора, заговори с него любезно усмихната.

— Но запознайте ме с вашите прелестни дъщери — каза тя. Целият град гърми за тях, а аз не ги познавам.

Наташа стана и направи реверанс на великолепната графиня. Похвалата от тая блестяща красавица беше толкова приятна на Наташа, че тя се изчерви, от удоволствие.

— И аз сега искам да стана московчанка — каза Елен. — Но как не ви е срам да заровите такива бисери на село!

Графиня Безухова с право беше известна като очарователна жена. Тя можеше да говори нещо, което не мислеше, и особено — да ласкае съвсем просто и естествено.

— Не, мили графе, позволете ми да се погрижа за вашите дъщери. Макар че сега съм тук за малко. А и вие също. Ще се помъча да позабавлявам вашите. Още в Петербург чувах много неща за вас и исках да се запозная — каза тя на Наташа с еднообразно хубавата си усмивка. — Чувах за вас и от моя паж, Друбецкой чухте ли, той се жени? — и от приятеля на мъжа ми, Болконски, княз Андрей Болконски — каза тя с особено ударение, като загатваше, че знае неговото отношение към Наташа. За да се опознаят по-добре, тя помоли една от госпожиците да отиде в нейната ложа да поседи до края на представлението и Наташа отиде при нея.

В третото действие сцената представляваше дворец, в който горяха много свещи и имаше окачени картини, изобразяващи рицари с брадички. В средата бяха застанали навярно цар и царица. Царят замаха с дясната си ръка и видимо смутен, лошо изпя нещо и седна на малиновочервен трон. Момата, която най-напред бе облечена в бяло, после в синьо, сега бе само по риза с разпуснати коси и се бе изправила до трона. Тя се обърна към царицата и изпя нещо тъжно; но царят строго махна с ръка и от двете страни излязоха мъже с голи крака и жени с голи крака и всички затанцуваха заедно. След това цигулките засвириха много тънко и весело. Една от момите, с голи дебели крака и слаби ръце, се отдели от другите, отиде зад кулисите, оправи корсажа си, излезе на средата и започна да скача и да удря бързо единия си крак в другия. В партера всички запляскаха с ръце и викнаха „браво“. След това един мъж се изправи в ъгъла. В оркестъра засвириха по-силно чинели и духови инструменти и само тоя мъж с голи крака почна да скача много нависоко и да ситни с крака. (Тоя мъж беше Duport, който получаваше шестдесет хиляди сребърни рубли годишно за това изкуство.) Всички в партера, в ложите и в галериите запляскаха с ръце и викнаха с все сила и мъжът спря и почна да се усмихва и да се кланя на всички страни. След това танцуваха и други мъже и жени с голи крака, после един от царете пак извика нещо при съпровод от музиката и всички почнаха да пеят. Но изведнъж стана буря, в оркестъра се чуха хроматични гами и акорди от намалена септима и всички затичаха и пак помъкнаха едного от присъствуващите зад кулисите и завесата се спусна. Отново сред зрителите, се дигна страшен шум и трясък и всички с възторжени лица почнаха да викат:

— Дюпор! Дюпор! Дюпор!

На Наташа това не й се виждаше вече странно. Радостно усмихната, тя с удоволствие гледаше наоколо си.

— N’est ce pas qu’il est admirable — Duport[2] — каза Елен, обръщайки се към нея.

— Oh, oui![3] — отговори Наташа.

[1] Много мила. ↑

[2] Нали е възхитителен — Дюпор? ↑

[3] О, да. ↑

X

В антракта в ложата на Елен лъхна студ, вратата се отвори и приведен, мъчейки се да не закачи някого, влезе Анатол.

— Позволете ми да ви представя брат си — рече Елен и очите й зашариха неспокойно от Наташа към Анатол. Над голото си рамо Наташа обърна към красавеца хубавичката си главица и се усмихна. Анатол, който и отблизо беше също тъй хубав, както и отдалеч, приседна до нея и каза, че отдавна искал да има това удоволствие, още от бала у Наришкини, дето той имал удоволствието, което не бил забравил, да я види. С жените Курагин беше много по-умен и естествен в отношенията си, отколкото в мъжко общество. Той говореше смело и просто и Наташа бе поразена странно и приятно от това, че не само нямаше нищо страшно в тоя човек, за когото разправяха толкова много, но че, напротив, той имаше най-наивна, весела и добродушна усмивка.

Курагин попита за впечатлението й от спектакъла и разправи, че на миналия спектакъл Семьонова паднала, когато играела.

— А знаете ли, графиньо — каза той, обръщайки се към нея като към стара, отдавнашна позната, — у нас се урежда увеселение с костюми; вие трябва да участвувате: ще бъде много весело. Всички се събират у Архарови. Заповядайте, елате наистина, а? — рече той.

Като казваше това, той не откъсваше усмихнатите си очи от лицето, от шията и от голите ръце на Наташа. Това й беше приятно, но, кой знае защо, тясно, горещо и тежко й ставаше от неговото присъствие. Когато не го гледаше, тя чувствуваше, че той гледа раменете й и тя неволно пресрещаше погледа му, та той да гледа очите й. Но като го гледаше в очите, тя чувствуваше със страх, че между него и нея съвсем не съществува оная преграда на срамежливост, която винаги чувствуваше между себе си и другите мъже. Без сама да знае как, след пет минути тя се почувствува извънредно близка с тоя човек. Когато се извръщаше, тя се страхуваше да не би той да хване отзад голата й ръка и да не я целуне по шията. Те говореха за най-прости неща, но тя чувствуваше, че са тъй близки, както никога не й се бе случвало с мъж. Наташа поглеждаше Елен и баща си, като че ги питаше какво значеше това; но Елен бе заета в разговор с някакъв генерал и не отговори на погледа и, а погледът на баща й не й каза нищо освен онова, което винаги казваше: „Весело е и мене ми е драго.“

В един миг на стеснително мълчание, когато Анатол спокойно и упорито я гледаше със своите малко изпъкнали очи, Наташа, за да наруши това мълчание, го попита харесва ли му Москва. Наташа попита — и се изчерви. Постоянно й се струваше, че като говори с него, върши нещо неприлично. Анатол се усмихна, сякаш я насърчаваше.

— Отначало не ми харесваше много, защото — кое прави града приятен? Се sont les jolies femmes[1], нали? А сега много ми харесва — каза той, като я погледна многозначително. — Ще дойдете ли на увеселението, графиньо? Моля, елате — рече той, протегна ръка към нейния букет и каза ниско: — Vous serez la plus jolie. Venez, chère comtesse, et comme gage donnez moi cette fleur.[2]

Наташа не разбра онова, което каза той, също както и той самият, но усети, че в непонятните му думи имаше неприличен умисъл. Тя не знаеше какво да каже и се обърна, като че не бе чула какво каза той. Но щом се обърна, тя помисли, че той е тук, отзад, съвсем близо до нея.

„Как се усеща той сега? Сконфузен ли? Трябва ли да поправя това?“ — питаше се тя. Не можа да се сдържи и се обърна да погледне. Погледна го право в очите и неговата близост и увереност, и добродушната ласкавост на усмивката, му я победиха. Тя му се усмихна точно както той, като го погледна право в очите. И отново с ужас почувствува, че между него и нея няма никаква преграда.

Завесата пак се дигна. Анатол излезе от ложата спокоен и весел. Наташа се върна в ложата при баща си вече съвсем подчинена на света, в който се намираше. Всичко, което ставаше пред нея, й се струваше вече съвсем естествено; но затова пък всичките й предишни мисли за годеника, за княжна Маря, за селския живот ни веднъж не минаха през ума й, сякаш всичко това беше отдавна, отдавна минало.

В четвъртото действие имаше някакъв дявол, който пееше, като махаше с ръка дотогава, докато не дръпнаха дъските под него и той не падна вътре. Наташа видя само това от четвъртото действие: нещо я вълнуваше и мъчеше и причината на това вълнение беше Курагин, когото тя, без да ще, следеше с очи. Когато излизаха от театъра, Анатол се приближи до тях, повика каретата им и им помогна да се качат. Когато помагаше на Наташа, той стисна ръката й над китката. Развълнувана, изчервена и щастлива, Наташа го погледна. Той я гледаше с блестящите си очи и се усмихваше нежно.

Едва когато се върна в къщи, Наташа можа да обмисли ясно всичко, което бе станало с нея, и като си спомни изведнъж за княз Андрей, тя се ужаси и пред всички, когато пиеха чай след театъра, изохка високо, изчерви се и избяга от стаята. „Боже мой! Загубена съм! — каза си тя. — Как можах да позволя това?“ — помисли тя. Дълго седя така, закрила с ръце зачервеното си лице, като се мъчеше да си даде ясна сметка за онова, което бе станало с нея, и не можа да разбере нито какво бе станало, нито какво чувствуваше. Всичко й се струваше тъмно, неясно и страшно. Там, в тая грамадна осветена зала, дето по мокрите дъски скачаше под звуците на музика Duport с голи крака и в дрешка с пайети, а момите и старците и голата, със спокойна и горда усмивка Елен възторжено викаха „браво“ — там, в сянката на тая Елен, там всичко беше ясно и просто; но сега, когато остана сама, насаме със себе си, тя не разбираше нищо. „Какво е това? Какъв е тоя страх, който усещах пред него? Какви са тия угризения на съвестта, които усещам сега?“ — мислеше тя.

Само на старата графиня нощем, в леглото, би могла да разкаже Наташа всичко, което мислеше. Соня — Наташа знаеше това — със своите строги и непоколебими възгледи или нищо не би разбрала, или би се ужасила от признанието й. Наташа се стараеше да разреши сама със себе си онова, което я измъчваше.

„Загубена ли съм за любовта на княз Андрей, или не?“ — питаше се тя и с успокоителна усмивка си отговаряше: „Защо съм такава глупачка, че се питам така? Какво е станало с мене? Нищо. Аз нищо не направих, не предизвиках с нищо това. Никой няма да узнае и аз не ще го видя никога вече — каза си тя. — Значи, ясно е, че нищо не се е случило, че няма за какво да се разкайвам, че княз Андрей може да ме обича и такава. Но — каква такава? Ах, Боже, Боже мой, защо той не е тук!“ Наташа се успокояваше за миг, но сетне отново някакъв инстинкт й казваше, че макар всичко това да е истина и макар че нищо не е имало, инстинктът й казваше, че цялата предишна чистота на любовта й към княз Андрей беше погубена. И тя отново повтори във въображението си целия свой разговор с Курагин и видя пак лицето, жестовете и нежната усмивка на тоя хубав и смел човек в минутата, когато той бе стиснал ръката й.

[1] Това са хубавите жени. ↑

[2] Вие ще бъдете най-хубавата. Елате, мила графиньо, и като залог дайте ми това цвете. ↑

XI

Анатол Курагин живееше в Москва, защото баща му го бе отпратил от Петербург, дето той харчеше повече от двайсет хиляди на година и правеше още толкова дългове, които кредиторите искаха от баща му.

Бащата каза на сина си, че за последен път плаща половината от дълговете му, но само при условие, че ще отиде в Москва като адютант на главнокомандуващия, длъжност, която той му бе издействувал, и че ще се опита най-сетне да се ожени там за богата мома. Той му посочи княжна Маря и Жули Карагина.

Анатол се съгласи и замина за Москва, дето отседна у Пиер. Пиер прие Анатол отначало с неудоволствие, но след това свикна с него, понякога ходеше на неговите гуляи и му даваше пари под предлог на заем.

Както с право казваше за него Шиншин, откак бе пристигнал в Москва, Анатол бе подлудил всички московски госпожи и особено с това, че ги пренебрегваше и вместо тях предпочиташе очевидно циганките и френските актриси, с ръководителката на които — mademoiselle Georges, бил, както разправяха, в близки отношения. Той не пропускаше нито един гуляй у Долохов, както и у други московски веселяци, пиеше по цели нощи, като задминаваше всички в пиенето, и ходеше по всички вечерни приеми и балове на висшето общество. Разправяха, за няколко любовни истории с московски дами и на баловете той ухажваше някои. Но с моми, и особено с богати моми за омъжване, повечето от които бяха грозни, не се сближаваше, още повече, защото Анатол — нещо, което никой друг освен най-близките му приятели не знаеше — беше женен от две години. Преди две години, през един престой на полка му в Полша, един беден полски помешчик принуди Анатол да се ожени за дъщеря му.

Анатол много скоро остави жена си и срещу пари, които се задължи да изпраща на тъста си, уговори правото си да минава за ерген.

