ПЕТЪР БОБЕВ

ГЛАДИАТОРЪТ

chitanka.info

Образът на Спартак, легендарния предводител на въстаналите роби в древния Рим, вълнува и досега умовете и сърцата на хората.

В новия си роман „Гладиаторът“ Петър Бобев обръща погледа си към младостта на този изключителен човек, към времето, преди да бъде пленен от римляните и продаден като роб в гладиаторската школа на Капуа през 74 г. пр.н.е.

Върху оскъдния исторически материал авторът се е постарал в увлекателен разказ да пресъздаде достоверно обстановката и събитията, подготвили младия тракиец за великото дело, на което той се отдава по-късно и пожертвува живота си.

Действието се развива живо и вълнуващо, в сложни конфликти и правдива съпоставка на тракийските и римските нрави, с нарастващ динамизъм, в непрекъсната борба на свободолюбивия тракиец срещу жестокия римски завоевател, алчен за земи, богатства и роби.

Не забравяй, че в жилите ти тече поне капчица от кръвта на Спартак — легендарния борец срещу неправдата!

Петър Бобев

ПЪРВА ЧАСТ

ПО ВОЛЯТА НА СБЕЛСУРД

Спартак седеше начело. Не само защото беше син на резоса. Главно затова, че пиршеството беше устроено в чест на неговото завръщане. Три години бе прекарал младежът далеч от родната Ямфорина. Макар отдавна навикнали да обикалят света, медите даряваха не само първенците си с такава почест след дълго отсъствие. Всеки мъж, служил наемник в някоя армия, който се прибереше у дома, биваше посрещан със същата радост. Все повече нарастваше броят на младежите, зажаднели за приключения, които напускаха родната Медика. След като железните легиони на сплулия се от болести диктатор Луциус Корнелиус Сула бяха прегазили страната им, медите вече не дръзваха да се опълчат открито срещу Рим. Ала това никак не им пречеше да отиват на цели тълпи при неколкократно побеждавания и все още непобеден понтийски цар Митридат Евпатор, който винаги намираше злато и сребро да заплаща храбростта и кръвта на най-прочутите войници на света.

Спартак не бе ходил наемник. Не само като син на резос. Не го влечеше кънтежът на кривите махайри, не го блазнеше бойната слава. Друго услаждаше жадната му за знания душа. В древна Атина, град на артисти и философи, бе прекарал дългото си отсъствие младият тракиец, омаян от ума и красноречието на Аргиларий Философ, при когото го бе пратил да добие мъдрост и знание баща му. Още по-омаян бе Спартак от огнения поглед на дяволитата му щерка Ефросина. И може би щеше да остане по-дълго в многоликата и многоезичната Атина, може би дори завинаги, както мнозина други млади траки, ако не бе го опомнило навреме лекомислието на Ефросина. Доскучал й бе мъжественият, як като тур, но срамлив като кошута варварски аристократ. И всъщност какво би могъл да й предложи той? Слушала бе много Ефросина за дивите нрави на народа му. Смутила се бе, че и тя, изтънчената атинянка, може да попадне сред грубите северяни, една от множеството жени на бъдещия резос — да оре и копае с неуките му съпруги полуробини; да ражда деца и да чака смъртта му в някоя битка, а траките не можеха да живеят без битки, за да изгорят на погребалната му клада и нея като негова любима жена. Чела бе в книгите — самите тракийски резоси се хвалеха, че в мирно време не се различават от конярите си. И не знаеше, че времената отдавна се бяха променили. Отвърнала се бе Ефросина, отправила бе поглед към гордия претор, всесилния римски управител на Атина…

Затова се бе прибрал младият тракиец, прибрал се бе покрусен от скръб, от срам и обида.

И тогава на връщане, по пътя, унесен от равния ход на коня, Спартак си бе припомнил русокосата Саине, сладкогласата дъщеря на Дионисовия жрец Мукатралис. И болката, и огорчението бяха стиснали още по-мъчително сърцето му. Защото заради пламенните очи на Ефросина, заради кръшната й снага, заради изяществото на облеклото и обноските й бе забравил скромната тракийска девойка, на която се бе врекъл във вярност преди три години на тръгване към далечната Атина.

Тази заран, не спал, не ял, яздил неуморно цяла нощ, сменил два коня по пътя, Спартак бе пристигнал в Ямфорина, посрещнат далече в гората от буйните си другари и без да се отбива в бащиния дворец, преди да споходи остарялата си майка, бе изтичал до дома на Саине, решен да се види първо с нея. И да иска прошка.

Ала в родината го очакваше нов удар. Саине не беше у дома си. Старата им слугиня, която сега живееше там самичка, го бе срещнала със суров, укорен поглед.

— Саине е горе — бе отвърнала тя. — В светилището на Дионис.

Спартак не се бе учудил много. Отишла е при баща си.

— А кога ще си дойде? — бе запитал той нетърпеливо.

— Тя няма да се връща! — бе изсъскала слугинята така, сякаш го бе ударила с камшик. — Саине вече е жрица на Дионис.

Момъкът бе застинал, зашеметен от чутите думи. Жрица на Дионис! А то значеше, че никога нямаше да бъде негова. Жрицата е обречена на вечно безбрачие. Саине е загубена, все едно преселила се в царството на Сбелсурд.

Тази мисъл бе захапала като лъвска челюст главата му, стискаше жестоко и не даваше на никое друго чувство да изплува, да я измести. С тая мисъл, сбърчила като разорана нива високото му чело, той стоеше и сега на пиршеството, загледан с невиждащи очи някъде далеч, отвъд просторната зала, унесен и отчужден — и от другите, и от себе си дори.

Край него, насядали на трикраки столчета пред трикраки софри, се бяха струпали предишните му другари. Едни още не бяха свалили мокрите си зейри — наметките с островърхи гугли. Други пък, махнали горните си дрехи и лисичите ушанки, бяха разкопчали ленените си ризи и навили под колената високите си еленови ботуши. На поясите им не висеше никакво оръжие. В двореца на Мокапор по елински обичай не се влизаше с оръжие. Резосът пазеше не само себе си, пазеше от тях самите и най-смелите си воини. Защото знаеше колко невъздържани бяха съплеменниците му: и в битки, и в пиянство, и в разпри.

Отляво седеше с разгърдена като на прост орач конопена риза грубият селски аристократ, чревоугодникът Дизатралис. Той потупваше нетърпеливо по ботушите си и следеше с очи слугите, които притичваха пъргаво да разнасят по софрите вкусните ястия. Млад беше Дизатралис, ала нямаше кой да му се опре в женитбите, нямаше друг с толкова много жени колкото него. И в пиенето, и в яденето. Сякаш бързаше да навакса всичко, що бе пропуснал, докато беше роб в Пела. Три години бе слугувал на най-лакомия римлянин в града, три години бе гледал римските пиршества и бе преглъщал, докато най-сетне успя да избяга и да се прибере в крепостта си, скътана в дебрите на Донакс. Две неща му бяха останали оттогава: римската ненаситност и омразата към Рим.

Край него, привели един към друг глави, прегърнати през рамо, се сливаха в шумна тълпа останалите му приятели: и несръчният великан Битус, и мълчаливият едноок Диза, и гърбавият Стак, Реметалк и Раскупор, и още десетина груби мъжаги, зарязали семейства и ловни забави да почетат другаря си от младините.

До стръмната дървена стълба, която водеше за горния кат към покоите на резоса и жените му, седяха музикантите и с унесени погледи извиваха тъжните си тракийски напеви. Сляп старец притискаше под лакет почерняла от времето гайда и поклащаше в такт глава, сякаш ръсеше из тръстиковия пискун порой от неизплакани сълзи и въздишки. Приклекнал в нозете му, слаб юноша почукваше с тънките си пръсти по двадесетструнна, подобна на малка египетска арфа тракийска магадида. Изправени зад тях, надуваха бузи двама кавалджии, а трети удряше отмерено с бухалките върху бумтящия тъпан.

Внезапно свирнята секна. Всички скочиха на крака и приведоха почтително глави. По стъпалата заслиза бавно и тържествено резосът Мокапор, облечен в бяла ленена дреха, с разкошна огърлица на шия и златни гривни по ръцете, с кожен колан на пояса и увиснала на него, обсипана със скъпоценни камъни махайра.

Резосът се отпусна върху трона между столчетата на Спартак и Дизатралис. После с величествен жест подкани гостите да седнат. Виночерпците се спуснаха да разнасят златните рогове с вино, което наливаха от поставените върху триножници амфори. Музиката отново зазвуча в осветената от окачените лоеници приемна, по чиито тъмночервени стени без прозорци танцуваха заплашително разкривените сенки на пируващите.

Мокапор разкъса месото и квасните хлябове и подхвърли първия къс на сина си, втория — на Дизатралис, после на останалите, всекиму според произхода и воинската му слава. Празникът започна. Пръв както винаги пресуши винения си рог Дизатралис. И поиска нов. Последва го тромавият Битус, който, както посягаше да поеме ритона от виночерпеца, неволно катурна златното блюдо пред себе си ведно с натрупаните ястия. След него изпиха виното си и останалите. Единствен Спартак го разреди с вода както правеха атиняните. У спартанците пък само старците имаха право да пият вино. При своя престой Спартак бе усвоил атинския обичай, и то не толкова, че разреденото питие му, се услаждаше, а все заради оная магьосница, чернооката Ефросина. Да не изглежда в очите й варварин. Тя вярваше повече на Херодот, отколкото на Спартак. Но ако бе склонила да дойде тук с него, навярно щеше да ахне от изумление пред пищността и разкоша на тоя дом — тя, родената атинянка, свикнала на скромното изящество, което й предлагаше изискана Елада. Щяха да я смаят затрупаните с дивеч и плодове подноси и вази, пълните с вино ритони-ойнохое и каните — всички изковани от чисто злато с приказни барелефни изображения на невиждани птици и зверове-химери.

Много блюда се поднесоха тоя следобед, много вино се наля в роговете, ала настроение не се създаде. Дали само умереността на Спартак в пиенето беше причината, или отчуждението, което бе успяло да се промъкне помежду им през тези години и което само едно мъжко, тракийско напиване би могло да преодолее. Или пък присъствието на резоса, който, макар че често надигаше ритона, беше стиснал зъби и не промълвяше ни дума.

Пируващите, все още неразвеселени, се сгорещяваха бързо от виното, отхвърляха от раменете си зейри и кожуси. Разгърдваха се. Слугите отвориха вратата, която водеше към двора и оттам направо към градския площад, където преминаваха забързани войници с медни шлемове и брони; омотани с оръфани зейри селяци; селянки с дълги сукмани и светли забрадки, навели покорно очи, както се полага на всяка тракийка; аристократки с рокли, обшити със сърма, отрупани с диадеми, обеци и огърлици, обути с изплетени от златни нишки сандали.

Внезапно Спартак подскочи. Видя Саине — с венец от бръшлян на челото и тирс с борова шишарка в ръка, около който се бе увил двуметров смок, положил съскаща глава върху рамото й. Пред нея пристъпваше бавно, както подобава на сана и на годините му, старият Дионисов жрец Мукатралис.

На два скока Спартак се озова на стъгдата. Настигна девойката и я хвана за ръката.

— Саине!

Тя се обърна пребледняла. Смокът изфуча заплашително.

— Що стори Саине? — запита Спартак, без да я пуска, без да вижда мъката, що бе свила сърцето й.

Тогава Мукатралис го отблъсна с жреческия си жезъл:

— Не я докосвай, окаянико! Саине е невеста на бога, на всевиждащия Дионис.

И като я хвана за ръка, я поведе отново, сякаш я повлече против волята й натам, където се бяха запътили, към градската порта.

А младежът, смаян, унижен, още неповярвал всичко, гледаше подире им със затъпял поглед.

После стисна гневно юмруци и се врътна рязко назад. Тракиецът се бе събудил. Влетя в пиршествената зала с тежка стъпка и преди още да седне, изпразни на един дъх златния ритон, от който му се зъбеше майсторски изваяна пантера — символът на виното.

Дружен вик на задоволство се откърти от гърлата на гостите. Спартак отново им бе станал близък, отново бяха намерили стария си другар в битки и гуляй.

— Пий, атинянино! — подметна Дизатралис. — Някакъв елински философ е казал единствената свястна елинска мъдрост — че виното лекува по-добре от боговете.