Анатол винаги беше доволен от, положението си, от себе си и от другите. Инстинктивно, с цялото си същество той бе убеден, че не може да живее иначе освен тъй, както живееше, и че никога през живота си не е направил нещо лошо. Той не бе в състояние да обмисли нито как могат да се отразят неговите постъпки на другите, нито какво може да излезе от тая или оная негова постъпка. Беше убеден, че както патицата е създадена да живее във водата, така и той е сътворен от Бога да живее с тридесет хиляди доход и да заема винаги висше положение в обществото. Той така твърдо вярваше в това, че и другите, като го гледаха, бяха убедени в това и не му отказваха нито висше положение в обществото, нито пари, които той, очевидно без да ги връща, вземаше в заем, от когото му паднеше.

Той не беше картоиграч или поне никога не желаеше да печели на карти, дори не съжаляваше, когато губи. Не беше славолюбив. Беше му съвсем безразлично какво мислеха за него. Още по-малко можеше да бъде обвинен в честолюбие. Той няколко пъти ядосва баща си, като проваляше кариерата си и се надсмиваше на всички почести. Не беше скъперник и никому не отказваше, когато го молеха за нещо. Едно само обичаше той — веселби и жени; и тъй като, според него, в тия склонности нямаше нищо неблагородно, а не можеше да обмисля какво произлизаше за другите от задоволяването на неговите склонности, пред себе си той се смяташе за безукорен човек, презираше искрено подлеците и лошите хора и със спокойна съвест държеше високо главата си.

У гуляйджиите, у тия мъжки магдалини, има скрито чувство на съзнание, че са невинни, също каквото имат и магдалините-жени, основано на същата надежда за прошка. „Всичко ще й бъде простено, защото много е любила; и нему всичко ще му бъде простено, защото много се е веселил.“

Долохов, който тая година пак се бе появил в Москва след изгнанието и персийските си похождения и който водеше богат картоиграчески и гуляйджийски живот, се сближи със стария си петербургски другар Курагин и го използуваше за свои цели.

Анатол искрено обичаше Долохов за неговия ум и за, юначността му; Долохов, комуто бяха необходими името, знатността и връзките на Анатол Курагин като примамка за картоиграческата му компания от богати младежи, използуваше и се забавляваше с Курагин, но не му даваше да усети това. Освен сметката, според която Анатол му бе потребен, самият процес — да управлява чужда воля, беше наслада, навик и нужда за Долохов.

Наташа направи силно впечатление на Курагин. На вечерята след театъра той с опитността на познавач изреждаше пред Долохов качествата на нейните ръце, рамене, нозе и коси и съобщи решението си да я ухажва. Анатол не можеше да обмисли и да знае какво можеше да излезе от това ухажване, както никога не знаеше какво ще излезе от всяка негова постъпка.

— Хубава е, драги, но не е за нас — каза му Долохов.

— Ще кажа на сестра си да я покани на обяд — рече Анатол. — А?

— Ти по-добре почакай, когато се омъжи…

— Нали знаеш — каза Анатол, — j’adore les petites filles[1]: веднага ще й се замае главата.

— Ти веднъж си изпати с petite fille[2] — рече Долохов, който знаеше за женитбата на Курагин. — Внимавай!

— Е, два пъти не може! А? — каза Анатол и се разсмя добродушно.

[1] Обожавам момиченцата. ↑

[2] Момиченце. ↑

XII

На другия ден след театъра Ростови не ходиха никъде и никой не дойде у тях. Маря Дмитриевна скритом от Наташа приказва за нещо с баща й. Наташа се досещаше, че приказваха за стария княз и измисляха нещо и това я безпокоеше и оскърбяваше. Тя очакваше всеки миг княз Андрей и два пъти през деня изпращаше дворника на Воздвиженка да узнае не е ли пристигнал. Не беше пристигнал. Сега й беше по-тежко, отколкото през първите дни, когато дойде. Към нетърпението и тъгата й за него се прибави и неприятният спомен за срещата с княжна Маря и със стария княз и страх и безпокойство, причините на които тя не знаеше. Постоянно й се струваше, че или той никога няма да дойде, или че, преди да дойде, с нея ще се случи нещо. Тя не можеше както по-рано спокойно и продължително, насаме със себе си, да мисли за него. Щом почваше да мисли за него, към спомена за него се присъединяваше споменът за стария княз, за княжна Маря и за последното представление, и за Курагин. Пак изпъкваше въпросът — не е ли виновна тя, не е ли нарушена вече верността й към княз Андрей; и тя отново се хващаше, че си припомня до най-малките подробности всяка дума, всеки жест, всяка отсянка на променливото изражение по лицето на тоя човек, който бе съумял да събуди в нея неразбираемото и страшно за нея чувство. Според близките й Наташа изглеждаше по-оживена от обикновено, но тя далеч не беше тъй спокойна и щастлива, както беше по-рано.

В неделя сутринта Маря Дмитриевна покани гостите си на литургия в своята енорийска църква „Успение“ в Могилци.

— Не обичам тия модни църкви — каза тя и личеше, че се гордее със свободомислието си. — Навсякъде Бог е един. Нашият поп е чудесен, служи добре и тъй благородно, дяконът също. Нима светостта е в това — на клироса да пеят концерти? Не обичам това, глезотии.

Маря Дмитриевна обичаше неделните дни и умееше да ги празнува. В събота цялата й къща биваше измита и изчистена; прислугата и тя не работеха, всички биваха пременени празнично и всички ходеха на литургията. Гозбите на господарската трапеза се увеличаваха, а на слугите се даваше водка и печена гъска или прасе. Ала в цялата къща празникът по нищо друго не личеше така, както по широкото, строго лице на Маря Дмитриевна, което приемаше през тоя ден неизменно изражение на тържественост.

Когато след църква изпиха кафето си в салона със свалени калъфи, на Маря Дмитриевна бе доложено, че каретата е готова, и тя със строг вид, обвита в парадния шал, с който правеше визити, стана и съобщи, че отива при княз Николай Андреевич Болконски, за да поговори с него за Наташа.

След излизането на Маря Дмитриевна дойде една модистка от мадам Шалме, изпратена за Ростови. Наташа затвори вратата на стаята до салона и много доволна от развлечението, почна да премерва новите рокли. Тъкмо когато обличаше само тропосания, без ръкави корсаж и извила глава, се оглеждаше в огледалото, за да види как е гърбът, тя чу в салона оживения глас на баща си и друг, женски глас, който я накара да се изчерви. Беше гласът на Елен. Още преди да съблече премервания корсаж, вратата се отвори и в стаята влезе графиня Безухова, сияеща от добродушна и ласкава усмивка, в тъмнолилава кадифена рокля с висока яка.

— Ah, ma délicieuse![1] — каза тя на Наташа, която се изчерви. — Charmante![2] Не, мили графе, това на нищо не прилича — каза тя на влезлия след нея Иля Андреич. — Как може да се живее в Москва и да не се отива никъде? Не, аз няма да ви оставя на мира! Довечера m-lle Georges рецитира у мене и ще се съберат някои и други; и ако вие не доведете вашите красавици, които са по-хубави от m-lle Georges — не ща да ви видя. Мъжа ми го няма, замина за Твер, иначе бих го пратила да ви вземе. Без друго елате, без друго, в девет часа. — Тя кимна на познатата модистка, която й направи почтително реверанс, и седна в креслото до огледалото, като раздипли живописно гънките на кадифената си рокля. Тя не спираше да бъбри добродушно и весело, като се възхищаваше непрекъснато от красотата на Наташа. Разгледа роклите й, похвали ги, похвали се и със своята нова рокля en gaz métallique[3], която бе получила от Париж, и посъветва Наташа и тя да си направи такава.

— Но на вас всичко ви прилича, прелестна моя — рече тя.

От лицето на Наташа не изчезваше усмивката на удоволствие. Тя се чувствуваше щастлива и разцъфваше от похвалите на тая мила графиня Безухова, която по-рано й се струваше такава недостъпна и важна дама, а сега беше толкова добра към нея. На Наташа й стана весело и тя се усети почти влюбена в тая толкова хубава и толкова добродушна жена. От своя страна Елен искрено се възхищаваше от Наташа и искаше да я накара да се повесели. Анатол я бе помолил да го сближи с Наташа и тя бе дошла у Ростови за това. Мисълта да сближи брат си с Наташа я забавляваше.

Макар че по-рано беше раздразнена срещу Наташа, защото в Петербург Наташа й беше отнела Борис, сега тя дори не мислеше за това и от цялата си душа, посвоему, желаеше добро на Наташа. Преди да си отиде от Ростови, тя дръпна встрани своето protégé.

— Вчера брат ми обядва у мене; умряхме от смях — нищо не яде и въздиша по вас, прелест моя. Il est fou, mais fou amoureux de vous, ma chère.[4]

Чувайки тия думи, Наташа стана тъмночервена.

— Как се черви, как се черви, ma délicieuse[5] — промълви Елен. — Без друго, елате. Si vous aimez quelqu’un, ma délicieuse, ce n’est pas une raison pour se cloîtrer. Si même vous êtes promise, je suis sûre que votre promis aurait désiré que vous alliez dans le monde en son absence plutôt que de dépérir d’ennui.[6]

„Значи, тя знае, че съм годеница; значи, и тя с мъжа си, с Пиер, с тоя справедлив Пиер — мислеше Наташа, — са приказвали и са се смели за това. Значи, това е нищо.“ И пак под влиянието на Елен онова, което по-рано й се виждаше страшно, й се стори просто и естествено. „И тя е такава grande dame[7]. Такава мила и личи, че от цялото си сърце ме обича — помисли Наташа. — Защо да не се веселя?“ — помисли Наташа, загледана в Елен с учудени, широко разтворени очи.

Маря Дмитриевна се върна за обяд мълчалива и сериозна, очевидно претърпяла поражение от стария княз. Още извънредно развълнувана от станалото спречкване, тя не можеше да разправи спокойно какво се бе случило. Когато графът я запита, отговори, че всичко е добре и че утре ще разправи. Като научи за посещението на графиня Безухова и поканата за вечерта, Маря Дмитриевна каза:

— Приятелството с Безухова не ми харесва и не ти го препоръчвам; но щом си обещала, иди, ще се разсееш — добави тя, обръщайки се към Наташа.

[1] О, възхитителна моя! ↑

[2] Прелестна! ↑

[3] От газ и ламе. ↑

[4] Той е луд, но луд, влюбен във вас, мила моя. ↑

[5] Моя прелестна. ↑

[6] Ако вие обичате някого, прелестна моя, това не е причина да стоите затворена. Дори да сте сгодена, аз съм сигурна, че годеникът ви повече би желал да се движите в негово отсъствие сред хората, отколкото да се съкрушавате от скука. ↑

[7] Важна госпожа. ↑

XIII

Граф Иля Андреич заведе момите си у графиня Безухова. На тоя вечерен прием имаше доста много хора. Но цялото общество беше почти непознато на Наташа. Граф Иля Андреич с неудоволствие забеляза, че цялото това общество беше предимно от мъже и жени, известни със свободното си държане. M-lle Georges, обкръжена от млади хора, бе застанала в ъгъла на салона. Имаше неколцина французи, между тях и Метивие, който от пристигането на Елен беше домашен човек в нейната къща. Граф Иля Андреич реши да не играе на карти, да не се отделя от дъщерите си и да си отидат, щом свърши представлението на Georges.

Анатол очевидно бе чакал на вратата пристигането на Ростови. Веднага след като поздрави графа, той се приближи до Наташа и тръгна след нея. Щом го видя, Наташа бе обзета, както и в театъра, от чувството на тщеславно удоволствие, че му се харесва, и от страха, че между него и нея няма нравствени прегради.

Елен прие Наташа радостно и гръмогласно се възхити от красотата и тоалета й. Скоро след тяхното пристигане m-lle Georges излезе от стаята, за да се облече. В салона почнаха да разместват столовете и да сядат. Анатол предложи стол на Наташа и понечи да седне до нея, но графът, който не откъсваше очи от Наташа, седна до нея. Анатол седна отзад.

M-lle Georges с голи дебели ръце с трапчинки, с червен шал, метнат на едното рамо, излезе в оставеното за нея празно пространство между креслата и застана в неестествена поза. Чу се възторжен шепот.

M-lle Georges изгледа строго и мрачно публиката и почна да декламира на френски някакви стихове, дето ставаше дума за нейната престъпна любов към сина й. На места тя повишаваше гласа си, другаде шепнеше, като дигаше тържествено глава, на някои места се спираше и хриптеше, като въртеше очи.

— Adorable, divin, délicieux![1] — чуваше се от всички страни. Наташа гледаше дебелата Georges, но не чуваше нищо, не виждаше и не разбираше нищо от онова, което ставаше пред нея; тя само отново се чувствуваше съвсем безвъзвратно в оня странен, безумен свят, тъй далечен от предишния, в оня свят, в който не можеше да се знае кое е добро, кое — лошо, кое е разумно, кое — безумно. Зад нея седеше Анатол и усещайки близостта му, тя очакваше с уплаха нещо.

След първия монолог цялото общество стана и обкръжи m-lle Georges, изразявайки й своя възторг.

— Колко е хубава! — каза Наташа на баща си, който стана заедно с другите и се движеше през множеството към актрисата.

— Като гледам вас, не ми се вижда толкова хубава — каза Анатол, който вървеше подир Наташа. Той каза това, когато само тя можеше да го чуе. — Вие сте прелестна… от минутата, когато ви видях, не съм престанал…

— Хайде, хайде, Наташа — рече графът, който се върна за дъщеря си. — Колко е хубава!

Без да каже нещо, Наташа приближи до баща си и го погледна с въпросително-учудени очи.

След няколко декламации m-lle Georges си отиде и графиня Безухова помоли гостите да минат в залата.

Графът искаше да си отидат, но Елен го помоли да не разваля нейния импровизиран бал. Ростови останаха. Анатол покани Наташа за валс и през време на валса, като притискаше снагата и ръката й, й каза, че тя е ravissante[2] и че я обича. През екосеза, който тя танцува пак с Курагин, когато останаха сами, Анатол не й каза нищо, а само я гледаше. Наташа се съмняваше дали не е сънувала това, което той й каза през валса. В края на първата фигура той пак й стисна ръката. Наташа дигна към него уплашени очи, но в ласкавия му поглед и в усмивката му имаше такова самоуверено-нежно изражение, че като го гледаше, не можеше да каже онова, което трябваше да му каже. Тя наведе очи.

— Не ми говорете такива неща, аз съм сгодена и обичам другиго — рече бързо тя. Погледна го. Анатол не се смути и не се огорчи от това, което каза тя.

— Не ми говорете за това. Какво ме интересува? — рече той. — Аз казвам, че съм безумно, безумно влюбен във вас. Нима съм виновен, че сте възхитителна?… Трябва да почнем.

Оживена и разтревожена, с широко разтворени, изплашени очи, Наташа гледаше наоколо си и имаше вид на по-весела от друг път. Тя не помнеше почти нищо от онова, което беше тая вечер. Танцуваха екосеза и гросфатер, баща й каза да си отиват, тя го помоли да останат. Дето и да беше, с когото и да говореше, тя усещаше върху си неговия поглед. Освен това помнеше, че бе помолила баща си да й позволи да отиде в тоалетната, за да оправи роклята си, че Елен отиде с нея и смеейки се, й каза за любовта на брат си и че в малката диванна стая пак срещна Анатол, че Елен изчезна някъде, те останаха сами и като хвана ръката й, Анатол каза нежно:

— Аз не мога да идвам у вас, но нима никога няма да ви видя? Аз ви обичам безумно. Нима никога?… — и като й препречи пътя, приближи лице до нейното.

Блестящите му, големи мъжки очи бяха толкова близо до нейните, че тя не виждаше нищо друго освен тия очи.

— Натали?! — прошепна въпросително неговият глас и някой до болка стисна ръката й. — Натали?!

„Нищо не разбирам, няма какво да казвам“ — говореше нейният поглед.

Горещите му устни се долепиха до нейните устни и в същия миг тя отново се почувствува свободна и в стаята се чу шум от стъпките и от роклята на Елен. Наташа се извърна към Елен, след това, изчервена и трепереща, погледна изплашено-въпросително него и тръгна към вратата.

— Un mot, un seul, au nom de dieu[3] — каза Анатол. Тя се спря. Толкова й бе необходимо да каже той тая дума, която би й обяснила онова, което се случи, и на която тя би му отговорила.

— Nathalie, un mot, un seul[4] — повтаряше той, явно не знаейки какво да каже, и повтаряше това дотогава, докато до тях се приближи Елен.

Елен и Наташа влязоха пак в салона. Ростови не останаха да вечерят и си отидоха.

Когато се върна в къщи, Наташа цяла нощ не спа; измъчваше я неразрешеният въпрос — кого обичаше: Анатол или княз Андрей? Тя обичаше княз Андрей — ясно помнеше колко силно го обичаше. Но обичаше и Анатол, това беше несъмнено. „Иначе нима можеше да стане всичко това — мислеше тя. — Щом след това, когато се сбогувах с него, можах да отвърна с усмивка на неговата усмивка, щом можах да позволя това, значи, още от първия миг съм го обикнала. Значи, той е добър, благороден и прекрасен и не бих могла да не го обикна. Но какво да правя, когато обичам него и обичам друг?“ — питаше се тя, без да намери отговор на тия страшни въпроси.

[1] Възхитително, божествено, чудесно! ↑

[2] Очарователна. ↑

[3] Една дума, само една, за Бога. ↑

[4] Натали, една дума, само една. ↑

XIV

Дойде сутринта с грижите и суетата си. Всички станаха, почнаха да се движат, да говорят, пак дойдоха модистки, пак се яви Маря Дмитриевна и ги повикаха за чая. С широко разтворени очи, сякаш искаше да улови всеки устремен към нея поглед, Наташа поглеждаше безпокойно всички и се мъчеше да изглежда такава, каквато беше винаги.

След закуската Маря Дмитриевна (това бе нейното най-хубаво време) седна в креслото си и повика Наташа и стария граф при себе си.

— Е, приятели, аз обмислих сега цялата работа и ето ви моя съвет — почна тя. — Вчера, както знаете, бях при княз Николай; е, поговорихме с него… Той взе да вика. Но мене човек не може ме надвика! Аз всичко му изпях!

— Ами той какво? — попита графът.

— Той ли? Налудничав… не ще и да чува; но какво ще приказваме, и без това измъчихме клетото девойче — рече Маря Дмитриевна. — А моят съвет е — да привършите работите си и да си заминете за в къщи, в Отрадное… и там да чакате…

— Ах, не! — извика Наташа.

— Не, ще си заминете — каза Маря Дмитриевна. — И там ще чакате. Ако годеникът дойде сега тук, няма да мине без скарване, а той ще поприказва тук насаме със стареца за всичко и после ще дойде при вас.

Иля Андреич веднага разбра разумността на това предложение и го одобри. Ако старецът се смекчи, още по-добре ще бъде да отидат при него в Москва или в Лѝсие Гори — но вече след това; ако не, само в Отрадное могат да се венчаят против волята му.

— И наистина — каза той. — Аз съжалявам, че ходих при него и нея водих — каза старият граф.

— Не, защо ще съжаляваш? Като сте тук, не може да не му покажете почитта си. А пък като не ще, негова работа — рече Маря Дмитриевна, търсейки нещо в торбичката си. — Пък и чеизът е готов, какво ще чакате още, а което не е готово, аз ще ви го препратя. Макар и да ми е мъчно за вас, но по-добре — да си заминете по живо, по здраво. — Тя намери в торбичката, каквото търсеше, и го даде на Наташа. То беше писмо от княжна Маря. — Пише ти. Колко се измъчва, клетата! Страхува се да не помислиш, че не те обича.

— Че тя не ме обича — каза Наташа.

— Не приказвай глупости — извика Маря Дмитриевна.

— На никого няма да повярвам: знам, че не ме обича — каза смело Наташа, като взе писмото, и по лицето й се изписа суха и зла решителност, която накара Маря Дмитриевна да я погледне по-втренчено и да се намръщи.

— Ти, драга, тъй не отговаряй — рече тя. — Каквото казвам аз, то е вярно. Напиши й отговор.

Наташа не отговори и отиде в стаята си да прочете писмото на княжна Маря.

Княжна Маря пишеше, че е в отчаяние от станалото помежду им недоразумение. Каквито и да биха били чувствата на баща й, пишеше княжна Маря, тя молеше Наташа да повярва, че не може да не я обича като жена, избрана от брат й, за щастието на когото тя е готова да пожертвува всичко.

„Впрочем — пишеше тя — не мислете, че баща ми е зле настроен към вас. Той е болен и стар човек, когото трябва да извиняваме; но е добър, великодушен и ще обича оная, която ще създаде щастие на сина му.“

По-нататък княжна Маря молеше Наташа да й определи време, когато пак би могла да я види.

След като прочете писмото, Наташа седна до писалищната маса, За да напише отговора. „Chère princesse“[1] — написа тя бързо и механично и спря. Какво повече можеше да напише след всичко, което бе вчера? „Да, да, всичко това беше преди, а сега е вече друго — мислеше тя над започнатото писмо. — Трябва ли да му откажа? Нима трябва? Това е ужасно!…“ И за да не се занимава с тия страшни мисли, тя отиде при Соня и заедно с нея почна да разглежда моделите за везба.

След обяд Наташа отиде в стаята си и пак взе писмото на княжна Маря. „Нима всичко е свършено? — мислеше тя. — Нима толкова скоро се случи всичко това и унищожи всичко предишно?“ С всичката предишна сила тя си припомни любовта си към княз Андрей и в същото време чувствуваше, че обича Курагин. Тя си представяше живо, че е жена на княз Андрей, представяше си толкова пъти повтаряната във въображението й картина на щастието си с него и в същото време, пламнала от вълнение, представяше си всичките подробности на вчерашната си среща с Анатол.

„Но защо да не може да бъде и едното, и другото? — мислеше от време на време тя, съвсем объркана. — Само тогава бих била съвсем щастлива, а сега трябва да избера, а нито без единия от двамата не мога да бъда щастлива. Но — мислеше тя — еднакво невъзможно е да разкажа на княз Андрей онова, което стана, или пък да го скрия. А с другия — нищо не е похабено. Но нима трябва да се разделя завинаги с това щастие от любовта към княз Андрей, с което толкова дълго живях?“

— Госпожице — каза шепнешком и с тайнствен вид едно от момичетата, което влезе в стаята. — Един човек ми заповяда да ви предам това. — Момичето подаде едно писмо. — Само, за Бога, госпожице… — каза момичето, когато Наташа, без да мисли, с механично движение счупи печата и зачете любовното писмо на Анатол, от което, без да разбере ни една дума, разбираше само едно — че това писмо беше от него, от човека, когото обича. Да, обича го, иначе нима можеше да се случи онова, което се случи? Нима можеше да бъде сега в ръката й любовното писмо от него?

С разтреперани ръце Наташа държеше това страстно любовно писмо, съчинено за Анатол от Долохов, и като го четеше, намираше в него отгласи от всичко, което й се струваше, че тя самата усеща.

„От снощи участта ми е решена: да бъда любим от вас или да умра. Друг изход нямам.“ Тъй почваше писмото. След това той пишеше, че знае — близките й няма да му я дадат, че затуй има тайни причини, които той може да разкрие само на нея, но че — ако тя го обича, достатъчно е да му каже думата да й никакви хорски сили не ще попречат на тяхното блаженство. Любовта ще победи всичко. Той ще я отвлече и ще я отведе накрай света.

„Да, да, аз го обичам!“ — помисли Наташа, препрочитайки за двадесети път писмото, като търсеше някакъв особен, дълбок смисъл във всяка дума.

Тая вечер Маря Дмитриевна отиваше у Архарови и предложи на госпожиците да отидат с нея. Под предлог на главоболие Наташа остана в къщи.

[1] Драга княжна. ↑

XV

Когато се върна късно вечерта, Соня влезе в стаята на Наташа и за свое учудване намери я заспала облечена на дивана. На масата до нея бе сложено разтворено писмото на Анатол. Соня взе писмото и го зачете.

Тя четеше и поглеждаше заспалата Наташа, търсейки по лицето й обяснение на онова, което четеше, и не го намираше. Лицето й беше тихо, кротко и щастливо. Като се хвана за гърдите, за да не се задуши, Соня, бледна и трепереща от страх и вълнение, седна в креслото и потъна в сълзи.

„Как не съм видяла нищо? Как е могло да стигне толкова далеч? Нима тя е разлюбила княз Андрей? И как е могла да позволи това на Курагин? Той е измамник и злодей, това е ясно. Какво ще стане с Nicolas, с милия, благородния Nicolas, когато научи това? Та ето какво значело нейното развълнувано, решително и неестествено лице завчера и вчера, и днес — помисли Соня. — Но не може да бъде тя да го обича! Навярно, без да знае от кого е, тя е разпечатала това писмо. Навярно е оскърбена. Тя не може да направи това!“

Соня избърса сълзите си и се приближи до Наташа, като пак се вглеждаше в лицето й.

— Наташа! — рече тя едва чуто.

Наташа се събуди и видя Соня.

— А, върна ли се?

И с решителност и нежност, която човек има в миговете на пробуждане, тя прегърна приятелката си. Но когато Наташа забеляза смущение по лицето на Соня лицето й изрази смущение и подозрителност.

— Соня, ти си прочела писмото? — каза тя.

— Да — рече тихо Соня.

Наташа се усмихна възторжено.