— Хипократ — подсети го Спартак.

Дизатралис обърса измокрените си от виното мустаци.

— Пий! Ти си богат. Ще си купиш, ако щеш, и сто жени. Дори от мен повече ще имаш.

Спартак не отговори. Грабна втори рог, пресуши и него наведнъж.

Цялата зала екна от одобрителни викове. Някои подхванаха напева и останалите ги последваха, запяха древната гуляйджийска песен — песента верую на тракийските благородници.

„Пиянството — най-хубавото нещо на света.

Войната — най-голямото достойнство.

Работата — най-голямото безчестие.“

В Атина Спартак се бе шегувал често с това верую. А тази вечер го повтаряше ведно с другите, прескочил за един ден трите години, прекарани при Аргиларий, превърнал се бе отново в предишния невъздържан варварин. Не че елинските аристократи обичаха труда. Те също го смятаха занятие за робите. Но виж, пиянството беше чуждо на тяхната същност, която търсеше мярка във всичко: в света, в чувствата, в удоволствията.

А траките — това знаеше цял свят — за разлика от трезвите елини не признаваха мярка в нищо: нито в разкоша, нито в страстите, нито във войната, а най-малко във виното.

След като бе мълчал през цялото време, резосът ненадейно стана и се изкачи бавно горе, в покоите си. Пируващите, вече пияни, с разрошени коси и бради, с червени очи, сякаш не го забелязаха. Виното изравнява хората, заличава пропастите между общественото им положение, между възрасти и рангове.

Разговорите на двойки, прегръдките и клетвите във вечно приятелство неусетно бяха прелели в една обща врява, в която всеки се мъчеше да надвика останалите.

Спартак неволно стисна главата си с длани, разкъсан отново от старото си раздвоение. Сред елините мечтаеше за Медика; в Медика — за изтънчеността на Атина. И сега сред това оскотяло множество в него се бе обадил елинът. Отново си бе припомнил тихите и пълни с изящество разговори при Аргиларий Философ и сладостните беседи с Ефросина. Припомни си и друго — хапливите подмятания на атинянката за варварската му родина, учтиви, забулени с красиво остроумие и затова още по-парливи. Той често избухваше тогава, горещеше се, изтърваваше думи, за които сетне съжаляваше.

— Вярно е, варвари сме. А защо вие, културните елини, си присвоихте боговете ни? Защо ни взехте Дионис и Арес, и Асклепий, и Орфей? Та и музите. Каква би била вашата култура без песните на Орфея, без билките на Асклепия, без воинската доблест на Арес?

Тогава старият Аргиларий поклащаше беловласа глава:

— Това е най-лошото у вас, нямате мярка в нищо. И в разговора.

И тогава Спартак му възразяваше. Сега беше още по-убеден в правотата си. Какво биха постигнали траките в боя, ако спазваха мярката, ако не се хвърляха с цялото си сърце в сечта, ако спазваха мярка във веселбата, в любовта? Щеше ли тогава тракиецът Магадис да измайстори магадидата? Щяха ли траките Севт и Ронак да издялат кавала? Щяха ли жреците на Асклепий да открият лечебните билки и да ги раздадат и на елини, и на македонци, и на римляни? Щеше ли Джерман да посочи лековитите извори? Щеше ли в Тракия да се роди Орфей, който даде на елините най-възвишената религия — орфизма. Щяха ли траките да отстъпят на елините и своята Бендида, та да ги пази от чума? Щеше ли Питагор да повярва в преселението на душите, ако го нямаше Сбелсурд, когото гетите и даките наричаха Залмокс? Елините не бяха откриватели. Те само подреждаха живота си и световните знания в стройни системи.

Тъй беше завършвал Спартак всеки спор с Ефросина и баща й.

— Вие обичате с мярка и мразите с мярка. Ние обичаме и мразим без мярка. Затова римляните ви прегазиха ей тъй, на шега. А с нас напусто си блъскат главите…

Унесен, забравил къде се намира, Спартак изля в гърлото си още един рог вино да измие горчилката на спомена.

Внезапно Дизатралис се изправи — едър, силен като мечка, с разрошени коси и брада.

— Я елате! — изръмжа той. — Да завършим гуляя като истински мъже!

Всекиму беше ясно какво искаше да каже той. С шумни гърлени викове те го последваха, залитайки, навън.

Изгрялата луна надзърташе иззад гористия връх, който се извисяваше над Ямфорина чер и заплашителен като настръхналия гръб на глиган. Студеният й светлик едва извличаше от мрака притихналите сгради като сребристи миражи. Дворецът с каменната зидария на приземието и още два етажа от дърво над него тъмнееше над тесния двор, ограден с висока стена от наредени без хоросан камъни, в който едва се сместваха конюшнята и казармата за личната охрана на резоса. На пръв поглед дворът изглеждаше пуст, ала когато очите привикнаха към мрака, те лесно различиха застиналите като статуи стражи по стените и в тъмните ъгли.

Шумната тълпа излезе навън. Напреде й изникна истинският град, с тесни кривулести улички и сблъскани една до друга къщи — едните, богаташките, иззидани от камък около крепостта, а другите — на търговците и занаятчиите, от кирпич или измазан плет. Селището беше защитено с „тракийска“ стена — два реда забити в земята смърчови трупи, между които беше натрупана трамбована пръст, а отвъд — широк ров, пълен с вода.

До стената на двореца бе прилепен зверилникът на резоса — подредени една до друга железни клетки, натъпкани с всякакви зверове. Че какво ли нямаше вътре: и мечки, и рисове, и зубри, и лъвове.

Дизатралис ги посочи с пръст:

— Кажете де, кого да възседна?

Множеството зарева:

— Тур! Възседни тура!

Пияният се ухили:

— Отваряй вратата!

Приятелите му се притулиха зад съседните сгради. Двамина се покатериха върху клетката и вдигнаха решетката. Дивият бик се поколеба само за миг. После изпръхтя яростно и изскочи навън. Озърна се с налети в кръв зли очи, които като че мятаха мълнии, копитата му изкарваха искри от калдъръма, а рогата му, по две лакти дълги, изши-лени на върха, бяха готови да нанижат първия, който им се изпречи.

Дизатралис не ги изчака. Превари ги. С един скок, преди бикът да се усети, той се метна върху гърба му. Турът се разлудува, замята се на място, но като видя безсилието си да свали досадника, се спусна към отворената градска порта и изхвърча навън, изчезна в тъмнината.

И сякаш нищо нестанало, тържеството продължи. Кой знае кога се бяха обзаложили едноокият Диза и гърбавият Стак? Запрегнали колесниците си, те ги докараха сред стъгдата. Завързаха с въжета задниците им и се покачиха отгоре. По даден знак двамата размахаха бичовете. Конете се хвърлиха, всеки в своята посока. И изведнъж спряха, дръпнати от неочаквана сила. Ала състезателите не спираха да ги обсипват с удари, от които нещастните животни се размятаха, обезумели от уплаха и болка, облени в пяна.

Накрая колесницата на Стак повлече съперника си заднишком. Победителят изкрещя радостно и заплющя още по-настървено с камшика. Конете на Диза, издърпани назад, се препънаха и се строполиха на земята. Победената колесница се превърна на трески, а самият Диза едва успя да скочи от нея, като само се отърколи няколко пъти, без да пострада никак.

— И тоя път опази окото! — подметна Стак с насмешка.

Всички помнеха как при подобно тържество един глиган му бе извадил другото око.

Тогава се завърна с болезнено накуцване, омацан с кръв и тиня, Дизатралис.

— Няма що! — заоправдава се той. — Трябваше да го заколя. Иначе щеше да ми начупи кокалите из клонаците.

В тая бурна веселба, след такива жестоки преживявания никой не усети как откъм изток просветна утринното зарево. Над настръхналия гръб на планината затрептя бледорозово сияние, под което звездите неусетно се стопиха, ала на запад още дълго продължаваха да примигват, едри и блестящи.

Спартак поведе дружината си обратно към дворцовата зала. Заповяда на слугите да прехвърлят над таванската греда едно въже, стъпи на трикракото си столче и надяна на врата си завързаната примка. То се знае, никой не опита да му попречи. Дали ще живееш или ще умираш — това си е твоя лична работа, в която никой няма право да се бърка.

Спартак се усмихваше от бесилката, всмукал с пълна сила насладата от тази възбуждаща игра с живота и смъртта. Всъщност какво можеше да се случи? В най-лошия случай — да не успее. И да премине в Другия живот. А какъв е тоя живот тук? Не е ли само сън на Оня, на Отвъдния? Какво значи кога ще прекъснеш съня, по-рано или по-късно…

Един му подаде сърп. Друг ритна с все сила столчето. И Спартак увисна. Ала още преди примката да стегне врата му, с ловък замах той сряза въжето и скочи на пода.

Бурен възглас поздрави новата му победа над смъртта. И тоя път сънят не можа да се прекъсне. Щеше да продължи още. По-дългият живот — това е по-дълъг сън. Дори да бе загинал, пак щяха да го приветствуват — радостни, че се е отървал достойно от земния сън.

Тропот на конски копита изкара всички навън. Ездачът скочи още в галоп и притича към двореца, където го спряха препречените копия на стражите.

— Тревога! — рече задъхан пратеникът. — Водете ме при резоса!

— Той спи.

— Сега не може да спи! Трябва да ме изслуша!

Мокапор вече беше чул глъчката и сам бе излязъл навън.

— Какво има? — запита той студено.

Вестоносецът се просна в краката му.

— Римляните нахлуха в страната ти, резосе! По долината на Стримон.

Мокапор потърка челото си с длан.

— Докъде са стигнали?

— При Десудаба построиха лагера си.

— Колко са?

— Само две кохорти. Но подире им идвал целият легион.

— Бихте ли се с тях?

— Не, резосе! Отстъпихме, както си заповядал.

Мокапор махна с ръка.

— Сега върви да се нахраниш и да спиш!

И когато капналият от умора конник влезе в стражницата, резосът въведе в залата изведнъж изтрезнелите придворни.

— Римляните нарушиха примирието! — каза той развълнуван. — А аз сам нямам власт да реша какво да сторя. Пресни са още раните ни от последното поражение, от гибелния ни съюз с Митридат Евпатор.

— Пак ще се бием! — извика невъздържаният Дизатралис.

— Ще се бием, я! — подкрепиха го останалите.

Мокапор изправи глава.

— Добре, ще се бием! Но трябва да се бием, за да спечелим. А не само за да изпепелим страната си…

Тогава Спартак се изправи насреща му.

— А какво? Да стоим със скръстени ръце, така ли?

Баща му отговори с наведен към земята поглед:

— Ще питаме самият Сбелсурд. Чрез устата на лечителя Котис ще чуем волята на Всесилния.

Дворецът вече се бе разбудил. Зашумя като кошер и целият град. Мъжете зарязаха ралата, с които смятаха да ходят на оран, заловиха се да клепят и да точат на брусове махайрите и копията, да сменяват тетивите на лъковете, да затягат перата на стрелите. Пияните първенци, изведнъж добили трезва бодрост, препуснаха към селищата си, за да сберат по-скоро войската, да подготвят отбраната.

А Мокапор със Спартак, с жреците на Асклепий и Тракийския конник, на Бендида и Джерман, на Арес и на десетината други главни божества, със стареите и воинските началници възседнаха конете си, та препуснаха към планината през тясната пътека, по която можеха да минат само по един. Запътиха се към пещерата, където се криеше от света главният жрец на главното божество в държавата на медите Сбелсурд.

На една полянка Дизатралис изравни коня си със Спартак.

— Вярно ли е това, що говорят елините — че Сбелсурд бил роб на Питагор в Самос? И после, като избягал от робство, ни се представил за бог.

Без да се обръща, Спартак отвърна:

— Херодот казва, че Залмокс е живял преди Питагор. А Залмокс и Сбелсурд са едно и също. И излиза, че всъщност елинът Питагор е понаучил нещо от Залмокс, че питагорейците са всъщност вярващи в Залмокс, което е все едно в Сбелсурд.

Внезапно Дизатралис му постави главния си въпрос:

— А ти вярваш ли в боговете?

Спартак се поколеба.

— Аз вече съм полуелин-полутракиец. Като елин вярвам на философите, които твърдят, че не хората са създадени от боговете, а боговете — от хората. Като тракиец пък не мога да допусна, че душата ще загине ведно с тялото, че не е безсмъртна. Като тракиец вярвам, че тялото е ковчег на душата.

Пътеката отново се стесни, промуши се като тунел сред зеленината на мурите и Дизатралис изостана назад, замълчал отново. А потокът, що се спускаше от камък на камък вдясно от пътеката, кънтеше и ехтеше, вдъхваше радост в душите. И бодрост. Подсвиркваха окъснели птички. Редом с дружината прелиташе сойка и с дрезгави крясъци предупреждаваше цялата гора за неканените гости. Понякога пътя им пресичаше плашлив елен; изгрухтяваше сърдит глиган; побягваше, без да се обръща, угоена от есенния жълъд мечка; от клон на клон се прехвърляше рис, като фучеше недоволно.

Най-сетне гъсталакът свърши пред изпречилата се отвесна каменна грамада. С тежък жест Мокапор спря спътниците си, а той с двама доверени телохранители влезе в зиналия отвор на пещерата.

Мина доста време, докато отново се покаже. Тогава се обърна гърбом към множеството, после изведнъж се отпусна на колене пред черния вход.

— Поклонете се на предсказателя Котис! — промълви глухо той, но всички го чуха и паднаха ничком.

В тъмната дупка се появи, подкрепян от двамата телохранители, светият отшелник — белобрад старец с изпито, подобно на череп лице и стопени до костите ръце и нозе, които едва удържаха обвитото в бяла зейра тяло. Върху жълтата като пергамент кожа над глезените и китките личаха тъмни белези като червени гривни. „Като от вериги“ — помисли си неволно Спартак. Ала тозчас отхвърли тая мисъл. Какви вериги при главния жрец на Сбелсурд, първия съветник в царството, човекът посредник между бога и резоса, с власт, може би по-голяма от резоса…

— Чада мои — заговори с провлечен глас предсказателят. — Голяма беда е надвиснала над Медика. Орелът е разперил криле, дири плячка.

Орелът — това беше знакът на римските легионери.

— Новият враг не е лъв, който ще отстъпи, ако го посрещнеш с настръхнали копия. Врагът — това не са македонците, които и след като са те победили, пак можеш да прогониш. Това не са и келтите, които и след като са те завладели, да претопиш в себе си. Новият враг е като пълноводна река — надига се бавно. И бавно подмива брега, залива го, руши го. И няма сила, която да го отклони…

Множеството зашумя — едни недоволни от думите му, други — от безсилна ярост, убедени в правотата им.

— Какво да сторим тогава, лечителю на душите? — запита резосът. — Дай съвет, упъти ни!

Жрецът внезапно се олюля. Ала телохранителите го подкрепиха да не падне. Като че ли наистина щеше да падне. Това личеше от целия му израз, това издаваше глухият му глас — тих и безволев, и бавен, провлечен — нека Сбелсурд прости дръзката мисъл — като на старец, изпил кана вино.

— Що да сторите? — повтори напевно жрецът. — Има един път…

И млъкна.

— Кажи го, богочестиви! — зашумя множеството.

Той се опита да вдигне ръка. И всичко стихна.

— Сбелсурд иска пратеник. Да му разправи всичко, да го помоли за милост. И той ще помогне.

Над тълпата премина сподавен ропот. Нима пак човешка жертва? Не се ли настърви много на кръв Сбелсурд? Кого ли щеше да поиска пък сега?

Всеки пет години даките и гетите отправяха пратеник при своя бог Залмокс. Всеки пет години и дентелетите изпращаха свой избраник при Сбелсурд. От двадесетина години, откак царуваше Мокапор, и медите бяха приели обичая на дентелетите.

По този обичай жрецът посочва най-достойния момък. В земята забиват три копия с върховете нагоре. После четирима го хващат за ръцете и краката и го хвърлят върху им. Ако умре веднага — значи Сбелсурд е благосклонен. Ще го приеме и ще го изслуша. Ако не умре — значи е недостоен. И трябва да бъде пратен друг вместо него.

А напоследък вместо през пет години Сбелсурд взе да си проси жертви всяка година, та и по два пъти годишно. Не се ли замисляше, че така щеше да обезкръви племето, щеше да го лиши от най-добрите му младежи? Кой щеше да остане?

Изтече много време в такова тягостно мълчание.

Накрай гласът на Мокапор сякаш раздра тишината:

— Кажи ни го, богоизбрани! Кажи ни кого е удостоил тоя път с доверието си Единственият, Недостижимият, Всепобедителят!

Всички очи се впериха в немощния старец, който сега бе придобил власт над живота и на най-силните в племето. А той се бавеше, мълчеше. Виждаше се как се издуват и отпускат ребрата му, как се бърчи от страшна вътрешна болка сухото му лице.

Жрецът опита да отвори уста, ала оттам не излезе ни звук. Вдигна ръка. И тежко, безсилно я отпусна. После, поел дълбоко дъх, изхриптя:

— Спартак!

И се строполи на земята.

ЖРИЦАТА НА ДИОНИС

Светилището, се гушеше между две каменни стени, сякаш нарочно изградени от някогашните циклопи да му пазят завет от зимните виелици и сянка от летните пекове. Гората, гъста, просечена само от една тясна пътека, го скриваше от хорските погледи зад завесата на изправените като копия на римска кохорта борове, сред които усукваха възлести клони разкривени многовековни мури. Каменно мостче прехвърляше бреговете на буйния поток, който се мяташе като затворен в клетка рис и изригваше облаци от запенени пръски. Зад булото на водния прах, грейнал в многоцветна дъга, мраморният градеж прозираше недействителен като сън. Но минеше ли се отвъд, прекрачеше ли се хлъзгавото, облепено с водорасли мостче, пътникът неволно спираше, омаян от красотата, що се откриваше пред очите му. Сръчните ръце на незнайни отколешни майстори бяха изваяли една малка скъпоценност на изкуството. Чудновати, вече канонизирани, нийде невидени, а само родени от въображението на художника барелефни химери на зверове и птици украсяваха бялата сграда: и нежните колони, наподобили туника на кръшна девойка; и леките им като облачета капители; и триъгълния фронтон; и нежния като моминска шевица фриз.

Жрецът Мукатралис седеше на каменния си трон, положил ръка върху главата на Саине. Младата жрица стоеше пред него на колене, облечена със сърнешка кожа-небрида, препасана с бръшлянов пояс и с венец от бръшлян върху русата коса. На пода в краката й лежаха спокойно, сякаш изплетени от сребърни нишки, няколко сънливи пепелянки. А около раменете й се бе увил голям смок с безпомощно отпусната глава.

— Лош знак! — промълви жрецът. — Разболее ли се свещеният смок, очаквай беда!

Саине поклати тъжно глава.

— Бедата дойде. Спартак се върна и старата ми рана отново се подлюти.

— Не мисли за него, чедо! — прошепна старецът. — Забрави го!

Девойката отвърна беззвучно:

— Искам! Но не мога!

— Както те забрави той, заради атинянката…

Саине се разплака.

— И още нещо — добави Мукатралис. — Спартак е син на Мокапор. А Мокапор налага в цялата страна култа на Сбелсурд. Измества другите богове, измества и Дионис. А не знае, че Сбелсурд е другото име на Дионис. Мокапор иска да има само един бог на небето — иска само един резос у медите. Какъвто е редът на небето, такъв да бъде и на земята.

— Не мисля за Мокапор — въздъхна Саине. — Една мисъл само има в главата ми — Спартак. Помогни ми да се избавя от неговия образ, отче! Дай ми билка за забрава!

— Няма такава билка, дъще. Няма билка, дето да заличава само това, що ти се ще да забравиш, по избор. Виното дава забрава. За всичко. И то за кратко — за една нощ. Старото биле дава вечна забрава. Но такава, каквато искаш ти, няма. Чуждоземците търсят из Стримон тайнствения камък „паузилулос“, който прекратявал скръбта. Ала и камък такъв няма…

— А Дионис? — въздъхна девойката. — Поне Дионис няма ли такава власт?

— Наистина и Дионис е лечител, както всички тракийски богове. Но не с билки. С дума, чедо. Душата лекува той. Моли му се да ти даде забрава! И ако вярваш, тя ще дойде.

Той посочи окачените по стените като каменни иконки оброчни плочки с образа на Дионис.

— Тия вярваха в него. И когато получиха изцелението, от благодарност подариха на светилището образа му.

— Аз пък съм му подарила себе си — пресече го Саине. — Какво иска повече Дионис?

— Иска цялата душа. Не само външно слугуване. Иска от тебе да победиш титаничното начало, долното и злото у човека. Да остане само божественото.

Наистина, това искаше Дионис. И всички го знаеха: и траки, и елини. Това вече бяха научили и суровите римляни. Дионис беше син на небесния бог Дивос, когото гърците наричаха Зевс, а римляните — Юпитер. Майка му беше тракийската богиня на земята Семела. И още като дете титаните, враговете на всяка красота и на доброто, го бяха изяли. Тогава Дивос беше изгорил с мълнията си титаните. Но те не бяха изчезнали безследно. Останала беше пепелта им. Дивос и Семела бяха изпили в чаша амброзия пепелта от сърцето на Дионис. И синът им се бе родил отново. Бе възкръснал. Оттогава всяка есен титаните на мрака и студа го убиваха и всяка пролет като бог на живота той възкръсваше. А от останалата пепел се бяха зародили хората. Оттам водеха двете начала у човека: божественото — от Дионис, зверското — от титаните. Затуй и хората, понеже имат частица от Дионис, също не умират. И те след смъртта продължават да живеят в Блажените полета. Бръшлянът също е безсмъртен. Остава зелен и през зимата. Затова Дионисовите поклонници се кичат с него, затова ядат листата му — да добият безсмъртие.

Мукатралис опита да я поеме под мишница.

— Иди се приготви! Скоро ще дойдат поклонниците. Те очакват да им разкрием волята на бога. Дионис прониква в бъдещето. Дионисовият жрец предсказва бъдещето. Четири са прорицалищата на Дионис. А бесите са най-верните му служители. Първото е сред Родопа, в страната на бесите. Беси служат и в храма на сатрите. Беси са и жреците в Делфи. Те са най-добрите оракули. Нали там е гробът на Дионис? И нашият род е от бесистко потекло. Ние сме четвърти — по ред, не по слава. И при нас идват от целия свят да научат волята на бога.

Саине беше слушала от баща си това стотици, хиляди пъти. Не му се сърдеше, остарял бе човекът. Друго не го тревожеше.

— Приготви повече сяра! — заръча й той. — Сярата прогонва злите сили. Приготви и плауново семе! Когато го хвърлиш в огъня, с пламъка си то осветява като светкавица не само външния свят. То огрява и душата. Прави я да вижда неща, които друг път не е виждала. Приготви и топки от глина с картагенския прах. Неговият гръм напомня на смъртните за всемогъществото на бога. Вдъхва богобоязън. А без богобоязън простият смъртен не бива да влезе в храма. Без богобоязън няма вяра.

Саине знаеше и това. Научила бе повечето от жреческите тайни, които се предават от баща на син и дъщеря. Знаеше, че благословената от Дионис вода в сребърен купел не се разваля, защото съдържа божия дух. Знаеше, че боядисаните яйца — символ на възкресението, също не се развалят. Знаеше толкова много. И щеше да бъде щастлива от това знание, ако не беше…

А Мукатралис не спираше да си повтаря магически думи, като трупаше омайни билки върху жертвения камък. Когато дойдеха богомолците, той щеше да запали тия билки. И от техния дим дъщеря му Саине щеше да бъде осенена от бога с дара на пророчица. Като делфийската Пития.

— Лоши времена настанаха, чедо. Такова безпътство, каквото никой не помни. Навъдиха се толкова божества, че и най-старите жреци вече ги объркаха. Не знаят кому за какво да се молят, от кого каква помощ да чакат. За какво е властен Великия конник или Бендида, за какво Дионис или Сбелсурд, за какво Арес или Асклепий, Джерман или Семела. И сякаш ни са малко нашите богове, та трябва кой отде завърне да ни натрапва и други: и египетската Изида, и понтийската Митра, и кой ли не още.

Саине мушна дряновия прът в пролуката на пода, натисна го и една плоча се хлъзна настрана, откривайки тясното стълбище. Девойката взе светилника и пристъпи. Но се подхлъзна. Падналото лоениче се пръсна на няколко къса.