— Не, Соня, не мога повече! — каза тя. — Не мога повече да крия от тебе. Знаеш ли, ние се обичаме!… Соня, миличка, той пише… Соня…

Соня сякаш не вярваше на ушите си и гледаше Наташа втренчено.

— А Болконски? — каза тя.

— Ах, Соня, да знаеш колко съм щастлива! — рече Наташа. — Ти не знаеш какво нещо е любовта…

— Но, Наташа, нима онова съвсем свърши?

Наташа гледаше Соня с големи, отворени очи, като че не разбираше въпроса й.

— Но какво, отказваш ли на княз Андрей? — каза Соня.

— Ах, ти нищо не разбираш, не говори глупости, а слушай — каза Наташа с мигновено раздразнение.

— Не, не мога да повярвам това — повтори Соня. — Не разбирам. Как така, цяла година обичаш един човек и изведнъж… Ами че ти само три пъти си го видяла. Наташа, не ти вярвам, ти се шегуваш. За три дни да забравиш всичко и тъй…

— Три дни — каза Наташа. — А мене ми се струва, че от сто години го обичам. Мене ми се струва, че преди него никого никога не съм обичала. Пък и никого не съм обичала тъй, както него. Ти не можеш да разбереш това. Чакай, Соня, седни тук. — Наташа я прегърна и целуна. — Разправяха ми, че това се случва и сигурно и ти си чувала, но аз едва сега изпитах тая любов. Това не е както по-рано. Щом го видях, почувствувах, че той е моят господар и аз съм негова робиня и че не мога да не го обичам. Да, робиня! Каквото ми заповяда — ще го сторя. Ти не разбираш това. Какво да правя? Какво да правя, Соня? — каза Наташа с уплашено и щастливо лице.

— Но помисли какво правиш — рече Соня, — аз не мога да оставя това така. Тия тайни писма… Как можа да позволиш това? — каза тя с ужас и с отвращение, което едва скриваше.

— Казах ти — отговори Наташа, — че аз нямам воля, как не разбираш това: аз го обичам!

— Тогава аз няма да позволя да стигне дотам, всичко ще разправя — извика Соня с бликнали сълзи.

— Какво приказваш, за Бога!… Ако разправиш, ти си мой враг — отвърна Наташа. — Ти искаш да бъда нещастна, искаш да ни разделят…

Виждайки тоя страх на Наташа, Соня заплака със сълзи от срам и жалост за приятелката си.

— Но какво е станало между вас? — попита тя. — Какво ти каза той? Защо не идва тук?

Наташа не й отговори на тоя въпрос.

— За Бога, Соня, не казвай никому, не ме мъчи — молеше я Наташа. — Помни, че не бива да се бъркаш в такива работи. Аз ти разкрих…

— Но защо са тия тайни? Защо той не идва тук? — питаше Соня. — Защо не поиска направо ръката ти? Та щом е тъй, нали княз Андрей ти даде пълна свобода; но аз не вярвам: Наташа, помислила ли си какви могат да бъдат тайните причини?

Наташа погледна Соня с учудени очи. Личеше, че и за самата нея тоя въпрос изпъкна за пръв път и тя не знаеше какво да отговори на него.

— Какви са причините, не зная. Но, значи, има причини!

Соня въздъхна и поклати недоверчиво глава.

— Ако имаше причини… — почна тя. Но долавяйки съмнението й, Наташа уплашено я прекъсна.

— Соня, не бива да се съмняваш в него, не бива, не бива, разбираш ли? — извика тя.

— Обича ли те той?

— Обича ли ме? — повтори Наташа с усмивка на съжаление, че приятелката й не разбира. — Та нали си прочела писмото, нали го видя?

— Но ако той е неблагороден човек?

— Той!… Неблагороден човек? Да знаеше ти! — рече Наташа.

— Ако е благороден човек, той или трябва да изкаже намерението си, или да престане да се вижда с тебе; и ако ти не искаш да направиш това, аз ще го направя, аз ще му пиша и ще кажа на татко — каза решително Соня.

— Та аз не мога да живея без него! — викна Наташа.

— Наташа, не те разбирам! И какво приказваш! Помисли за баща си, за Nicolas.

— Никой не ми трябва, никого не обичам освен него. Как смееш да казваш, че е неблагороден? Нима не знаеш, че го обичам? — викаше Наташа. — Соня, излез, не искам да се скарвам с тебе, излез, за Бога, излез: виждаш колко се измъчвам! — крещеше злобно Наташа със сдържано-раздразнен и отчаян глас. Соня се разрида и изтича от стаята.

Наташа отиде до масата и без да мисли нито минута, написа отговор до княжна Маря, който не можа да напише през цялата сутрин. В писмото си тя накъсо писа на княжната, че всичките им недоразумения са свършени, че ползувайки се от великодушието на княз Андрей, който на тръгване й дал свобода, тя я моли да забрави всичко и да й прости, ако е виновна пред нея, но че не може да бъде негова жена. В тая минута всичко това й се струваше много лесно, просто и ясно.

Ростови трябваше да заминат за село в петък, а в сряда графът отиде с купувача в имението си край Москва.

В деня, когато замина графът, Соня и Наташа бяха канени на голям обяд у Курагини и Маря Дмитриевна ги заведе. На тоя обяд Наташа пак се срещна с Анатол и Соня забеляза, че Наташа приказва нещо с него, като гледаше другите да не чуят, и през всичкото време на обяда беше още по-развълнувана, отколкото по-рано. Когато се върнаха в къщи, първа Наташа почна обяснението, което очакваше приятелката й.

— Ето на, ти, Соня, говори разни глупости за него — почна Наташа с кротък глас, с какъвто говорят децата, когато искат да ги похвалят. — Днес ние се обяснихме с него.

— Е, какво, какво? Какво каза той? Наташа, колко ми е драго, че не ми се сърдиш. Кажи ми всичко, цялата истина. Е, какво каза той?

Наташа се замисли.

— Ах, Соня, ако ти го познаваше както аз! Той каза… Той ме пита как съм обещала на Болконски. Зарадва се, че от мене зависи да му откажа.

Соня въздъхна тъжно.

— Но нали не си отказала на Болконски? — каза тя.

— А може и да съм отказала! Може би с Болконски всичко е свършено. Защо мислиш толкова лошо за мене?

— Нищо не мисля, само не разбирам това…

— Чакай, Соня, ще разбереш всичко. Ще видиш какъв човек е той. Не мисли лошо нито за мене, нито за него.

— За никого не мисля лошо: аз обичам всички и ми е жал за всички. Но какво да правя?

Соня не се поддаваше на нежния тон, с който й говореше Наташа. Колкото по-меко и подмилкващо бе лицето на Наташа, толкова по-сериозно и по-строго беше лицето на Соня.

— Наташа — каза тя, — ти ме моли да не говоря с тебе и аз не говорих, сега ти почна. Наташа, аз не му вярвам. Защо е тая тайна?

— Пак, пак! — прекъсна я Наташа.

— Наташа, аз се боя за тебе.

— От какво се боиш?

— Боя се, че ще се погубиш — каза решително Соня и сама се уплаши от това, което каза.

По лицето на Наташа отново се изписа злоба.

— Ще се погубя, ще се погубя и колкото може по-скоро ще се погубя. Не е ваша работа. Не за вас, а за мене ще бъде лошо. Остави ме, остави ме! Мразя те.

— Наташа! — извика уплашено Соня.

— Мразя, мразя! И ти си мой враг завинаги!

Наташа избяга от стаята.

Наташа не говори повече със Соня и я избягваше. Със същото изражение на развълнувано учудване и на престъпност тя се разхождаше из стаите, като почваше да върши ту едно, ту друго, но веднага оставяше всичко.

Колкото и тежко да бе това за Соня, тя следеше приятелката си, без да откъсва очи от нея.

Срещу деня, в който графът трябваше да се върне, Соня забеляза, че цялата сутрин Наташа седя до прозореца на салона, сякаш чакаше нещо, и че направи някакъв знак на един минаващ военен, когото Соня взе за Анатол.

Соня почна още по-внимателно да наблюдава приятелката си и забеляза, че през всичкото време на обяда и вечерта Наташа беше в странно и неестествено състояние (отговаряше неуместно на отправените й въпроси, почваше и не довършваше фразите, смееше се на всичко).

След чая Соня видя едно от момичетата-горнични, което я очакваше плахо до вратата на Наташа. Тя я пусна и като подслуша до вратата, узна, че пак беше предадено писмо.

И изведнъж на Соня стана ясно, че Наташа има някакъв страшен план за тая вечер. Соня почука на вратата й. Наташа не я пусна.

„Тя ще избяга с него! — помисли Соня. — Тя е способна на всичко. Днес по лицето й се виждаше нещо особено жалко и решително. Сбогувайки се с чичо, тя заплака — припомни си Соня. — Да, истина е, тя ще бяга с него — но какво да правя аз? — мислеше Соня, спомняйки си сега признаците, които ясно доказваха, че Наташа има някакво страшно намерение. — Графа го няма. Какво да правя? Да пиша на Курагин, за да му искам обяснение? Но кой ще го накара да ми отговори? Да пиша на Пиер, както княз Андрей молеше — в случай на нещастие?… Но може би тя наистина вече е отказала на Болконски (тя вчера изпрати писмо до княжна Маря). Няма го чичо!“

Да каже на Маря Дмитриевна, която толкова вярваше в Наташа, това се виждаше ужасно на Соня.

„Но тъй или иначе — мислеше Соня, застанала в тъмния коридор, — сега или никога дойде време да докажа, че помня благодеянията на тяхното семейство и че обичам Nicolas. Не, аз и три нощи няма да спя, но не ще изляза от тоя коридор, ще я задържа със сила и няма да позволя позорът да връхлети семейството им“ — помисли тя.

XVI

Напоследък Анатол се премести да живее у Долохов. Планът за отвличането на Ростова беше обмислен и приготвен от Долохов още преди няколко дни и в деня, когато Соня бе подслушвала до Наташината врата и бе решила да я пази, тоя план трябваше да бъде изпълнен. Наташа бе обещала на Курагин да излезе в десет часа вечерта на задната входна площадка. Курагин трябваше да я качи на приготвената тройка и да я отведе на шестдесет версти от Москва, в село Каменка, дето беше приготвен един разпопен поп, който трябваше да ги венчае. В Каменка бе готова смяна коне, които да ги откарат до Варшавското шосе, отдето с пощата трябваше да препускат за чужбина.

Анатол имаше и паспорт, и пътен лист, и десет хиляди, взети от сестра му, и други десет хиляди, взети в заем чрез посредничеството на Долохов.

Двамата свидетели — Хвостиков, бивш дребен чиновник, когото Долохов използуваше в играта на карти, и Макарин, бивш хусар, добродушен и слаб човек, който безпределно обичаше Курагин — седяха в първата стая и пиеха чай.

В големия кабинет на Долохов, окичен по стените до тавана с персийски килими, мечи кожи и оръжия, седеше Долохов в пътен бешмет и ботуши пред разтворената писалищна маса, на която бяха сложени сметки и пачки пари. Анатол с разкопчан мундир се разхождаше от стаята, дето бяха свидетелите, през кабинета до задната стая, дето неговият лакей французин стягаше за път заедно с другите лакей последните му неща. Долохов броеше пари и записваше.

— Е — каза той, — на Хвостиков трябва да се дадат две хиляди.

— Ами че дай — рече Анатол.

— Макарка (тъй наричаха те Макарин) безкористно ще се хвърли за тебе в огън и вода. Да, свършихме сметките — рече Долохов, като му показа бележката. — Тъй ли е?

— Да, разбира се, тъй — каза Анатол, който очевидно не слушаше Долохов, и с усмивка, която не изчезваше от лицето му, гледаше пред себе си.

Долохов хлопна капака на писалищната маса и се обърна към Анатол с насмешлива усмивка.

— Знаеш ли какво — зарежи всичко това: има още време! — каза той.

— Глупак! — каза Анатол. — Стига си приказвал глупости. Да знаеш ти… Това дявол знае какво е!

— Наистина, зарежи — каза Долохов. — Аз ти говоря сериозно. Та шега ли е това, което си намислил?

— Хайде, пак, пак ли ще ме дразниш? Върви по дяволите! А?… — рече Анатол, като се намръщи. — Наистина, не ми трябват твоите глупави шеги. — И излезе от стаята.

Когато Анатол си излизаше, Долохов се усмихна презрително и снизходително.

— Чакай — каза той подире му, — аз не се шегувам, говоря сериозно, ела, ела тук!

Анатол пак влезе в стаята й мъчейки се да съсредоточи вниманието си, погледна Долохов, като, очевидно без да ще, му се покоряваше.