Мукатралис пребледня. Скочи да гаси с крака пламналото масло. После пошепна задъхан:

— Как можа, Саине! Забрави ли каква мощ е заключена долу? Забрави ли, че само една искрица е достатъчна да освободи тая мощ?

Девойката седеше на стъпалото, скрила лице в длани, и хлипаше тихо.

— Прибери се в стаята си! — рече той. — Днес не си годна за богослужението. Ще ида аз.

Тя се отмести.

— Помни! — натърти той. — Това е страшна сила. Мечтаех някога да я дам в ръцете на Спартак. Ще дойде ден и ще я доверя на теб. За доброто на Медика. Ала не в ръцете на Мокапор.

Той посочи сребърния медальон, окачен на гърдите му.

— Тук е написана тайната. Да знаеш, ако…

Изведнъж той се обърна. Бе чул бързи стъпки. Затова върна плочата на мястото й. Никой друг освен него и Саине не биваше, да знае това скривалище.

По пътеката изтича, задъхан от бързането, едноокият Диза и без да спре на прага, без да коленичи, забравил божата забрана, извика:

— Спартак! Пратеник при Сбелсурд!

Тази вест прозвуча толкова неочаквано, толкова зловещо, че в първия миг Саине не я осъзна. Стоеше, слисан от чутото, и старият жрец. После смисълът едновременно докосна нейното съзнание и неговото. И двамата знаеха какво означава това. Напоследък Мокапор зачести с пратениците си до Сбелсурд. Но досега ги избираше все от враждебни родове. Какво бе станало, та и собствения си син…

— Как! — изпищя Саине. — Какво каза?

Жрецът направи няколко бързи крачки и хвана за ръката злокобния вестоносец.

— Кога? Защо?

А знаеше — смокът вече беше предсказал бедата.

Диза пое дъх:

— Римляните нахлули в Медика. Резосът запита жреца на Сбелсурд и той посочи Спартак. Да измоли закрилата на Сбелсурд.

— А сега? — Саине се вкопчи в ръката му. — Сега?

— Спартак е в двореца. Готви се за дългия път. Аз опитах да го склоня към бягство. Та той е половин атинянин. В Атина има място за мъже като него. Навред по света има място за такива. Той отказа. „Ако ще помогна на народа си и така — рече, — нека умра! Кажи само на Саине, да знае.“ И ето, дойдох. Казах…

Младата жрица все не можеше да повярва.

— И никой ли не възропта? Никой ли не го защити?

— От кого? — пресече я едноокият. — Нали това е богът на баща му?

С разширени от ужас очи Саине изкрещя:

— Какво ме е грижа за неговия бог? Искам само Спартак да живее. В Атина, в Рим — къде да е, но да живее…

— Дъще! — спря я с ръка Мукатралис. — Знаеш ли какво ще стори Мокапор, ако те чуе?

Тя изведнъж реши. Потресата бе удесеторила решителността й.

— Щом като другите не щат, аз ще го спася! Ще разруша Ямфорина, ще избия всички — но ще го спася!

И посегна към лоста да отмести плочата към подземието, ала Мукатралис го настъпи.

— Не позволявам! — рече той. — Пазил съм тая мощ да защитя Медика в крайна опасност. Не да я унищожа.

Саине се дръпна. Бе й хрумнало другото.

— Щом медите не щат, ще помогнат римляните!

Жрецът ахна:

— Какво ще искаш от римляните?

— Свобода за Спартак!

— Ще искаш свобода от поробителите! Те само това чакат — да заробят и Медика!

— Не ме е еня за Медика, щом като няма да го има Спартак! Щом Медика нехае за Спартак. За свободата на Спартак давам свободата на цяла Медика.

Саине излетя навън.

— Не позволявам! — догони я гласът на Мукатралис. — Върни се! Не вкарвай вълка в кошарата!

Тя вече не го слушаше, а летеше по тясната пътека без страх от дивите зверове, без страх от жестоките римски легионери. Отляво, в дола, боботеше потокът, невидим сред гъстите смърчове, по чиито клони висяха като зелени бради кичури лишеи. Беше късна есен. Малко птички прехвъркаха из гората. Нейде наблизо ситно барабанеше кълвач. Писукаха синигери. На всяка крачка пресичаха пътя й катерици, които още примъкваха зимнина към хралупите си. Прегракнала от викане, я следваше креслива сойка.

Но девойката не чуваше нищо, не виждаше нищо. Носеше се надолу, без да усеща ударите в препречените клони и бодлите на къпините, като прескачаше обраслите с мъх камъни по пътя си.

Неусетно вековната гора проредя. Пътеката се измъкна от зеления тунел и закриволичи по една стръмна поляна, посиняла от късния кърпикожух.

Точно тук, на тая поляна, Саине бе оценила какъв е Спартак, тук му бе отдала завинаги сърцето си. Беше отдавна, преди четири зими, малко преди той да замине за Елада. Тогава Саине се връщаше с пълна кошница малини.

Някога по тия места имало много лъвове. Когато персийският цар Ксеркс се запътил към Елада, цели стада лъвове разкъсвали камилите му. Напоследък бяха намалели. Не можеха да устоят срещу копията на медите, срещу отровните им стрели. Хората бяха разбрали, че лъвът умира лесно от отрова. Много рядко вече се мяркаше лъв, и то само такива, които безнаказано се бяха промъкнали по Нестос и Стримон.

Когато бе видяла звяра, Саине се бе хвърлила към първото дърво. Но той я бе последвал, полазил бе по наведения ствол като голяма тромава котка.

После бе бръмнала тетивата и стрелата се бе забила в окото му. Той се бе отпуснал с рев на земята, за да връхлети срещу нападателя си. Но насред път го бе проболо през гърдите копието на Спартак. Лъвът все още не бе изгубил сила за борба. Бе скочил отново. Ослепеното око му попречи да премери скока си и той сам се бе нанизал върху второто копие на Спартак. От времето на Херакъл не се помнеше друг смъртен да е излизал победител в единоборство с лъв. Обикновено хората отиваха на лов в големи дружини, с кучета и питомни соколи.

И сега Спартак, единственият, който бе повторил подвига на Херакъл, най-смелият от медите, най-образованият от медите, трябваше да загине, защото някакъв чужд бог, докаран отнейде си, бе пожелал смъртта му…

Неусетно сред мрачните смърчове взеха да се мяркат белостволи брези, запромъкваха се стари букове с усукани дънери, сякаш излети от желязо. Гората с оголените си клони просветна.

Ниско долу сред полето се показа и Ямфорина, огряна от ниското есенно слънце, което проблясваше в пълния с вода ров. Наоколо по надробените нивици окъснели селяни доораваха с рала и волове последните бразди.

Саине свърна по страничната пътека и се насочи право на запад, към Стримон. Траките нямаха обичай да строят трайни пътища. Пътуваха по утъпкани пътеки през полето и по тесни просеки в горите.

Скоро девойката навлезе сред нивите, засети с ръж, с пшеница и с лимец, наричан тракийско жито. На малката поляна, обрасла със смрика, на съседния рид пасяха дългороги крави. А още по-нагоре по каменистото пасище се бяха струпали на пладнина стадо овце, пазени от едри овчарски песове. Подпрян на гегата си, наметнат с шарената си зейра, овчарят свиреше прехласнат на кавал.

След първия завой се показа и селцето — няколко къщички от плет, измазан с глина, всяка от тях отделна община, където живееха бащите с жените, със синовете и снахите си. Край всеки дом се виждаха оборите, навесите и житниците, също от изплетени вършини. На близкия рид се чернееше каменното укрепление, в което се криеха селяните при вражо нашествие.

Там Саине срещна Дизатралис, който се връщаше от разузнаване с малка конна дружина. Още отдалеч той се провикна:

— Не е за нас! Тръгнали са срещу агрианите. Оплячкосали им някакъв лагер.

И продължи в радостен галоп да отнесе успокоителната новина. Нека агрианите се оправят сами. Ако римляните бяха нападнали Медика, ония щяха ли да й помагат?

Саине стисна зъби. Значи, не можеше да разчита и на римляните? Ала въпреки всичко не се отчая. Пък и нямаше друг избор. Тръгнала бе веднъж.

Скоро достигна второ село. Така беше в някогашна Тракия. Всяко село с отделен порядък — според рода, според природата, според обичая. Позна го, защото знаеше, че е тук. Чужденецът би го отминал. Не би забелязал под засадените храсти вкопаните землянки с един-единствен отвор отгоре — и комин, и вход, през който по изправената дървена стълба хората влизаха и излизаха. До землянките се виждаха няколко хамбара, ями и големи делви, още незатрупани с изкопаната пръст.

Това беше общината на ктистите — мъжете безбрачници, които доброволно се бяха отрекли от всички радости в живота, за да постигнат съвършенството. Земята, стадата, землянките — всичко у тях беше общо, на всички.

Ето и сега те седяха на общата трапеза под стария дъб. Ктистите не ядяха месо. Затова и в селото им не се виждаха прасета. Хранеха се само с мляко, сирене, мед, хляб и плодове. Работеха и се молеха, подготвяха душите си за Вечния живот.

Сбелсурд и Дионис не можеха да съжителствуват редом, ктисти и менади се хулеха взаимно. Ала сега Саине пристъпи покорно към тях. Като удавник беше готова да се хване и за змия.

Всички едновременно се обърнаха гърбом към нея. Нямаха право да гледат жена.

— Благочестиви — рече тя. — Помогнете на една Дионисова служителка!

Най-старият се обърна към съседа си, леко приведен як селянин с посребрена коса:

— Тарула, говори ти с нея!

И Тарула я запита, без да се обръща:

— Какво искаш?

— Един кон. Да стигна навреме там, за където съм тръгнала. Пеша няма да сваря.

Не помисли дори да им иска друга помощ. Тук беше братството на несъпротивата. Те приемаха покорно всеки удар на живота. Нямаха дори оръжия. Посрещаха с кротост и приятел, и враг.

Тарула посочи с пръст десетината катъра, които пасяха край селището.

— Не те питам защо ти е. Щом като една жрица на Дионис е стигнала дотам, че да чака помощ от ктисти, значи е важно. Вземи си който поискаш!

Тя се поклони към гърбовете им, припна към поляната и се метна върху животното, което й се стори най-издръжливо. Препусна. А сърцето й биеше болезнено в гърдите — от страх заради Спартак, от страх заради нея самата, която се намъкваше в бърлогата на вълците, от страх най-вече заради това, което си бе наумила — да вкара вълците в кошарата.

Ала вече нямаше друг избор. Заради живота на Спартак беше готова да пожертвува и себе си, и Медика.

Най-сетне отгоре, от последното било, Саине зърна лъскавата лента на Стримон. Още по̀ на запад, в омарата на заника, лъщеше Плиткото езеро, сред което се чернееше като остров наколното жилище. Тия села бяха най-защитените. Издържат на дълга обсада. Трудно може да ги нападне враг с лодки, дълго се изтрайва на обсада в него — вода и риба колкото щеш.

Девойката отмести поглед наляво, към юг. И там в далечината, в завоя на реката, видя тъмния квадрат от прясна пръст, натрупана между палисадите на римското укрепление.

ПРЕФЕКТЪТ СЕ ЗАБАВЛЯВА

Маркус Красиниус Алвио, новият префект на кохортата, нямаше настроение. Напуснал бе удобствата и развлеченията на Рим, непрекъснатите му пиршества и любовни приключения, само за да оправи сметките си, да изплати дълговете, що бе натрупал за три години безгрижен живот, след като се бе принудил да продаде и робите си. А римлянин с по-малко от десет роби е вече бедняк. Богатството му и преди това бе намаляло много. Проклетият Сула, диктаторът, който до края си не можа да се отърве от гнусната си болест, не бе пощадил и баща му, както не пощади никого от привържениците на победения Марий. Вмъкнал бе и него в проскрипцията, в черния списък на ония, които бе намислил да погуби, за да им заграби имотите. Така беше тогава — който убиеше записания в проскрипцията нещастник, получаваше голяма награда. Робите така откупуваха свободата си. С отнетите имоти Сула бе оземлил сто и двадесет хиляди свои ветерани, а четиридесет хиляди роби бе освободил. И всички те, наричани вече Корнелиевци, представляваха стоманената му опора дори до смъртта му. Тогава в тия мрачни времена бе натрупал богатства и влияние бащата на вечния Маркусов съперник — в състезания, в любовни похождения и избори, — бащата на Гайус Салвариус Астрагал. Така стана, че именно от него Маркус Красиниус трябваше да иска заем. А без залог никой не дава ни ас. Без лихва — също. Та нали и неподкупният Цицерон вземаше петдесет процента лихва годишно за заемите, които раздаваше? Ей тъй, докато Маркус Красиниус се усети, имотът му премина у Астрагал.

Не му оставаше нищо друго. Постъпи във войската — както обезземлените селяни и плебеите, както стотиците други патриции, които се надяваха в битки и победи да натрупат богатство. Или да добият военна мощ — което е едно и също, както бяха доказали и Сула, и Марий. Добре поне че получи тоя чин; добре че още имаше хора, които тачеха старите нрави. Защото напоследък взе да се надига изметът на обществото. Всеки, който натрупаше пари, можеше да стане патриций. Търговци на добитък, закупчици на налози и конфискувани земи, собственици на гладиаторски школи — щом успееха да скътат четиристотин хиляди сестерции, биваха приемани без възражение в съсловието на конниците. Дори и освободени роби. А оттам само една крачка ги отделяше от сенаторската тога.

За родения край Тибър има само две достойни занятия: войната и политиката. Науката подхожда на гръцките роби. За изкуството Цицерон казва, че е израждане. С изкуство се занимава само тоя, който не е годен да командва. Трудът пък е занятие за робите. Платон твърди, че физическият труд помрачава ума. Аристотел пък казва: „За свободния гражданин е само политиката, за която робите и селяните не са способни.“ За оратора Цицерон робите, занаятчиите и надничарите са „градската измет“. Затова и Маркус Красиниус Алвио бе почнал с политиката. Опитал бе да послуша пак стария Аристотел, който препоръчваше: „За да управляваш народа, трябва първо да го презираш. Само така се укрепва властта над презряното стадо.“ Ала и това знание не бе помогнало. Имаше някаква тънкост, която още не бе налучкал. Или пък в душата му все още се бяха запазили някакви скрупули, които най-много му пречеха.

Затова постъпи във войската. Ала и тук не му потръгна. Проклетницата Фортуна все му се чумереше. Вместо да го пратят против Митридат, в Мала Азия, където бяха струпани богатствата на света, го отправиха срещу траките. Тук, където нямаше нито разкошните градове на Изтока, нито статуи за отмъкване, нито злато, нито скъпоценности. Оттук можеха да се грабят само роби. Но напоследък и робите поевтиняха. Един кон струва колкото пет роби. И най-лошото — Апиус Клаудиус Пулхер, преторът на провинция Македония, — държеше на мира с тракийските племена. Изчакваше новите легиони, които бе поискал от Рим, бързаше да дозастрои започнатите пътища, преди да се хвърли в голямото настъпление срещу твърдоглавите варвари. Така се случи, че Маркус Красиниус нямаше право дори да лови и роби. Оставаше му само заплатата на префект. А каква беше тя в сравнение с мечтите му, в сравнение с онова, което други получаваха?

Преди двадесетина дни траки бяха нападнали стана на неговата кохорта, когато легионерите му се забавлявали с избягали от племето си красавици. Агриани ли бяха, лееи ли бяха, меди ли — Маркус Красиниус все още не можеше да се оправи с имената им — бяха избили много хора, а останалите едва се бяха спасили. Консулът наказа със смърт заместника му, а самия Маркус Красиниус, който по това време беше на доклад в Амфиполис, отправи обратно да даде хубав урок на нападателите. С радост бе тръгнал тогава младият префект. Знаеше, трудно се открива тракийското злато, проклетите варвари при опасност го заравят дълбоко в земята. Ала все пак този малък поход беше за предпочитане пред празното безделие в умиротворена Македония.

И изведнъж — нова заповед, донесена от двама контубернала, адютанти на консула, с която му се нареждаше да спре там, където е стигнал.

Няма що, подчини се. Той беше римлянин. И ето лагерът вече беше готов, дървената стена — издигната, ровът край нея — изкопан и запълнен с отклонена от реката вода, постовете — разставени, кожените палатки — опънати.

Тогава Маркус Красиниус намисли да се поразтуши. Защо водеше със себе си своите частни гладиатори? В Рим този разкош можеха да си позволят само милионери като Крас. Но тук, където с едно пресягане се хваща гладиатор, имаха право на такива развлечения и простите префекти. Всеки заловен тракиец е роден гладиатор. Няма нужда да го обучаваш. Дай му ножа и го пускай на арената. Само гледай противника му да е от съседното племе, което винаги е враждебно.

Нямаше място, нито пък време да се строи арена. Приспособиха една широка яма сред лагера, покрай която се наредиха легионерите, а върху походен стол седна самият префект с тъмносиня къса туника, поръбена със сърма, и бели ботуши от сърнешка кожа. Току-що беше излязъл от банята си. Не е истински римлянин онзи, който не се къпе поне всеки ден — и в мир, и на война.

Протръбиха войнишките рогове, забиха барабаните и на арената излязоха двамата гладиатори, с къси мечове и с бели туники, по които кръвта личи по-ярко.

Маркус Красиниус не харесваше нито рециариите, които се бият с мрежи и тризъбци срещу въоръжените с мечове мирмилони; нито ликвеаторите, които със своите ласа и тризъбци правят истински сражения със сабеносците секуратори. Не му доставяха удоволствие и траките, чиито махайри и малки щитове-пелти бяха противопоставяни на самнитите с къси прави мечове, с щитове и наръкавници. Всички те бяха много тържествени — като трагедиите в театъра, като истинския живот.

Маркус Красиниус предпочиташе андабатите. Крилата на техните шлемове, спуснати ниско пред лицата, са надупчени, но толкова нарядко, че гладиаторите почти не се виждат един друг. Техният бой наподобява повече игра на сляпа баба. Няма по-смешно зрелище от това — бой на живот и смърт между слепци.

Префектът познаваше добре единия от тях — тракиеца Севт. Другият беше отскоро заловен при разузнаване. Изглеждаше добре сложен, като атлет, с изпъкнали мускули и бързи рефлекси. В борбата на андабатите са нужни най-бързи рефлекси.

Легионерите зареваха:

— До смърт! До смърт!

Омръзнала им беше скуката, приискали им се бяха и на тях по-остри преживявания. А може би и нещо друго — приискало им се бе да видят как тече чужда кръв, а не тяхната; как умират други, докато те се превиват от смях.

Внезапно Севт се изправи с вдигнат меч и разкрачени нозе.

— Аве, Маркус Красиниус Алвио! Отиващите на смърт те поздравяват!

След това, както е редно, трябваше да започне боят. Но Севт наруши реда.

— Господарю! — продължи той. — Аз знам, че гладиаторът не е човек. Но дори спрямо животните понякога има милост. Прати ме да се бия с когото искаш, изправи ме срещу мечка, срещу лъв или тур! Само не срещу тогова…

И посочи противника си.

Тълпата се разкиска.

— Уплаши ли се, тракиецо?

Вперил в упор очи в очите на префекта, Севт добави:

— Защото е мой роден брат!

При тези думи Маркус Красиниус трепна. И може би щеше да отмени двубоя. Но се досети друго. Тук не беше неговият римски дом, където имаше право на всяка прищявка: и жестокост, и великодушие. Тук той не беше само Маркус Красиниус Алвио. Тук той представляваше Рим с неговата сила и суровост. Префектът нямаше право да се разнежва. Той беше длъжен да докаже, че римляните имат нерви от желязо.

Припомни си всичко и за тоя Севт. Колко ядове му бе създал. Колко пъти Маркус го бе изправял срещу най-свирепите гладиатори, колко пъти го бе давал под наем — все с надежда, че ще се отърве от него. И все напразно. Севт му бе донесъл много печалби, но и много ядове. Купил го бе кажи-речи без пари. Тогава вратът му беше украсен с меден нашийник, на който пишеше: „Дръж ме, защото съм беглец!“ И досега на челото му личеше дамгата с нагорещено желязо, която се полага на бягал роб. Маркус се надяваше, че като гладиатор вироглавецът няма да бяга. Излъгал се бе. Пет пъти бе плащал да му го докарват ловците на роби.

Право каза самият Севт — гладиаторът не е човек. Той е последното стъпало на човешкия род. Аристотел нарича робите „говорещ добитък“. Цицерон също така дели оръдията на труда на три групи: обикновени — рала, мотики, чукове; полуговорещи — животните и говорещи оръдия — робите. Всеки стопанин прави с добитъка си онова, което намери за изгодно: или го оставя за оран, или го отправя в кланицата. Тъй и с робите: едни запазва за работа, другите изпраща гладиатори. И както никой каруцар не позволява на коня си да върши каквото си ще, както не го оставя да спре насред пътя, а му налага волята си, така и собственикът трябва да покаже на добичето гладиатор, че му е господар. Маркус не хокаше и не биеше робите си. И баща му някога беше като него. Обичаше тихото мълчаливо послушание. Затова само изрядко, само за сплашване наказваше някого със смърт. После цяла година в дома му цареше мир и покорство, тъй както трябва да бъде във всеки порядъчен дом.

— Млъкни, куче! — извика привидно разгневен Маркус. — Няма ти да ме учиш на ум. Пращам ви да се биете. И ще се биете!

Двама войници, поели работата на служителите в цирка — лорариите, слязоха на арената и с нажежени копия подтикнаха бойците един срещу друг. Братята си казаха нещо на тракийски — сбогом ли, прошка ли — и ненадейно почнаха боя. Размахаха мечовете във въздуха, задебнаха се настръхнали.

Внезапно занемяла при гнева на префекта, тълпата се оживи неусетно. Взеха да избухват взривове от смях при всеки празен замах на меча.

— Севт, наляво! — провикваше се някой.

— Не, надясно! — намесваше се втори.

И смехът отново започваше, когато двамата гладиатори, оказали се гърбом един към друг, размахваха оръжия в противни посоки, без да се виждат.

Скоро някой се досети, че те не само не се виждат, ами повече хитруват. Затова лорариите ги избутаха с нажежените копия един срещу друг. Въздухът замириса на печено месо.

Двубоят се разпали изведнъж. Дали бе кипнала варварската им кръв, забравила братство и роднинство, или пък зачервеното желязо бе свършило работата си? Мечовете се развъртяха по-чевръсто, по-насочено. Все по-често взеха да чаткат по противниковите щитове, все повече алени нарези оставяха по голите ръце и гърди. При вида на кръвта тълпата сякаш полудя, раздели се на две и всяка половина взе да подсказва на своя избраник какво да прави. Тук-там както в римския амфитеатър почнаха обзалагания и наддавания.

Внезапно, дали наистина бе случайно, противниковият меч отхвърли шлема на Севт и той, останал без него, с ловък замах изби оръжието на брат си, блъсна го с щита и го притисна с коляно към земята. После, опрял острието в гърдите му, вдигна поглед към префекта. Така победителят очаква заповед — да пощади победения или да го заколи. В Рим жриците на Веста, пазителката на домашното огнище, дават тоя знак. Тук това право принадлежеше на префекта.

И той изказа волята си. Със стиснат юмрук насочи палец към земята. Това значеше смърт.

— Убий го! — закрещяха легионерите. — Убий го!

Досега Севт все се бе надявал, че ужасът може да го отмине. Не винаги тълпата иска просто клане. Обикновено тя предпочита убийство в бой при равни сили.

Ала вече нямаше никаква надежда. Оставаше последното. Той вече премерваше колко крачки го делят от префекта, преценяваше дали ще свари да ги изтича и да забие меча си в гърлото му, преди да го пронижат копията на легионерите, когато с рязък замах брат му грабна с две ръце меча му и го натисна в сърцето си.

Севт се хвърли върху му. Прегърна го, разплака се като дете.

— Братко! — прошепна умиращият. — Така трябваше! Аз не мога да бъда роб. Като теб…

И издъхна.

Севт се изправи. Усетили какво става в душата му, десетина легионери го пресрещнаха с копията си. Ала той не се хвърли безсмислено насреща им. Само вдигна юмрук и го насочи към префекта.

— Помни! — изкрещя диво. — Ще ми платиш!

Надзирателят мигом го зашиба с камшика си. После го овързаха с въжета и го откараха в землянката на робите, където вцепиха краката му в дървени букаи и го захвърлиха безчувствен на пода.