— Чувай, казвам ти за последен път. Защо ще се шегувам с тебе? Нима ти противоречих? Кой ти нареди всичко, кои ти намери поп, кой ти взе паспорт, кой ти набави пари? Все аз.

— Благодаря ти. Мислиш, че не съм ти благодарен ли? — Анатол въздъхна и прегърна Долохов.

— Аз ти помагах, но все пак трябва да ти кажа истината: работата е опасна и ако човек я разгледа подробно, глупава. Е, ще я отвлечеш, добре. Нима те така ще оставят това? Ще се узнае, че си женен. И ще те подведат под углавна отговорност…

— Ах! Глупости, глупости! — заговори Анатол, като се намръщи отново. — Че нали ти обясних. А? — И с особеното, присъщо на тъпите хора пристрастие към умозаключението, до което са стигнали със собствения си ум, Анатол повтори онова разсъждение, което сто пъти бе повтарял на Долохов. — Нали ти обясних, аз реших: ако тоя брак бъде недействителен — рече той и прегъна един пръст, — значи, не съм отговорен; а ако е действителен, все едно — в чужбина никой няма да знае това. Не е ли тъй? И не ми говори, не ми говори, не ми говори!

— Наистина, зарежи го! Ти само ще се обвържеш…

— Върви по дяволите! — каза Анатол, хвана се за косите, отиде в другата стая и веднага се върна и седна в нозе на креслото пред Долохов. — Това дявол знае какво е! А? Виж как тупа! — Той хвана ръката на Долохов и я сложи до сърцето си. — Ah, quel pied, mon cher, quel regard! Une déessel[1] А?

Усмихнат студено, Долохов го гледаше с блестящите си хубави и нахални очи и явно искаше още да се позабавлява с него.

— Е, ами като се свършат парите, тогава какво?

— Тогава какво? А? — повтори Анатол с искрено недоумение пред мисълта за бъдещето. — Тогава какво? Там не зная какво… Но защо ще приказваме глупости! — Той погледна часовника. — Време е!

Анатол тръгна към задната стая.

— Е, скоро ли ще свършвате? Само се бавите! — викна той на слугите.

Долохов прибра парите, повика един слуга, за да разпореди да сложат масата за ядене и пиене преди пътя, и влезе в стаята, дето бяха Хвостиков и Макарин.

В кабинета Анатол лежеше на дивана, облакътен, усмихваше се замислено и нежно си шепнеше нещо.

— Ела хапни нещо. Хайде, пийни! — извика му Долохов от другата стая.

— Не искам! — отговори Анатол, като продължаваше да се усмихва.

— Ела, пристигна Балага.

Анатол стана и отиде в трапезарията. Балага беше известен притежател на тройки, който от шест години вече познаваше Долохов и Анатол и им служеше със своите тройки. Не един път, когато полкът на Анатол беше в Твер, той го вземаше вечер от Твер, призори го докарваше в Москва и го откарваше обратно през другата нощ. Не един път откарваше Долохов, когато го преследваха, не един път ги беше разхождал из града с цигани и дамички, както ги наричаше Балага. Не един път, когато вършеше тяхна работа, бе тъпкал из Москва пешаци и файтонджии и винаги господата, както ги наричаше той, го отърваваха. Не един кон бе уморил зарад тях. Не един път беше тупан от тях, не един път го бяха напивали с шампанско и мадейра, която той обичаше, й не една история за всеки от тях знаеше той, за каквато отдавна биха изпратили в Сибир един обикновен човек. При гуляите си те често викаха Балага, караха го да пие и играе при циганите и не една хиляда техни пари бе минала през ръцете му. Служейки им, той двайсет пъти в годината рискуваше и живота си, и кожата си и като работеше за тях, беше уморил повече коне, отколкото пари му бяха платили. Но той ги обичаше, обичаше това безумно препускане по осемнадесет версти в час, обичаше да прекатурне в Москва някой файтонджия и да стъпче пешеходец, и да прелети с все сила по московските улици. Той обичаше да чува зад себе си дивия вик на пиянските гласове: „Карай! Карай!“ — макар че и без това не можеше да се кара по-бързо; обичаше да шибне силно по врата някой селянин, който и без това се дръпваше ни жив, ни мъртъв встрани. „Истински господа!“ — мислеше си той.

Анатол и Долохов също обичаха Балага за неговото майсторство да кара и за това, че той обичаше същите неща, които обичаха и те. С другите Балага се пазареше, вземаше по двадесет и пет рубли за двучасово возене, с другите рядко ходеше сам, а повече изпращаше хората си. Но със своите господа, както ги наричаше той, винаги сам караше и никога нищо не искаше за работата си. Само като научеше от камердинерите кога имаха пари, веднъж на няколко месеца дохождаше сутрин трезвен и като се кланяше ниско, молеше да му помогнат. Господата винаги го караха да седне.

— Спасете ме, уважаеми Фьодор Иванич или ваше сиятелство — казваше той. — Останах съвсем без коне, отивам на панаир, та ми дайте, каквото можете, назаем.

И Анатол, и Долохов, когато имаха пари, му даваха по хиляда и по две хиляди рубли.

Балага беше рус, с червено лице и с особено червена дебела шия, набит и чипонос селяк, около двадесет и седем годишен, с блестящи малки очички и малка брадичка. Беше облечен с тънък син кафтан, подплатен с коприна и надянат върху полушубка.

Той се прекръсти срещу предния ъгъл и се приближи до Долохов, подавайки му черната си малка ръка.

— Имам чест, Фьодор Иванич! — каза той, като се поклони.

— Здравей, драги. Ето го и него.

— Здравей, ваше сиятелство — каза той на влизащия Анатол и подаде и нему ръка.

— Питам те, Балага — рече Анатол, като сложи ръце на раменете му, — обичаш ли ме, или не? А? Сега да те видя… С какви коне пристигна? А?

— Както заповяда пратеникът, с вашите зверове — рече Балага.

— Чувай, Балага! Съсипи цялата тройка, но за три часа да стигнем. А?

— Че като ги съсипя, с какво ще караме? — рече Балага, като намигаше.

— Ще ти разбия мутрата, не се шегувай — неочаквано опули очи Анатол и кресна.

— Как ще се шегувам — усмихвайки се, рече коларят. — Мигар ще се поскъпя за моите господа? Колкото най-много могат да препускат конете, толкова и ще караме.

— А? — рече Анатол. — Е, седни.

— Хайде де, седни! — рече Долохов.

— Ще постоя прав, Фьодор Иванич.

— Глупости, седни пий — рече Анатол и му наля голяма чаша мадейра. Очите на коларя светнаха за виното. Отказвайки за приличие, той пи и се избърса с червен копринен пош, пъхнат в калпака му.

— Е, кога ще тръгнем, ваше сиятелство?

— Ами… (Анатол погледна часовника) сега ще тръгнем. Внимавай, Балага. А? Ще стигнеш ли?

— Според тръгването — ако бъде щастливо, тогава защо да не стигнем? — каза Балага. — Нали съм ви закарвал в Твер, стигали сме за седем часа. Нали помниш, ваше сиятелство.

— Знаеш ли, срещу Коледа пътувах веднъж от Твер — рече Анатол, усмихвайки се при тоя спомен, като се обърна към Макарин, който се бе опулил от умиление пред Курагин: — Вярваш ли, Макарка, дъхът ни се спираше, като хвърчахме. Настигнахме един обоз и прескочихме две каруци. А?

— Ама какви коне бяха! — продължи разказа Балага. — Аз бях впрегнал тогава два млади логоя при средния дорест — обърна се той към Долохов — и вярваш ли, Фьодор Иванич, шейсет версти хвърчаха зверовете; не можех да ги държа, ръцете ми се вкочаниха, студено беше. Хвърлих поводите — дръж, думам, ваше сиятелство, а пък аз се строполих в шейната. Та не да ги кара да препускат, ами не може да ги удържи човек, докъдето е тръгнал. За три часа ни закараха тия дяволи! Само левият логой псовиса.

[1] Ах, какво краче, драги, какъв поглед! Богиня! ↑

XVII

Анатол излезе от стаята и след няколко минути се върна в лека шуба, опасана със сребърен колан, и със самурен калпак, кривнат юнашки на една страна, който много му приличаше. След като се видя в огледалото и в същата поза, както пред огледалото, застана пред Долохов, той взе чаша вино.

— Е, Федя, сбогом, благодаря за всичко, сбогом — рече Анатол. — Е, другари, приятели… — той се замисли — на моята… младост, сбогом — каза той на Макарин и на другите.

Макар че всички щяха да пътуват с него, явно бе, че Анатол искаше да направи нещо трогателно и тържествено от това обръщение към другарите. Той говореше с бавен, висок глас и като излъчваше гърди, клатеше единия си крак.

— Всички вземете чаши, и ти, Балага. Хайде, другари, приятели на моята младост, потуляхме ние, поживяхме, потуляхме. А? Сега кога пак ще се видим? Отивам в чужбина. Поживяхме, сбогом, момчета. За ваше здраве! Ура!… — рече той, изпи чашата си и я тръшна в земята.

— Бъди здрав! — каза Балага, като изпи и той чашата си и се обърса с поша. Макарин със сълзи на очи прегръщаше Анатол.

— Ех, княже, колко ми е мъчно да се разделя с тебе — промълви той.

— Да тръгваме, да тръгваме! — викна Анатол.

Балага понечи да излиза от стаята.

— Не, чакай — рече Анатол. — Затвори вратата! Трябва да поседнем. Ха тъй. — Затвориха вратата и всички седнаха.

— Е, сега марш, момчета! — рече Анатол, ставайки.

Лакеят Joseph подаде на Анатол военната чанта и сабята и всички отидоха във вестибюла.

— А де е шубата? — каза Долохов. — Хей, Игнатка! Върви при Матрьона Матвеевна и поискай шубата, самурената! Чувал съм как отвличат — рече Долохов, като смигна. — Ами че тя ще изскочи ни жива, ни умряла, както си е седяла в къщи; позабавиш ли се — почват и сълзи, и татко, и мамичка, и веднага е измръзнала, и — назад, а ти я вземи отведнъж в шубата и я носи в шейната.

Лакеят донесе женска лисича шуба.

— Глупак, казах ти самурената. Хей, Матрьошка, самурената! — викна той така, че гласът му прокънтя далеч из стаите.

Една хубава, слаба и бледа циганка, с блестящи черни очи и черни, къдрави; лъскави коси с червен шал, дотича, носейки в ръка самурена шуба.

— Та мене не ми е мъчно, вземи я — каза тя и личеше, че се бои от господаря си и съжалява за дрехата.

Без да й отговаря, Долохов взе шубата, метна я на Матрьоша и я загърна в нея.

— Ей тъй — каза Долохов. — А сетне — ей тъй — рече той, дигна яката около главата й, като я остави малко отворена само пред лицето. — Сетне ей тъй, виждаш ли? — И приближи главата на Анатол до отвора на яката, дето се виждаше бляскавата усмивка на Матрьоша.

— Хайде, сбогом, Матрьоша — рече Анатол и я целуна. — Ех, свърши се моето гуляене тук! Поздрави Стьошка. Хайде, сбогом! Сбогом, Матрьошка; пожелай ми щастие.

— Е, да ви даде Бог голямо щастие, княже — рече Матрьоша на Анатол със своя цигански акцент.

До входната площадка бяха спрели две тройки и двама левенти файтонджии ги държаха. Балага седна в предната тройка, дигна високо лакти и бавно оправи поводите. Анатол и Долохов седнаха в неговата тройка. Макарин, Хвостиков и лакеят седнаха в другата.

— Готови ли сте? — попита Балага.

— Карай! — извика той, като нави поводите на ръцете си и тройката полетя стремглаво надолу по Никитския булевард.

— Тпру! Хей!… Тпру! — чуваше се само викът на Балага и на момъка, седнал на капрата. На Арбатския площад тройката закачи една карета, нещо затрещя, чу се вик и тройката полетя из Арбат.

След като мина веднъж по Подновинския булевард и после — обратно, Балага почна да сдържа конете, върна се назад и спря конете до кръстопътя на Стара Конюшена.

Момъкът скочи да държи конете за юздите, а Анатол и Долохов тръгнаха по тротоара. Когато наближи портата, Долохов свирна. Отговори му друго свиркане и след това изтича една горнична.

— Влезте в двора, че се вижда, ей сега ще излезе — рече тя.

Долохов остана до портата. Анатол тръгна след горничната в двора, зави зад ъгъла и изтича на входната площадка.

Гаврило, грамадният лакей, с когото Маря Дмитриевна излизаше из града, посрещна Анатол.

— Заповядайте при госпожата — каза басово лакеят и му препречи пътя към вратата.

— При коя госпожа? Ама ти кой си? — попита със задъхан шепот Анатол.

— Моля, заповядано ми е да ви заведа.

— Курагин! Назад! — извика Долохов. — Предателство! Назад!

До вратичката, дето се бе спрял, Долохов се бореше с дворника, който се опитваше да затвори вратичката след влезлия Анатол. С последно усилие Долохов блъсна дворника, улови за ръката избягалия Анатол, издърпа го през вратичката и отърча с него назад към тройката.

XVIII

Маря Дмитриевна завари в коридора Соня, която бе плакала, и я накара да признае всичко. Като хвана бележката на Наташа и я прочете, Маря Дмитриевна влезе при Наташа с бележката в ръка.

— Мръсница, безсрамница! — каза й тя. — Не ща да слушам нищо! — Тя блъсна Наташа, която я гледаше с учудени, но сухи очи, заключи я и заповяда на дворника да пусне през портата хората, които ще дойдат довечера, но да не ги пуска да излязат, а на лакея заповяда да заведе тия хора при нея, след което седна в салона, очаквайки посетителите.

Когато Гаврило дойде да доложи на Маря Дмитриевна, че хората, които бяха дошли, избягали, тя се намръщи, стана и дълго се разхожда с ръце на гръб из стаите, като обмисляше какво да прави. В дванайсет часа през нощта, като напипа ключа в джоба си, тя отиде в стаята на Наташа. Соня седеше в коридора и ридаеше.

— Маря Дмитриевна, пуснете ме при нея, за Бога! — рече тя. Без да й отговори, Маря Дмитриевна отключи вратата и влезе. „Противно, мръсно… в моята къща, мръсно момиченце… жал ми е само за баща й! — мислеше Маря Дмитриевна, мъчейки се да уталожи гнева си. — Колкото и мъчно да е, ще заповядам на всички да мълчат и ще скрия от графа.“ Маря Дмитриевна влезе с решителни стъпки в стаята. Наташа лежеше на дивана, закрила глава с ръце, и не мърдаше. Тя лежеше в същото положение, в което я бе оставила Маря Дмитриевна.

— Бива те, много те бива! — каза Маря Дмитриевна. — Да уреждаш в къщата ми срещи на любовниците си! Няма защо да се преструваш. Слушай, когато ти приказвам. — Маря Дмитриевна я пипна по ръката. — Слушай, когато ти приказвам. Ти се опозори като най-последно момиче. Аз бих те наредила добре, но ми е жал за баща ти. Ще скрия всичко! — Наташа не промени положението си, само цялата й снага почна да подскача от беззвучни припадъчни ридания, които я задушаваха. Маря Дмитриевна се извърна, погледна Соня и седна на дивана до Наташа.

— Той има късмет, че избяга от мене; но аз ще то намеря — каза тя с грубия си глас. — Чуваш ли какво ти казвам? — Тя пъхна голямата си ръка под лицето на Наташа и го обърна към себе си. Когато видяха лицето на Наташа, и Маря Дмитриевна, и Соня се учудиха. Очите й бяха сухи и блестяха, устните — стиснати, бузите — отпуснати.

— Оставе… те… какво ми е… аз… ще умра… — рече тя, откопчи се със злобно усилие от Маря Дмитриевна и легна в предишното си положение.

— Наталия!… — каза Маря Дмитриевна. — Аз ти желая доброто. Ти си лежи, лежи си тъй, аз няма да те пипна, и слушай… Няма да ти казвам колко си виновна. Ти сама знаеш. Но баща ти утре ще си дойде, какво ще му кажа? А?

Тялото на Наташа отново се раздруса от ридания.

— Ами като се научи той, брат ти, годеникът!

— Нямам годеник, аз му отказах! — изкрещя Наташа.

— Все едно — продължи Маря Дмитриевна. — Е, като научат, как мислиш, тъй ли ще оставят? Ами ако баща ти, аз го познавам, му обяви дуел, добре ли ще бъде? А?

— Ах, оставете ме, защо попречихте на всичко? Защо? Кой ви е молил? — крещеше Наташа, която се привдигна на дивана, загледана злобно в Маря Дмитриевна.

— Но какво искаше ти? — извика Маря Дмитриевна, като пламна отново. — Че да не би някой да те е затварял? Та кой му е пречил да дохожда в къщи? Защо ще те краде като някаква циганка?… Добре, ако беше те отвлякъл — как мислиш, не биха ли го намерили? Баща ти или брат ти, или годеникът? Но той е мръсник, негодник, това е той!

— Той е по-добър от всички ви — извика Наташа, като се привдигна. — Ако не бяхте попречили… Ах, Боже мой, какво е това, какво е това! Соня, за какво? Махайте се!… — И тя зарида с такова отчаяние, с каквото хората оплакват само скръб, за която чувствуват, че самите те са причината. Маря Дмитриевна понечи пак да говори, но Наташа закрещя: — Махайте се, махайте се, вие всички ме мразите и презирате! — И пак се хвърли на дивана.

Маря Дмитриевна продължи още известно време да вразумява Наташа и да я убеждава, че всичко туй трябва да се скрие от графа, че никой няма да узнае нищо, стига само Наташа да се съгласи да забрави всичко и да не показва пред никого, че се е случило нещо. Наташа не отговори. Тя вече не ридаеше, но я обзеха трескави тръпки. Маря Дмитриевна й подложи една възглавница, зави я с две одеяла и сама й донесе липов чай, но Наташа не се обади, като я повика.

— Е, нека спи — каза Маря Дмитриевна, като излизаше от стаята, мислейки, че тя спи. Но Наташа не спеше и гледаше право пред себе си с втренчени, разтворени очи върху бледото лице. През цялата тая нощ Наташа не спа и не плака, и не приказва със Соня, която няколко пъти става й ходи при нея.

На следния ден преди закуската, както беше обещал, граф Иля Андреич се върна от имението си край Москва. Той беше много весел: работата с купувача се нареждаше и сега нищо вече не го задържаше в Москва, разделен от графинята, за която му беше домъчняло. Маря Дмитриевна го посрещна и му съобщи, че вчера Наташа заболяла сериозно, че изпратили за доктор, но че сега е по-добре. Тая сутрин Наташа не излезе от стаята си. Със стиснати, напукани устни и сухи, втренчени очи тя седеше до прозореца и неспокойно се вглеждаше в хората, които минаваха с коли или коне из улицата, и бързо се обръщаше и гледаше кой влиза в стаята. Очевидно тя очакваше известия за него, очакваше, че самият той ще дойде или ще й прати писмо.

Когато графът дойде при нея, тя се обърна неспокойно от шума на мъжки стъпки и лицето й прие предишното студено и дори зло изражение. Тя дори не се дигна да го посрещне.

— Какво ти е, ангелче мое, болна ли си? — попита графът.

Наташа не отговори веднага.

— Да, болна съм — каза след малко тя.

На тревожните въпроси на графа защо е тъй съсипана и да не би да се е случило нещо с годеника й тя го увери, че няма нищо и го помоли да не се тревожи. Маря Дмитриевна потвърди думите на Наташа, че нищо не се е случило. От мнимата болест, от разстройството на дъщеря си, от сконфузените лица на Соня и Маря Дмитриевна графът виждаше ясно, че през неговото отсъствие трябва да се бе случило нещо, но толкова страшно му беше да си помисли, че нещо срамотно се е случило с любимата му дъщеря, той толкова обичаше веселото си спокойствие, че избягна разпитванията и непрекъснато се мъчеше да се убеди, че нищо особено не е имало, и само скърбеше, че поради нейното заболяване заминаването им за село се отлагаше.

XIX

Откак жена му бе пристигнала в Москва, Пиер се канеше да замине за някъде само за да не бъде с нея. Наскоро след пристигането на Ростови в Москва впечатлението, което му бе направила Наташа, го накара, да побърза с изпълнението на намерението си. Той замина за Твер, при вдовицата на Йосиф Алексеевич, която отдавна бе обещала да му даде книжата на покойния.

Когато се върна в Москва, предадоха му писмо от Маря Дмитриевна, която го викаше да отиде при нея по много важна работа, отнасяща се до Андрей Болконски и годеницата му. Пиер избягваше Наташа. Струваше му се, че имаше към нея по-силно чувство от това, което един женен човек трябва да има към годеницата на приятеля си. А някаква съдба постоянно го събираше, с нея.

„Какво се е случило? И защо съм им потрябвал аз? — мислеше той, като се обличаше, за да отиде у Маря Дмитриевна. — Дано по-скоро си дойде княз Андрей и да се ожени за нея!“ — мислеше Пиер по пътя за Ахросимова.

На Тверския булевард някой го извика.

— Пиер! Отдавна ли си пристигнал? — викна му познат глас. Пиер дигна глава. В двуконна шейна с два сиви бегача, които засипваха със сняг предницата на шейната, се мярна Анатол с постоянния си другар Макарин. Анатол седеше изправен, в класическата поза на военните контета, загърнал долната част на лицето си с бобровата яка и понавел глава. Лицето му беше румено и свежо, шапката с бели пера беше кривната на една страна и откриваше накъдрени, напомадени и посипани със ситен сняг коси.

„Наистина ето истинския мъдрец! — помисли Пиер. — Не вижда нищо по-далече от сегашната минута на удоволствие, нищо не го тревожи — и затуй винаги е весел, доволен и спокоен. Какво не бих дал да бъда като него!“ — помисли със завист Пиер.

Във вестибюла на Ахросимова лакеят, събличайки шубата на Пиер, каза, че Маря Дмитриевна го моли да отиде при нея в спалнята й.

Като отвори вратата на залата, Пиер видя Наташа седнала до прозореца, със слабо, бледо и зло лице. Тя се обърна да го види, намръщи се и с изражение на студено достойнство излезе от стаята.

— Какво се е случило? — попита Пиер, влизайки при Маря Дмитриевна.

— Хубави работи — отговори Маря Дмитриевна. — Проживях петдесет и осем години на този свят, но такъв срам не съм виждала. — И като взе честна дума от Пиер, че ще мълчи за всичко, което ще научи, Маря Дмитриевна му съобщи, че Наташа без знанието на родителите си е отказала на своя годеник, че причината за тоя отказ бил Анатол Курагин, с когото жената на Пиер й устройвала срещи и с когото Наташа през отсъствието на баща си искала да избяга, за да се венчае тайно.

Дигнал рамене и зяпнал, Пиер слушаше това, което му разказваше Маря Дмитриевна, и не вярваше на ушите си. Годеницата на княз Андрей, тъй силно любима, тая преди това мила Наташа Ростова да замени Болконски с глупака Анатол, женен вече (Пиер знаеше тайната на неговата женитба), и така да се влюби в него, че да се съгласи да бяга с него! Това Пиер не можеше да разбере и не можеше да си представи.

Милото впечатление от Наташа, която той знаеше още от детството й, не можеше да се съчетае в душата му с новата представа за нейната низост, глупост и жестокост. Той си спомни своята жена. „Всички са еднакви“ — каза си той, мислейки, че не само нему се е паднала тъжната участ да бъде свързан с отвратителна жена. Но все пак му беше мъчно до сълзи за княз Андрей, мъчно му беше за неговата гордост. И колкото повече жалеше приятеля си, толкова с по-голямо презрение и дори с отвращение мислеше за тая Наташа, която преди малко мина през залата край него с изражение на студено достойнство. Той не знаеше, че душата на Наташа бе преизпълнена с отчаяние, срам и унижение и че тя не бе виновна за туй, че без да иска, лицето й изразяваше спокойно достойнство и строгост.

— Но как ще се венчае? — промълви Пиер след думите на Маря Дмитриевна. — Той не би могъл да се венчае: той е женен!

— Злото не идва само — рече Маря Дмитриевна. — Хубостник! Ама че мерзавец! А тя чака, втори ден чака. Трябва да й се каже поне да престане да чака.

Като научи от Пиер подробности по женитбата на Анатол и като изля гнева си срещу него с хулни думи, Маря Дмитриевна му съобщи за какво го е повикала. Маря Дмитриевна се страхуваше да не би графът или Болконски, който всеки миг можеше да пристигне, като научат за тая работа, която тя смяташе да скрие от тях, да извикат на дуел Курагин и затова го помоли да заповяда от нейно име на шурея си да напусне Москва и да не смее да се мярка пред очите й. Пиер едва сега разбра опасността, която заплашваше и стария граф, и Николай, и княз Андрей, и обеща да изпълни желанието й.

— Внимавай, графът не знае нищо. Ти се дръж тъй, като че нищо не знаеш — каза му тя. — А аз ще отида да й кажа, че няма какво да чака! И остани да обядваш, ако искаш — извика подире му Маря Дмитриевна.

Пиер срещна стария граф. Той беше смутен и разстроен. Тая сутрин Наташа му бе казала, че е отказала на Болконски.