Маркус Красиниус тръгна с развалено настроение по „Виа принципалис“ — главната улица. Където и да е, както и да е, колкото голям да е лагерът, той си има своята „Виа принципалис“, която води към „преториума“ — центъра с палатката на пълководеца. Наоколо бяха разположени палатките на отделните десетници, пред които блестяха под заревото на залеза изправените на пирамиди копия, щитове и шлемове, намазани с масло да не ръждясват. Свикнал с благовонията на римските хубавици и контета, Маркус все още изпитваше едва потискано желание да запуши носа си при тая воня на войската — на гранивото масло от оръжията и на войнишките обувки.

Пред входа седеше невъзмутим писарят с перото и мастилницата си, готов като войник на пост всеки миг да запише заповедта на командира и да я предаде на застаналите до него бегачи вестоносци.

Маркус Красиниус повдигна платнището. Още от прага го посрещна папагалът му с радостен крясък:

— Салве! Здравей! Салве! Салве!

Маркус Красиниус се отпусна върху походното легло. Още като момче се чувствуваше горд със способността си да заспива мигновено по всяко време. Знаеше, такъв е бил и Великият Александър. Блазнеше се от това сравнение. Смяташе го знак на Фортуна, с който му предсказваше славата на Александра.

Внезапно той дочу някаква глъчка край „Порта принципалис“ — главния вход. Облече туниката си и излезе навън. Скоро пред него застана десетникът Квинтус Публиус Либеон. Като Александър и Маркус Красиниус се мъчеше да помни всичките си войници. Познаваше отлично и тоя. Та той беше най-старият легионер в кохортата. Служил бе, бил се бе за републиката почти двадесет и четири години. Догодина щеше да получи пенсия и да се прибере в Рим. Земята, която му се полагаше, и пенсията щяха да му осигурят сносни старини. Но сега все още беше войник. Още една година беше длъжен да тича, да се подчинява, да учи и другите на подчинение.

Квинтус се закова на място с вдигната за поздрав ръка.

— Салве, префекте! — поздрави той. — Дойде една тракийка. Жрица на Бакхус.

— Защо е дошла?

— Да говори с теб.

Маркус махна с ръка.

— Доведете я!

И се прибра вътре. Отпусна се в леглото.

Но скочи начаса, когато стражите въведоха облечената в сърнешка кожа красавица. Хубостта, благородното й държание, сподавената тревога в очите неволно предизвикаха у него чувство на уважение. С добре усвоен жест той я покани да седне на столчето до него. И сам застана насреща й, след като заръча да й донесат храна. Беше забелязал колко уморена и гладна е гостенката му.

После, припомнил си напълно етикета на Рим, поставил ръка пред устата си, защото иначе е неприлично, Маркус Красиниус се обърна към нея:

— Бъди добре дошла! Тук, в лагера, не мога да ти предложа нещо по-добро. Римският военачалник като простия легионер, докато е в поход, яде само овесена каша и ръжени сухари. — След това запита: — А ти коя си и за какво ме търсиш?

Видял, че тя не разбира латинската му реч, той повтори въпроса си на гръцки. Всеки римлянин от добро семейство е длъжен да владее и този език. Нали затова елините се хвалеха, че макар и победени от Рим, ще победят Рим с културата си?

— Аз съм Саине — отговори девойката. — Жрица при оракула на Дионис в планината Орбел.

„Служителка на Дионис-Бакхус! — помисли си Маркус. — Менада!“ Толкова бе слушал за Дионисовите оргии. И ето, пред него стоеше не някоя проста вакханка, а жрица!

— Каквото пожелаеш, ще бъде изпълнено, ако не е насочено против дълга ми като воин и римлянин.

Без да се докосне до храната, Саине пристъпи направо към целта си. Разправи му всичко: от тръгването на Спартак за Атина до изречената от Котис воля на Сбелсурд.

— Син на резоса! — повтори на себе си префектът. — Толкова ли вярва Мокапор на жреца си? Че дори сина си да пожертвува?

Всеки обича да се подиграва на чуждото суеверие.

Саине усети съчувствие в гласа му. И побърза да дрбави:

— Сбелсурд не е наш бог. Чужд бог е той, на далечните даки и гети, на дентелетите. Лъжливи са жреците му у нас. Лошо се говори и за жреца Котис.

— Какво се говори, Саине?

— Че изпраща при Сбелсурд само враговете на резоса.

— И сина му ли?

Тя вдигна рамене.

Маркус Красиниус се замисли. Мисли дълго. Той беше човек на своето време — време, когато се рушаха старите религии и се раждаха нови, когато умираха старите богове, а върху пиедестала на всеки от тях се изправяха десет нови. Когато едни от хората, преситени от живота, се отдаваха на атараксията — пълното вътрешно равновесие, без вълнения и без злоба, откъсвайки се от живота. А други мечтаеха да се слеят с Единствения бог — Световния разум. Маркус Красиниус се луташе мъчително от една крайност към друга, от едно учение към друго. Ту смяташе, че за родения римлянин нищо не подхожда повече от гордата поза на стоиците; ту още на другия ден това отричане от себе си, от най-сладките страсти, му се струваше жалко и обидно. И той преминаваше изцяло към другата крайност — насладата, която според хедонистите представлява най-висшето благо, а стремежът към нея — цел в живота. След това съвсем неочаквано вниманието му се насочваше към надеждата на питагорейците за безсмъртието на душата и хармонията на числата, която обуславя съществуването на Вселената. Понякога замечтаваше за идеалната Платонова държава, която ще се ръководи от философите; после изведнъж разбираше, че по-скучна уредба от нея не би могла да съществува. Подиграваше се с гаданията на авгурите, които по птичите курешки опитваха да гадаят за най-великите събития, а не можеше да се отърве от гъгнивите предсказания на скитащи ясновидци.

Той вдигна поглед.

— Спартак има ли много приятели?

Саине кимна.

— Обичат ли го хората?

Тя пак потвърди.

— Медите предпочитат Спартак пред баща му.

Колебанията на префекта се бяха свършили. Той вече бе решил за себе си. Не биваше да изпусне тоя случай. Най-голямата слабост на непобедимите траки беше раздорът. Нямаше по-благодатна страна, където с по-голям успех да се приложи старата римска мъдрост „Разделяй и владей!“. И тоя път всичко издаваше разкола. Рим трябваше да се възползува от него. И ведно със славата за Рим Маркус Красиниус да спечели слава и за себе си. Да спечели и още нещо.

Големият пълководец се познава по това, че умее да хване случая, когато му се представи. Без да мисли много, без умуване, дръзко, дори предизвикателно.

Ако Маркус Красиниус тръгнеше открито срещу Ямфорина, медите щяха да му устройват клопки и засади на всяка крачка. Сега, воден от тракийка, която знаеше и най-затънтените пътечки, той можеше да ги изненада. Предполагаше, че отнесената от Дизатралис вест ги е успокоила. Безгрижно се бяха отдали на подготовката за зловещото си тържество. А изненадата, когато е пълна — това е равно на победа. Имаше само една опасност — самата жрица да ги отведе в капана. Затова от предпазливост още при първото подозрение той щеше да я убие. Щеше да раздели кохортата на манипули така, че да не попаднат едновременно в засада. Който не рискува — не печели. Маркус Красиниус щеше да рискува, но с разум и предвидливост. Тъй както би сторил и самият Александър.

Той посегна към ръката на младата жрица.

— Саине, аз ще спася Спартак!

Тя го погледна с топлина, с доверие и благодарност.

Окуражен от тоя поглед, той посегна да я притегли към себе си.

— Но ти трябва да ми се отплатиш, Саине!

Девойката се дръпна назад. В същия миг на входа застана старият легионер.

Префектът пристъпи към нея с победоносна усмивка, посегна повторно.

И внезапно отскочи назад. Едва сдържа зад стиснатите зъби вика си на ужас. Изпод кожената й дреха се бе подала една люспеста главичка, която изсъска заплашително, опипвайки въздуха с раздвоено езиче.

Пепелянка!

Той я позна по черния зигзаг на гърба и рогчето на муцунката. Тракия беше блаженото място, където някога живеели боговете, където се бе излекувал куцият Хефест, след като Юпитер го хвърлил от висините. Ала в тая блажена земя змиите като че ли бяха повече от всички зверове и всички птици заедно.

Маркус успя да се овладее. Той беше истински римлянин. Дори се усмихна.

— Води ни, Саине! Не се бой!

А в себе си бе решил да пречупи волята на тая дива жрица.

ЖЕРТВОПРИНОШЕНИЕТО

Ямфорина не би могла да побере хилядите мъже и жени, които се бяха стекли от близо и далече да изпратят в дългото пътуване сина на резоса. Дървената скеля, от която щяха да го хвърлят върху копията, беше построена върху възвишението сред поляната на юг от града. Оттам почваше мрачната борова гора, която застилаше с тъмнозелената си зейра стръмното било на Орбел. Скелята, висока три човешки ръста, беше обвита с разкошно конопено платно. По цял свят се носеше славата на тракийките, които от тия груби влакна тъчаха платове, неразличими от скъпоценните материи, изтъкани от нишките, с които морските миди се прикрепват към скалите.

Ограденото с въже място, колкото за едно селско хоро, беше съвсем празно. Зад въжето тежковъоръжени войскари с тракийски шлемове, подобни на бакърени качулки, и с кръгли щитове-пелти едва възпираха притискащата се зад тях тълпа. Личаха само трите ясенови копия с широки медни накрайници, на които трябваше да се наниже божият избраник.

Наблизо цвилеха конете, запрегнати в царската колесница на Спартак. А върху нея бяха натрупани оръжията и посъдината, изкована от злато и сребро, с които душата му щеше да се отправи за Блажените полета. Двама роби стискаха поводите на буйните жребци. Личеше си, че едва се държат на крака от упойката, която им бяха дали. При погребението щяха да ги изгорят на погребалната му клада ведно с конете, за да му прислужват и след смъртта. Ако покойникът беше женен, тая участ щеше да сполети и любимката му. Ако ли пък жените му бяха повече на брой, те щяха да се скарат, истински или привидно само за пред хората, за голямата чест да го придружат и Отвъд.

Недалеч от жертвената площадка, до потока, който шуртеше в изровеното си през поляната русло, бяха накладени огньовете, на които се печаха закланите волове и овни. Натрупани като кръстци, чакаха реда си издути мехове с вино. Когато Великият конник вземеше душата на Спартак да я отнесе при Сбелсурд, народът щеше да се отдаде на радостно пиршество. Радостно: първо — защото такъв момък като него, умен и смел, беше способен да изпроси от Повелителя закрила срещу надигащата се заплаха и второ — защото самият Спартак щеше да се е избавил вече от всички страдания на тоя свят. Траките, които се радваха, когато техен близък се отърваваше от земните мъки, имаха много повече основания за веселие тъкмо сега, когато с придобитото си небесно блаженство Спартак щеше да помогне и на Медика.

Но въпреки всичко в очите на хората не личеше очакваното доволство. Лицата бяха навъсени, юмруците свити. Глух ропот като бръмчене на кошер се носеше откъм множеството и караше стражите да се обръщат все по-заплашително, да стискат по-яко копията. Надигаше се едва сдържана враждебност. На народа, който и без това с потискан гняв и недоволство беше приел натрапения му нов бог, вече почваха да дотягат отскорошните жестоки обреди. Трудно му беше да се раздели с божествата, с които бяха живели деди и прадеди — по едно божество пазител кажи-речи за всяко село и за всеки род, — за да ги замени с един бог вседържател, какъвто искаше да бъде и резосът.

Изведнъж множеството се обърна назад. Дочу се игрива музика. Откъм града се зададе тържественото шествие. Отпред вървеше заместникът на Котис, вторият жрец на Сбелсурд, следван от служителките на Ямбадула, посредничката между хората и Сбелсурд, на Бендида, на Асклепи, Джерман, Великия конник и Арес. Липсваше само Мукатралис, жрецът на Дионис. Може би не бе дошъл от старческа немощ — всички знаеха това; може би и от религиозна ревност — всички помнеха и другото, че тъкмо той се бе противил най-яростно на новата вяра.