— Лошо, лошо, mon cher[1] — каза той на Пиер, — лошо с тия момичета без майка им; толкова съжалявам, че дойдох. Ще бъда откровен с вас. Чухте ли? Отказала на годеника си, без да пита никого за нищо. То, да речем, аз никога не съм се радвал много на тоя брак. Да речем, той е добър човек, но пък против бащината воля нямаше да имат щастие, а и Наташа няма да остане без кандидати. И все пак много продължи тъй, а пък и как така — без баща си, без майка си такава постъпка! А сега е болна и бог знае какво! Лошо, графе, лошо с дъщери без майка им… — Пиер видя, че графът е много разстроен, помъчи се да обърне разговора на друга тема, но графът отново се връщаше към своята скръб.

Соня влезе с разтревожено лице в салона.

— Наташа не е съвсем здрава; тя е в стаята си и би искала да ви види. Маря Дмитриевна е при нея и също ви моли.

— Да, нали сте много близки с Болконски, сигурно иска да ви предаде нещо — каза графът. — Ах, Боже мой, Боже мой! Колко хубаво беше всичко! — И като хвана редките коси до слепите очи, графът излезе от стаята.

Маря Дмитриевна бе съобщила на Наташа, че Анатол е женен. Наташа не й повярвала и искала Пиер лично да й го потвърди. Соня каза това на Пиер, докато го придружаваше по коридора до стаята на Наташа.

Наташа, бледа и строга, седеше до Маря Дмитриевна и още от вратата посрещна Пиер с трескаво-блестящ и въпросителен поглед. Тя не се усмихна, не му кимна с глава, тя само го гледаше настойчиво и нейният поглед го питаше само едно: приятел ли е той по отношение на Анатол или също такъв враг, каквито са всички други? Очевидно Пиер сам по себе си не съществуваше за нея.

— Той знае всичко — каза Маря Дмитриевна на Наташа, сочейки Пиер. — Нека той ти каже истина ли е това, което ти говорих.

Както ударено и обградено отвсякъде диво животно гледа приближаващите кучета и ловци, тъй гледаше Наташа ту нея, ту него.

— Наталия Илинична — започна Пиер, навел очи, с чувство на жалост към нея и на отвращение към тая операция, която трябваше да извърши, — за вас трябва да бъде все едно дали това е истина, или не, защото…

— Значи, не е истина, че е женен?

— Не, истина е.

— И отдавна ли е женен? — попита тя. — Честна дума?

Пиер й даде честна дума.

— Тук ли е той още? — попита бързо тя.

— Да, преди малко го видях.

Тя очевидно нямаше сили да говори и правеше знаци с ръце да я оставят.

[1] Драги. ↑

XX

Пиер не остана да обядва, а веднага излезе от стаята и си отиде. Той тръгна да търси из града Анатол Курагин, при мисълта за когото всичката му кръв преливаше сега към сърцето и мъчно можеше да си поема дъх. В увеселителните места по възвишенията край града, при циганите, у Comoneno — го нямаше. Пиер отиде в клуба. В клуба всичко си вървеше по обикновения ред: гостите, дошли за обяд, бяха насядали на групи, поздравяваха Пиер и приказваха за градските новини. Лакеят, който го поздрави, знаейки неговите познати и навици, му съобщи, че са му запазили място в малката трапезария, че княз Михаил Захарич е в библиотеката, а Павел Тимофеич още не е дошъл. Един от Пиеровите познати сред разговора за времето го попита чул ли е за отвличането на Ростова от Курагин, за което се разправяло в града, и дали е истина. Пиер се засмя и каза, че това е глупост, тъй като той току-що иде от Ростови. Той питаше всички за Анатол; един му каза, че още не е дошъл, друг, че днес щял да обядва тук. На Пиер му се виждаше странно да гледа това спокойно, равнодушно множество от хора, които не знаеха какво става в душата му. Той мина през залите, дочака да пристигнат всички, но не дочака Анатол, и без да обядва, тръгна за в къщи.

Анатол, когото той търсеше, обядваше тоя ден у Долохов и се съветваше с него как да поправи развалената работа. Струваше му се, че е необходимо да се срещне с Ростова. Вечерта отиде у сестра си, за да поговори с нея как може да се нареди тая среща. Когато Пиер се върна дома, след като напразно бе обикалял с кола цяла Москва, камердинерът му доложи, че княз Анатол Василевич е при графинята. Салонът на графинята беше пълен с гости.

Без да поздрави жена си, която не бе виждал от пристигането й (в тоя миг той я мразеше повече от когато и да било), Пиер влезе в салона и като видя Анатол, отиде при него.

— Ah, Pierre — рече графинята, приближавайки се до мъжа си. — Не знаеш в какво положение е нашият Анатол… — Тя се спря, като видя в ниско наведената глава, в лицето на мъжа си, в блесналите му очи, в решителния му вървеж онова страшно изражение на ярост и сила, което й беше познато и което беше изпитала върху си след дуела с Долохов.

— Дето сте вие — там е развратът и злото — каза Пиер на жена си. — Анатол, елате с мене, трябва да поговоря с вас — каза той на френски.

Анатол се обърна, погледна сестра си и стана покорно, готов да върви подир Пиер.

Пиер го хвана за ръката, дръпна го към себе си и тръгна да излиза от стаята.

— Si vous vous permettez dans mon salon[1] — прошепна Елен; но Пиер излезе от стаята, без да й отговори.

Анатол вървеше подире му със своя обикновен наперен вървеж. Но по лицето му се забелязваше безпокойство.

Като влезе в кабинета си, Пиер затвори вратата и се обърна към Анатол, но без да го гледа.

— Обещахте ли на графиня Ростова да се ожените за нея? Искахте ли да я отвлечете?

— Мили мой — отговори Анатол на френски (както се водеше целият разговор), — не се смятам длъжен да отговарям на разпити в такъв тон.

Лицето на Пиер, което и преди това беше бледо, се изкриви от ярост. С голямата си ръка той хвана Анатол за яката на мундира и почна да го люшка ту на една, ту на друга страна, докато лицето на Анатол не стана достатъчно изплашено.

— Щом ви казвам, че искам да говоря с вас… — повтори Пиер.

— Е, че това е глупаво. А? — каза Анатол, като опипваше откъснатото с плат копче от яката.

— Вие сте негодник и мерзавец и не знам какво ме въздържа от удоволствието да ви смажа главата с ей това нещо — каза Пиер, изразявайки се тъй изкуствено, защото говореше на френски. Той взе в ръка тежкото преспапие и го дигна заплашително, но веднага бързо го сложи на мястото му.

— Обещахте ли й да се ожените?

— Аз, аз, аз не мислех; всъщност никога не съм обещавал, защото…

Пиер го прекъсна.

— Имате ли писма от нея? Имате ли писма? — повтори Пиер, като приближаваше към Анатол…

Анатол го погледна, пъхна веднага ръка в джоба и извади портфейла си.

Пиер взе писмото, което той му подаде, блъсна изпречената на пътя му маса и се строполи на дивана.

— Je ne serai pas violent, ne craignez rien[2] — каза Пиер, отговаряйки на уплашения жест на Анатол. — Писмата — първо — каза Пиер, сякаш си повтаряше урок. — Второ — продължи той, като помълча една минута, стана пак и почна да се разхожда, — утре трябва да напуснете Москва.

— Но как мога…

— Трето — продължи Пиер, без да го слуша, — не трябва никога да споменете и дума за онова, което е било между вас и графинята. Знам, че това не мога да ви забраня, но ако у вас има капчица съвест… — Пиер мина мълком няколко пъти из стаята. Анатол седеше до масата намръщен и хапеше устни.

— Вие не можете да не разберете най-сетне, че освен вашето удоволствие има щастие и спокойствие на други хора, че вие погубвате цял един живот, защото ви се иска да се веселите. Забавлявайте се с жени като моята съпруга — с тях вие сте в правото си, те знаят какво искате от тях. Те са въоръжени срещу вас със същия опит на разврата; но да обещаете на една девойка да се ожените за нея… да я измамите, да я отвлечете… Как не разбирате, че това е толкова подло, колкото и да пребиете старец или дете…

Пиер млъкна и погледна Анатол вече не с гневен, а с въпросителен поглед.

— Аз не знам това. А? — каза Анатол, който, колкото повече Пиер надвиваше гнева си, толкова повече се ободряваше. — Аз не знам това и не ща да го знам — каза той, без да гледа Пиер, с леко треперене на долната челюст, — но вие ми казахте такива думи: подло и тям подобни, които, comme un homme d’honneur[3], никому няма да позволя.

Пиер го погледна с учудване, като не можеше да разбере какво иска той.

— Макар че беше насаме — продължи Анатол, — аз не мога…

— Какво, искате удовлетворение ли? — рече подигравателно Пиер.

— Поне можете да си вземете думите назад. А? Ако искате да изпълня вашите желания. А?

— Вземам ги, вземам ги назад — каза Пиер — и ви моля да ме извините. — Пиер, без да ще, погледна откъснатото копче. — И пари, ако ви трябват за пътя. — Анатол се усмихна.

Това изражение на плаха и подла усмивка, която той познаваше от жена си, накара Пиер да избухне.

— О, подла, безсърдечна пасмина! — измърмори той и излезе от стаята.

На другия ден Анатол замина за Петербург.

[1] Ако си позволите в моя салон. ↑

[2] Няма да ви направя нищо, не се страхувайте. ↑

[3] Като човек с чест. ↑

XXI

Пиер отиде у Маря Дмитриевна да й съобщи, че е изпълнил желанието й — за изгонването на Курагин от Москва. Цялата къща беше в страх и вълнение. Наташа беше много болна и както Маря Дмитриевна скритом му разправи, през същата нощ, когато й бяха казали, че Анатол е женен, тя се отровила с мишеморка, с която се била снабдила тайно. Като глътнала малко, тя толкова се уплашила, че събудила Соня и й казала какво е направила. Взели навреме необходимите мерки против отровата и сега тя била вън от опасност; но все пак толкова била слаба, че не могло и да се мисли да я водят на село и затова изпратили да доведат графинята. Пиер видя объркания граф и Соня, която беше плакала, но не можа да види Наташа.

Тоя ден Пиер обядва в клуба: чуваше от всички страни приказки за опита да се отвлече Ростова и упорито опровергаваше тия приказки, уверявайки всички, че нищо не е имало, освен че шуреят му направил предложение на Ростова, но получил отказ. На Пиер му се струваше, че е негово задължение да скрие цялата работа и да възстанови доброто име на Ростова.

Той очакваше със страх връщането на княз Андрей и всеки ден се отбиваше при стария княз да научи нещо за него.

Чрез m-lle Bourienne княз Николай Андреич знаеше всички слухове, които се носеха из града, и бе прочел писмото до княжна Маря, с което Наташа отказваше на годеника си. Той изглеждаше по-весел от друг път и очакваше сина си с голямо нетърпение.

Няколко дни след заминаването на Анатол Пиер получи едно писъмце от княз Андрей, който му съобщаваше, че е пристигнал, и го молеше да намине при него.

Като пристигна в Москва, княз Андрей още в първия миг получи от баща си писмото на Наташа до княжна Маря, в което тя отказваше на годеника си (m-lle Bourienne беше откраднала от княжна Маря това писмо и го бе дала на княза), и чу от баща си историята за отвличането на Наташа — с принаждания.

Княз Андрей беше пристигнал предната вечер. Пиер отиде при него на следната сутрин. Пиер очакваше да види княз Андрей почти в същото положение, в каквото бе Наташа, и затуй беше учуден, когато, влизайки в салона, чу откъм кабинета високия глас на княз Андрей, който говореше оживено за някаква петербургска история. От време на време старият княз и още някакъв друг глас го прекъсваха. Княжна Маря излезе да посрещне Пиер. Сочейки с поглед вратата, дето беше княз Андрей, тя въздъхна, като искаше да покаже така съчувствието си към скръбта на княз Андрей, но по лицето на княжна Маря Пиер видя, че тя се радваше и на онова, което се бе случило, и на това, как брат й бе приел известието за изневярата на годеницата му.

— Той каза, че е очаквал това — рече тя, — знам, че гордостта му няма да позволи да прояви чувството си, но все пак той понесе това по-добре, много по-добре, отколкото очаквах. Тъй сякаш трябвало да стане…

— Но нима всичко е съвсем свършено? — каза Пиер.

Княжна Маря го погледна учудено. Тя не разбираше как може дори да се пита подобно нещо. Пиер влезе в кабинета. Княз Андрей, много променен, очевидно — с поправено здраве, но с нова напречна бръчка между веждите, в цивилно облекло, бе застанал срещу баща си и княз Мешчерски и разпалено спореше, като ръкомахаше енергично.

Говореха за Сперански, за неговото внезапно заточаване и за мнимата му измяна, за които току-що бяха научили в Москва.