След тях пристъпваше с вирната глава, облечен от главата до петите с бяла наметка, с венец от златоковани лаврови листа, синът на резоса. Обикновено преди тържеството пратениците до Сбелсурд биваха упоявани със сок от макови кутийки, та да не покажат малодушие в последния миг. Спартак бе отказал решително това снизхождение. Съзнателно и самоуверено бе тръгнал по определения път. Щом като баща му не се бе противопоставил — значи тъй трябваше да стане. Имаше някакъв смисъл, дълбока подбуда, в която той, все още незрял младеж, не можеше да прозре. Никой няма право да се съмнява във волята на бащата. Тъй беше и при елините, и при римляните, не можеше да бъде иначе при траките. Бащата дава живота, бащата е властен да го отнеме.

Подир обречения, пристъпвайки в унисон с песента, следваха свирачите със своите гайди, кавали, магадиди, лири, сиринги и бумтящи тъпани. Зад тях вървяха благородниците начело с облечения в бял траур резос, придържан под мишници от двама слуги, не толкова поради старческа слабост, колкото за господарска тежест. Шествието завършваха съпругите и дъщерите на аристократите, облечени с дълги пъстроцветни рокли и отрупани с венци и диадеми, чудновати фибули и тежки обеци, с огърлици от мъниста и безброй копчета — всичко от чисто злато.

Тълпата се отдръпна да им стори път. Жреците застанаха отдясно на жертвената тераса, свирците — отляво, а Спартак и четиримата му другари — в средата.

Тогава от свъсеното небе заваля дъждът — отначало ситен, лек като мъгла, който после се засили, наедря, зачести. Земята подгизна. От боровете заръсиха едри капки. Но хората не се разотидоха, увиха се по-плътно в зейрите, нахлупиха гуглите и лисичите калпаци.

Музиката гръмна. Спартак отхвърли бялата наметка и се впусна в бойния танц. Последваха го четиримата му другари: Дизатралис, Битус, Реметалк и Раскупор, удостоени с великата чест да го хвърлят върху копията, за да го отправят при бога. Ако Спартак не умреше отведнъж, вторият пратеник щеше да бъде избран измежду тях. Те играеха буйно, всеотдайно, тъй както се играе пред истинско сражение. Това не беше танц при пиянско тържество, с който целиш само да освежиш задрямалото си тяло. Сега, както и пред боя, щеше да има жертви. Само че докато при истинския бой никому не е известно кого ще посочи богинята главорезка, сега всички знаеха обречената жертва.

Изведнъж свирнята секна. Играчите се заковаха като статуи. И само задъханите им гърди издаваха, че са живи хора. Жрецът на Сбелсурд удари в мократа земя с позлатения си жезъл.

— Настъпи часът! — рече той. — Пригответе се, меди! Пожелайте на вашия посланик дързост и вяра в дългото странствуване!

Тогава Спартак се огледа. Ала не видя човешкото множество, което ръмжеше като хилядооко чудовище, не видя скелята и забучените копия. Погледът му се зарея нагоре, към поръсените с първия сняг върхари. На юг се надигаха страховитите зъбери на Орбел, на север — мощната грамада на Донакс, на изток — загладените била на Родопа, а на запад, към Стримон — снижаващите се склонове на Донакс и Орбел, които сякаш протягаха ръце за прегръдка през равнината.

И му стана тъжно. Чувал бе — Отвъд, там където щеше да се отправи след малко, почва истинският живот. Там няма болка, няма мъка и раздяла. Там, във вечността, в блаженството, няма зверове, няма вражи нашественици, няма мечове и отрова, завист и омраза. И все пак трудно му беше да се раздели със сенчестите усои на Орбел и Донакс, с пенливите им ручеи, с приятелите, с хората въобще — и добри, и зли… Та нали от всяка поляна пазеше скъп спомен, кажи-речи от всяка скала, от всяка падина — ту удачен лов на глиган, ту дива гонитба на освирепял тур, ту победна битка над нашественик, ту весел гуляй с другари…

Така унесен, той не дочу заръките на жреца. И му стана някак неудобно, дори посегна да го спре, та да му ги повтори. Ала навреме се спря. Та той и без това знаеше какво да каже на Сбелсурд или който и да е на неговото място — да даде сплотеност на траките. Само туй. Тогава те сами щяха да се оправят с другото.

Като в мъгла дочу и словата на баща си, изречени с много болка, но в същото време твърдо и решително:

— Щом като Всевиждащият, Единственият и Неповторимият иска жертвата, всички сме длъжни да му я дадем: от последния орач до резоса. Щом като Всесилният го иска, изпращам и сина си при Него. Само за доброто на Медика.

Спартак усети как гърлото му се свива в задушаваща тръпка. Стана му жал — не за себе си, повече за гордата мъка на баща си, за немощната си майка, която бе оставил без свяст в двореца, но чийто последен писък още кънтеше в ушите му.

Той долови знака на жреца и пристъпи към лобната площадка. Но се закова на място недоумяващ, потресен, вцепенен от ужас.

Четиримата му приятели, вместо да го последват, се обърнаха назад и се хвърлиха върху резоса. В ръцете им лъснаха острите акинакета. Дизатралис удари баща му в гърдите, а Битус в гърба. Другите не успяха да стигнат до него, пресрещнати от копията на телохранителите и хвърлилите се насреща им привърженици на Мокапор.

Ала резосът не загина. Наточените остриета се пречупиха със звън в облечената под бялата наметка броня. Мокапор не беше тъй безразсъден, та да излага живота си на всеки размирник. Той грабна махайрата на най-близкия войник и я размаха, настъпи срещу заговорниците.

Народът разкъса обръча на охраната и нахлу в стъгдата с хилядогласен рев. Схватката се развихри мигновено. Мълчаливото, покорно до вчера множество изведнъж се превърна в освирепял звяр, който помиташе всичко по пътя си.

И тогава, дори в кънтежа на боя, всички дочуха бойния вик на настъпващите римляни.

— Ба-ри-тус! Ба-ри-тус!

Този стоманен припев, на който не бе устоял никой народ в света, пред който се сковаваха в ужас най-мощните армии, обърка и разбунтуваните траки. Пламналият метеж внезапно пресекна. Мокапор опита да стори нещо.

— Меди! — изкрещя той. — Забравете враждата! Сега има само една цел — врагът! След мен, меди, да го срещнем достойно!

Ала народът беше безоръжен, народът съзнаваше, че с тояги и голи юмруци няма да устои против облечените в желязо манипули. И отстъпи. Пръсна се в безредие. Побягна с привържениците си и Мокапор. Но като видя, че една центурия вече е пресякла пътя му към Ямфорина, свърна на север и изчезна в гората.

Когато Спартак понечи да го последва, вече беше късно. Легионерите затваряха обръча. Въпреки това той би опитал да си пробие път, ако не бе видял Саине, която тичаше насреща му, разплакана от радост. Готова да го прегърне, щастлива, жрицата се закова на място, сякаш спъната от гневния му поглед.

— Защо идваш с врага? — запита Спартак.

Тя отвърна смутена:

— Враг ли е този, който те спасява от смърт?

Тогава се вмеси Дизатралис, неусетно застанал пред тях:

— Има една поговорка: „Пази се от данайците дори когато правят дарове.“ Аз казвам: „Пази се от римляните дори когато те спасяват!“

Спартак се извърна рязко и посегна за някакво оръжие.

— Кои тогава са приятелите ми? Тия, които поискаха да убият баща ми, те ли?

Дизатралис скръсти ръце на гърдите си:

— На резоса сме врагове, на тебе — приятели!

— Не може така! — сряза го Спартак. — Или мои и бащини приятели, или мои и бащини врагове!

Тогава се обади Битус, който обикновено мълчеше:

— Баща ти отдавна заслужаваше смърт. Защото отне свободата на медите, защото от волни траки поиска да направи селяните роби, а пък аристократите — дворцови прислужници. Търпяхме го заради теб. Надявахме се на теб. Когато видяхме, че и теб ще загубим, не издържахме. Нито в бога му вярваме, нито в благородството му.

Не можа да довърши, защото от града дотича задъхана една слугиня и падна в краката на Спартак:

— Бързо, господарю! Майка ти Хегезипила умира!

Момъкът не изчака тя да се доизкаже, а хукна към града. По даден знак от префекта, който наблюдаваше отдалеч всичко, легионерите се отдръпнаха да му сторят път.

Спартак прекоси тичешком Ямфорина и влетя в двореца. С два скока се озова в майчината си стая. Завари първата жена на резоса безпомощно отпусната върху леглото, затрупана с кожи, под които едва се виждаше восъчното й лице.

С последно усилие тя размърда устни:

— Сине!… Не можах да понеса… Ужасната вест… Повелята на Сбелсурд… Сърцето не издържа… Отивам си…

Той седна до нея, сложи ръка върху челото й.

— Трябва… Трябва да ти го кажа! — додаде старата. — Остани само ти!

Слугинята и Саине, която го бе последвала дотук, се отдръпнаха мълчаливо.

Майка му се озърна.

— Ти… — пошепна тя. — Ти не си син на Мокапор…

Спартак не успя да ахне от потреса.

— Да! — добави Хегезипила. — Твой баща е Котис, жрецът на Сбелсурд…

Момъкът слушаше, разтреперан от напрежение, а сякаш нищо не чуваше.

Със сетни сили тя продължи да нарежда:

— Още тогава, след твоето раждане, резосът искаше да те погуби… Но аз го заплаших… Че ако посегне на теб… ще разглася всичко… И той се побоя… Да не се разчуе позорът му…

Пое дълбоко дъх:

— Остави те жив… Призна те за син… А на Котис отмъсти. Прикова го в пещерата… С вериги…

Спартак тутакси си припомни червените белези върху глезените и китките на нещастника.

— Отмъщаваше си… А пък аз не можех да попреча… Пазех поне теб… Все се надявах, че лошото ще те отмине… Когато те изпрати в Атина, знаех, че иска да се отърве от теб… И аз, колкото и да ме болеше, пожелах същото… Но ти се върна… Какво е станало после… Научих само последната му подлост… Да те убие… И най-гнусното… Присъдата да произнесе родният ти баща… Постигнал бе отмъщението си…

Тя едва дишаше. И все пак намери сили да добави:

— Върви! Намери баща си! Доведи го! Да го видя…

Спартак поклати глава.

— Ще стоя при теб! Не мога да те оставя сега!

Хегезипила поклати глава.

— Аз или ще оживея, или ще умра… Както реши Конникът — носачът на душите… Ако ти не го превариш, ако не спасиш баща си, Мокапор ще го погуби… Знай…

И Спартак се реши. Реши се само заради молбата в майчините очи. Слисан от всичко, което бе чул, той все не можеше да приеме за свой баща омразния на цялото племе първожрец.

Пред вратата го чакаха приятелите му. Той реши да не крие нищо от тях.

— Научих, че Мокапор не е мой баща!

— Цяла Медика го знае — отвърна Дизатралис.

Спартак ги изгледа с укор.

— И никой да не ми го каже?

— С нашия заговор ние го доказахме! — отвърна Битус.

Спартак махна с ръка.

— Това сега няма значение! По-важно е да спася баща си. Кой ще дойде с мен?

Без да отговорят, всички надянаха броните, опасаха махайрите, грабнаха пелтите и копията и го последваха.

Саине влезе при майка му с билки и отвари да помогне, ако не е станало много късно.

На стъгдата пред двореца сред облечените в желязо телохранители стоеше Маркус Красиниус Алвио.

— Салве, резосе! — поздрави го той с вдигната по войнишки ръка.

Спартак пристъпи към него.

— Благодаря ти, че ме спаси от смъртта! Можеш да бъдеш горд, че с бързината и решителността си осуети едно престъпление.

— Благодари на прекрасната вакханка! — усмихна се префектът, — която ни доведе.

Спартак посочи с широк замах пред себе си.

— Бъдете ми скъпи гости! Чувствувайте се в двореца и в града ми като у дома си! Всяка къща, всеки стопанин ще се радва да ви докаже тракийското си гостоприемство!

— А ти, резосе, къде отиваш?

— Да спася истинския си баща. Да се разправя с неговия мъчител, с тогова, който поиска да унищожи и мен.

— А не бих ли могъл да ти помогна и аз?

Спартак се поклони с достойнство.

— Сега си почини като гостенин! Не са тракийските планини пригодни за римските легионери. Благодаря ти за това, което стори досега! Отсега аз сам ще се справя с врага си.

Възседна коня и препусна към крепостната порта, последван от стотина конници — малцината, които не бяха избягали в планината при идването на римляните.