— Сега го съдят и обвиняват всички, които преди месец се възхищаваха от него (Сперански) — каза княз Андрей, — както и ония, които не можеха да разберат целите му. Много лесно е да осъждаш човек, изпаднал в немилост, и да стоварваш върху му всичките грешки на другите; а аз ще кажа, че ако в сегашното царуване има направено нещо хубаво, всичко хубаво е направено от него, само от него… — Той видя Пиер и спря. Лицето му трепна и веднага прие зло изражение. — И потомството ще му даде справедлива преценка — довърши той и тутакси се обърна към Пиер.

— Е, ти как си? Все дебелееш — каза той оживено, но отскоро появилата се бръчка се вряза още по-дълбоко в челото му. — Да, аз съм здрав — отговори той на Пиеровия въпрос и се усмихна. За Пиер беше ясно, че усмивката му значеше: „Здрав съм, но здравето ми не е потребно никому.“ Като каза няколко думи на Пиер за ужасния път от полската граница, за това, как срещнал в Швейцария хора, които познавали Пиер, за господин Десал, когото довел от чужбина за възпитател на сина си, княз Андрей отново разпалено се намеси в разговора за Сперански, който двамата старци продължаваха да водят.

— Ако имаше измяна и имаше доказателства за тайните му връзки с Наполеон, биха ги съобщили всенародно — каза разпалено и припряно той. — Лично аз не обичам и не обичах Сперански, но обичам справедливостта. — Сега Пиер видя у приятеля си много добре познатата му потребност да се вълнува и спори за нещо, което му е чуждо, само за да заглуши твърде тежките си съкровени мисли.

Когато княз Мешчерски си отиде, княз Андрей хвана Пиер под ръка и го заведе в своята стая. В стаята се виждаше натъкмено легло и разтворени куфари и сандъци. Княз Андрей отиде до един от тях и извади едно ковчеже. От ковчежето извади някакво вързопче, обвито в хартия. Всичко това вършеше мълком и много бързо. Той се дигна и изкашля. Лицето му бе навъсено и устните стиснати.

— Прости ми, ако те обременявам… — Пиер разбра, че княз Андрей иска да говори за Наташа и широкото му лице изрази съжаление и съчувствие. Това изражение на Пиеровото лице ядоса княз Андрей; той продължи решително, звънливо и неприятно: — Аз получих отказ от графиня Ростова и до мене стигнаха слухове, че твоят шурей бил искал ръката й или нещо такова. Вярно ли е това?

— И вярно, и не — почна Пиер, но княз Андрей го прекъсна.

— Ето нейните писма и портрет — рече той. Взе вързопчето от масата и го даде на Пиер. — Дай това на графинята… ако я видиш.

— Тя е много болна — каза Пиер.

— Значи, тя е още тук? — рече княз Андрей. — А княз Курагин? — попита бързо той.

— Той отдавна замина. Тя беше на умиране…

— Много съжалявам за болестта й — каза княз Андрей. Той се усмихна студено, злобно и неприятно като баща си.

— Но господин Курагин, значи, не е удостоил с ръката си графиня Ростова? — рече княз Андрей. Той няколко пъти изсумтя.

— Той не можеше да се ожени, защото е женен — каза Пиер.

Княз Андрей се засмя неприятно и пак заприлича на баща си.

— А мога ли да знам де се намира сега вашият шурей? — рече той.

— Заминал за Петер… но всъщност не знам — каза Пиер.

— Е, все едно — рече княз Андрей. — Предай на графиня Ростова, че е била и е съвсем свободна и че й желая всичко най-хубаво.

Пиер взе в ръце връзката писма. Княз Андрей го гледаше с неподвижен поглед, сякаш премисляше дали не трябва да му каже още нещо, или като че очакваше дали Пиер няма да му каже нещо.

— Слушайте, помните ли нашия спор в Петербург — рече Пиер, — помните ли за…

— Помня — отговори бързо княз Андрей, — аз казвах, че на паднала жена трябва да се прости, но не казах, че аз мога да простя. Аз не мога.

— Нима могат да се сравняват? — рече Пиер. Княз Андрей го прекъсна. Той извика рязко:

— Да, пак да моля за ръката й, да бъда великодушен и други такива?… Да, това е много благородно, но аз не съм способен да вървя sur les brisées de monsieur[1]. Ако искаш да ми бъдеш приятел, не ми споменавай никога за тая… за всичко това. Хайде, сбогом. Та ще ги предадеш ли?…

Пиер излезе и отиде при стария княз и при княжна Маря.

Старецът изглеждаше по-оживен от друг път. Княжна Маря беше същата, каквато винаги, но през съчувствието й към брат си Пиер виждаше, че тя се радва на развалянето на братовата си сватба. Като ги гледаше, Пиер разбра какво презрение и злоба имаха те срещу всички Ростови, разбра, че пред тях не бива дори да се споменава името на оная, която е могла да замени с когото и да е княз Андрей.

На обяда заговориха за войната, приближаването на която ставаше очевидно. Княз Андрей говореше, без да спре, и спореше ту с баща си, ту с Десал — швейцареца-възпитател, и изглеждаше по-оживен от обикновено — с онова оживление, нравствената причина на което Пиер много добре знаеше.

[1] По следите на тоя господин. ↑

XXII

Същата вечер Пиер отиде у Ростови, за да изпълни поръчението. Наташа беше на легло, графът — в клуба и като предаде писмата на Соня, Пиер отиде при Маря Дмитриевна, която се интересуваше как княз Андрей е приел съобщението. След десет минути Соня отиде в стаята на Маря Дмитриевна.

— Наташа иска непременно да види граф Пьотр Кирилич — каза тя.

— Че как, при нея ли да го заведем? У вас там не е прибрано — рече Маря Дмитриевна.

— Не, тя се облече и отиде в салона — каза Соня. Маря Дмитриевна само сви рамене.

— Кога ще пристигне графинята, тя съвсем ме измъчи. Ти внимавай, не й казвай всичко — рече тя на Пиер. — Не ти дава сърце да й се скараш, толкова е за окайване, толкова е за окайване!

Отслабнала, с бледо и строго лице (съвсем не посрамена, както очакваше да я види Пиер), Наташа се бе изправила сред салона. Когато Пиер се появи на вратата, тя се раздвижи бързо, очевидно в колебание да отиде ли при него, или да почака.

Пиер бързо се приближи до нея. Той мислеше, че както винаги тя ще му подаде ръка; но когато отиде съвсем близо до него, тя се спря, дишайки тежко, с безжизнено отпуснати ръце, в съвсем същата поза, в която заставаше да пее сред залата, но сега с друго изражение.

— Пьотр Кирилич — бързо почна тя, — княз Болконски ви беше приятел, той ви е приятел — поправи се тя (струваше й се, че всичко е само минало и че сега всичко е друго). — Той ми казваше тогава да се отнеса до вас…

Пиер мълчаливо сумтеше и я гледаше. До тая минута той я укоряваше в душата си и се мъчеше да я презира; но сега така му дожаля за нея, че в душата му нямаше място за укор.

— Той сега е тук, кажете му… да ми… да ми прости. — Тя се спря и почна да диша по-бързо, но не заплака.

— Да… ще му кажа — рече Пиер, — но… — Той не знаеше какво да каже.

Личеше, че Наташа се уплаши от мисълта, която можеше да хрумне на Пиер.

— Не, аз зная, че всичко е свършено — каза бързо тя. — Не, то не може да стане никога. Аз се измъчвам само от злото, което му причиних. Кажете му само, че го моля да ми прости, да ми прости, да ми прости за всичко… — Тя цяла се затресе и седна на стол.

Неизпитвано никога досега чувство на жалост преизпълни душата на Пиер.

— Ще му кажа, още веднъж всичко ще му кажа — рече Пиер, — но… бих искал да зная едно нещо…

„Какво да знаете?“ — попита го погледът на Наташа.

— Бих искал да зная обичахте ли… — Пиер не знаеше как да нарече Анатол и се изчерви, щом помисли за него — обичахте ли тоя лош човек?

— Не го наричайте лош — каза Наташа. — Но аз нищо, нищо не зная… — Тя пак заплака.

И още по-силно чувство на жалост, на нежност, на обич обхвана Пиер. Той усещаше, че под очилата му текат сълзи, но се надяваше, че няма да ги забележат.

— Нека не говорим повече, приятелко моя — рече Пиер.

На Наташа изведнъж й се стори тъй странен тоя негов кротък, нежен и сърдечен глас.

— Нека не говорим, приятелко моя, аз ще му кажа всичко; но за едно нещо ви моля — смятайте ме за свой приятел и ако ви потрябва помощ, съвет или ако ви е необходимо просто да си излеете душата пред някого — не сега, а когато в душата ви се изясни, — спомнете си за мене. — Той хвана и целуна ръката й. — Ще бъда щастлив, ако бъда в състояние… — Пиер се смути.

— Не ми говорете тъй: аз не заслужавам това! — извика Наташа и понечи да излезе от стаята, но Пиер я задържа за ръката. Той знаеше, че му е необходимо да й каже още нещо. Но когато го каза, той сам се учуди на думите си.

— Престанете, престанете, целият живот е пред вас — каза й той.

— Пред мене? Не! Всичко е загубено за мене — каза тя със срам и самоунижение.

— Всичко е загубено? — повтори той. — Ако аз не бях аз, а най-красивият, най-умният и най-добрият човек в света и ако бях свободен, още в тоя миг на колене бих ви молил за ръката и любовта ви.

За първи път след много дни Наташа заплака със сълзи на благодарност и умиление и като погледна Пиер, излезе от стаята.

След нея Пиер също тъй, почти тичешком, отиде във вестибюла, сдържайки сълзите си от умиление и щастие, които стягаха гърлото му, и като не можа отведнъж да пъхне ръце в ръкавите, облече шубата си и седна в шейната.

— Сега къде ще заповядате? — попита кочияшът.

„Къде? — попита се Пиер. — Къде може да се отиде сега? Нима в клуба или на гости?“ Всички хора му се струваха толкова жалки, толкова бедни в сравнение с чувството на умиление и любов, което изпитваше; в сравнение със смекчения, благодарен поглед, с който последния път го погледна през сълзи тя.

— Дома — каза Пиер и въпреки десетградусовия студ разкопча мечата шуба на широките си гърди, които дишаха радостно.

Беше мразовито и ясно. Над мръсните, полутъмни улици, над черните покриви се издигаше тъмно звездно небе. Само като гледаше небето, Пиер не усещаше оскърбителната низост на всичко земно в сравнение с висотата, на която бе неговата душа. Когато излезе на Арбатския площад, пред очите на Пиер се откри грамадно пространство от тъмното звездно небе. Почти в средата на това небе, над Пречистенския булевард, обкръжена и обсипана от вси страни със звезди, но отличавайки се от всички с близостта си до земята, с бялата си светлина и с дългата, дигната нагоре опашка, се възправяше грамадната ярка комета на 1812 година, същата комета, която предвещавала, както разправяха, всевъзможни ужаси и края на света. Но у Пиер тая светла звезда с дълга лъчиста опашка не предизвикваше никакво страшно чувство. Напротив, Пиер радостно, с мокри от сълзи очи гледаше тая светла звезда, която сякаш, след като бе прелетяла с невъобразима бързина по параболична линия неизмеримите пространства, изведнъж, като забита в земята стрела, се бе залепила тук, в едно избрано от нея място на черното небе, и се бе спряла, дигнала енергично нагоре опашката си, като светеше и бляскаше с бялата си светлина между безброй други блещукащи звезди. На Пиер му се струваше, че тая звезда напълно отговаря на онова, което беше в неговата разцъфнала за нов живот, смекчена и ободрена душа.

Издание:

Лев Николаевич Толстой

Война и мир

Първи и втори том

Пето издание

Народна култура, София, 1970

Лев Николаевич Толстой

Война и мир

Издательство „Художественная литература“

Москва, 1968

Тираж 300 000

Превел от руски: Константин Константинов

Редактори: Милка Минева и Зорка Иванова

Редактор на френските текстове: Георги Куфов

Художник: Иван Кьосев

Худ. редактор: Васил Йончев

Техн. редактор: Радка Пеловска

Коректори: Лиляна Малякова, Евгения Кръстанова

Дадена за печат на 10.III.1970 г. Печатни коли 51¾

Издателски коли 39,33. Формат 84×108/32

Издат. №41 (2616)

Поръчка на печатницата №1265

ЛГ IV

Цена 3,40 лв.

ДПК Димитър Благоев — София

Народна култура — София

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Иван Цветков. Великият епос на Толстой

Том първи

Част първа

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

Част втора

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

Част трета

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

Том втори

Част първа

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

Част втора

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

Част трета

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

XXV

XXVI

Част четвърта

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

Част пета

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

Допълнителна информация

Заслуги