СМЪРТТА НА ПЪРВОЖРЕЦА

Пещерата се огряваше само от едно лоениче, чиито бледи сияния трепкаха по стените и люлееха разкривените сенки на влезлите хора. Върху купчина мръсна слама седеше облечен в дрипи с вериги за ръцете и нозете, със сплъстени коси Котис, старият жрец на Сбелсурд. Очите му, зачервени, мигаха непривикнали към светлината. Но лицето му, сякаш издялано от орехово дърво, не трепваше пред мъчителите.

Сложил ръце на кръста, Мокапор го гледаше присмехулно и дръзко.

— Е, първожрецо! — прекъсна той накрая тишината. — Знаеш ли защо съм дошъл?

Котис мълчеше.

Резосът се усмихна.

— Най-сетне дойде денят на моето отмъщение.

— А до днес не отмъщаваше ли? — прекъсна го с дрезгав глас затворникът.

— Не! До днес само се подготвях.

Неволна сянка премина по лицето му. Той напрегна сили и изрече думите, които бе обмислял на път за пещерата:

— Ти уби сина си!

Жрецът гледаше с дръзка недоверчивост.

— Така е, развратнико! — натърти Мокапор. — Онзи ден по моя заповед ти самият определи Спартак за посредник със Сбелсурд.

Непроницаемото лице на Котис внезапно омекна, удължи се. Очите му се разшириха.

— Лъжеш! — изхриптя той.

— И днес, както е обичаят, твоят син, омразният плод на престъпната ти любов, замина при Сбелсурд с три копия в гърдите.

Той преглътна. Ех, де да беше така! Но се овладя. Ако не на сина, трябваше да отмъсти поне на бащата. Дори с лъжа.

— Той замина, ала не като желан посланик до бога. Умря не веднага, а след дълги мъки. Сбелсурд не го намери достоен.

— Лъжеш! — изкрещя повторно Котис. — Кой тогава е по-достоен от Спартак?

Мокапор пристъпи крачка към него.

— Вече съм задоволен.

Ала не успя да възпре неволната въздишка.

— Наказах те и аз! Отнех ти най-милото, както ти някога ограби мен. Ти, когото от прост отшелник ктист направих пръв жрец в Медика.

— Защото ти бях нужен. Защото с мен замести умрелия Котис. А не ти се щеше народът да открие смъртта му, за да го мисли безсмъртен. Заради предсказанието на стария Котис…

— Не е важно защо. Направих те втори по могъщество след мен, за да се крепим взаимно.

Първожрецът го прекъсна отново с тихия си глас:

— Тъй беше рекъл предишният Котис: „Умре ли първожрецът, ще умре и твоята власт.“ Ей затова ти бях нужен…

— А ти ми отне любимата жена. А ти, за да ме доунищожиш, подло се свърза с враговете ми — с тези, от които трябваше да ме браниш. Предаде и мен, и Медика. Попречи ми. Ако не беше ти и твоето предателство, аз щях да обединя под един скиптър и медите, и дентелетите, и синтите, и скодриските. Това щеше да бъде само началото. После щях да присъединя и сатрите, и сердите, и бесите. Можех да създам едно велико тракийско царство като някогашната държава на одрисите. И да я противопоставя на ненаситните римляни. — Задъхваше се от гняв и отчаяние. — Разколът — това проклятие за тракийските племена. А бях на път да го преодолея. Ако ти не бе издал плановете ми на бесите. И те нападнаха сердите, стреснаха дентелетите. Останаха само скодриските. Но те са диви, жадни само за плячка. С тях стигнахме до Елада. Но се отказах от тях. Защото в Додона разграбиха и опожариха храма на Зевс, а в Делфи — храма на Аполон. Ей затуй, проклетнико, те приковах тук. Сигурен съм, че и то ти е малко. И смъртта на Спартак ти е малко. Ще докарам Хегезипила. И нея да осъдиш — и нея да изгорят на кладата при погребението на сина ви…

— Чудовище! — почти изхлипа жрецът. — Какво ти бе сторил Спартак? Не те ли тачеше като свой баща?

— Нищо не ми е сторил. И аз го бях приел за свой син и наследник. Ако не беше ти. Ти, който пося омразата на бесите към мен. И омразата на Дионисовия им жрец, на могъщия Вологез. Всички служители на Дионис из цяла Тракия, във всички племена са противници на резосите. Не признават друга власт над своята. Аз щях да направя Спартак свой наследник. Но научих, че тоя проклетник Вологез замисля поход срещу мен, че крои заговори сред царедворците да ме свали. И да сложи на мое място твоя син. Това реши съдбата му.

Първожрецът стисна устни.

— Ако наистина си убил Спартак, тогава убий и мен! Тялото е тъмница за душата, затворена заради своята греховност. Убий ме да освободиш тая затворница! Тя вече е изкупила многократно греха си, отдавна постигна безсмъртието, отдавна престана да угажда на телесните желания. Готова е да се слее със Сбелсурд.

— Не! — зла усмивка сгърчи устните на резоса. — Ти няма да умреш. Ти ще живееш, ще ми служиш до смъртта си и ще се каеш…

В пещерата връхлетя помощникът на Котис, който всъщност беше неговият тъмничар, и извика задъхан от уплаха:

— Спартак идва с цяла стотня войници!

— Млъкни! — изкрещя му Мокапор.

Не успя да го превари. Котис вече бе чул. Тържествуваща усмивка грейна върху изпитото му лице.

— Лъжец! Значи Спартак е жив. Спартак те гони…

— Млък! — с един ритник резосът го простря на пода. — Спартак идва, но няма да те завари жив!

И заби акинакето си в гърдите му.

После с бързи стъпки излетя навън, метна се на коня и препусна към долината, където го чакаха верните му хора. В светилището на Сбелсурд нямаше право да идва никой друг освен резоса и богослужителите.

Само след минута в пещерата влезе Спартак и се хвърли върху обления в кръв първожрец. Положи ухо на гърдите му. Сърцето още биеше.

— Махнете веригите! — заповяда той нетърпеливо.

Един як ковач пристъпи с клещите и разчекна железните гривни. Спартак вдигна отпуснатото тяло и го изнесе навън, та го положи върху наръч сено. Насипа в раната прахан и я превърза с разкъсаната си риза. Наля в устата му вино.

Спътниците му бяха притихнали смутени, загърнати в шарените си зейри, под които опитваха да крият от ръждата щитовете и кривите си махайри. Само копията стърчаха настръхнали над главите им. От мрачното небе се сипеше порой от мокър сняг и дъжд, който се натрупваше по боровите клони, но не се задържаше дълго върху им, а се свличаше на едри парцали по земята.

По заповед на Спартак войниците направиха носилка, положиха в нея ранения и поеха към Ямфорина. Котис дишаше тежко, на пресекулки. Беше жив, но вече личеше, че не му остава да живее още много.

По едно време той отвори очи, размърда устни. Спартак даде знак да го оставят на земята и коленичи до него.

— Сине — промълви старият жрец, — благодаря на Сбелсурд, че ме дари с тая радост — да те нарека така! Вече мога да умра.

— Няма да умреш! — пошепна Спартак. — Майка ми те чака. Ще те изцерим…

— Ще отнесеш благословията ми, сине! Защото никой вече не може да ми помогне… Та аз ли не знам това, посветеният на Сбелсурд Лечителя… Първо се лекува душата, после тялото… Защото болестта идва от душата… Душата оздравява от словото… Щом тя придобие мъдрост, лесно добива и здраве… Но като всеки лек — и мъдрост също с мярка… Премине ли мярката, добие ли премного мъдрост, тя вече не иска да остане в тялото, което е ковчег за душата… И бърза да се слее със Сбелсурд…

Котис отново отпусна глава.

— Синко! — пошушна той. — Искам да ти кажа нещо… Искам всичко да ти кажа…

— После, в Ямфорина…

— Не, не! Сега! Нямам време… Чуй ме, сине!… Да знаеш… За да ме съдиш… И за да не ме осъдиш много строго…

Спартак сложи ръка на челото му.

— Не се вълнувай!

Но Котис не спря, продължи да говори, повече да шепне, да фъфли:

— Млад бях тогава… Жаден за живот… Жаден за власт и сила… Той ми я предложи… Свързахме се двамина алчни за власт… Затова може би… Ходил бе Мокапор при дентелетите, видял бе техния Сбелсурд… Харесал го бе… Щом на небето има един бог — значи и на земята трябва да има един резос… Сбелсурд укрепва властта на царете… Старият Котис, предшественикът ми, му бе служил, вярно… С безброй чудеса бе укрепил вярата в Сбелсурд. И в Мокапор… Но всяка дружба до време… Спречкали се бяха резосът и първожрецът… Веднъж Котис казал пред народа: „Умра ли аз, ще умре и властта на Мокапор…“ И когато Котис се преселил при Сбелсурд — сам или с чужда помощ, — Мокапор се бе сетил за предсказанието… Аз заместих мъртвия… Облякох одеждите му… Взех името му.

Той млъкна, колкото да си поеме дъх, и продължи:

— Проклет да бъде денят, когато му издадох тайната на татула… Страшна тайна… Служех му честно… Докато видях Хегезипила… Аз пък бях от „чистите“… Нямах право на жени, нямах право да ям месо, да пия вино… Тогава разбрах, че не съм получил власт, а съм станал роб… И душата ми се разбунтува… Можех да се надявам само на едно — на неговата смърт… Затова потърсих помощта на бесите… На Дионисовите жреци, вечните врагове на Сбелсурд… И на резосите… Не успях… Подцених ума и коварството му…

Той едва шепнеше. Гърдите му дишаха мъчително.

— Разбрах го много късно… Когато се събудих… Окован във вериги… Подучил помощника ми да сложи татул и в моето ястие… Както преди това слагахме на другите…

Вече нямаше сили и за шепот. Само по движението на устните му Спартак се досещаше какво иска да му каже.

— Така живея оттогава… Понякога, когато му трябвам, той ми дава татул… И после ми втълпява да говоря това, което той ми заповяда… Това е тайната на татула… Убива волята… Прави те пълен роб…

Тревожен звук от рог прекъсна думите му. Из въздуха запрехвърчаха стрели и копия. Чу се звън на кръстосани мечове.

Спартак скочи, досетил се, че ги напада Мокапор. Размахвайки махайрата, той се втурна нататък, където вече се водеше боят. Но скоро разбра, че е обграден отвред. Даде заповед за отстъпление.

Понесли ранения на ръце, Спартаковите привърженици побягнаха по гористия склон. Достигнаха билото и селото с вкопаните в земята отшелнически жилища. Ктистите тъкмо бяха натрупали насечените за зимата пънове върху дръвника. И избърсваха брадвите със сухи парцали.

Дизатралис извика на първия, когото видя:

— Тарула, помагай!

— Какво искаш? — запита оня.

— Да задържим Мокапор, докато Спартак отнесе баща си в Ямфорина.

Стотина облечени в бяло мъже застанаха зад Тарула.

Той се обърна към тях:

— Дизатралис иска да се бием срещу Мокапор.

Те зашумяха възмутени.

Тогава Тарула отвърна решително:

— Борбите между властниците не ни засягат.

— Как да не ви засягат? Котис беше ваш брат, а Спартак е негов син!

Тарула го изгледа кротко.

— Наистина Котис беше от нашите. Но се полакоми за власт и сила. За първенство. Защото при нас първенци няма, защото при нас всички са равни. Котис стана първожрец. Котис наруши обета си за непорочност. Той вече не е ктист.

Дизатралис усети как кипва господарската му кръв.

— Щом не щеш за Котис, тогава — заради мен! Вие сте мои селяни, в моя земя. И аз ви заповядвам да се биете!

— Нито земята е твоя, нито ние сме твои, нито ти можеш да ни заповядаш, а само бог…

Избухливият аристократ беше готов да замахне с меча си, ако Спартак не го бе отклонил:

— Остави ги! Да не губим време!

Без да трепне, Тарула пошепна, но тъй твърдо, че всички го чуха:

— Който точи меч, меч ще го прониже!

Вече отдалеч, тръгнал подир Спартак, Дизатралис се закани с вдигнат юмрук:

— Ще се върна някой ден и тогава ще залича бърлогата ви от лицето на земята!

— Ако такава е волята на Единния! — отвърна с поклон към изток ктистът.

Отстъпващите достигнаха съседната височина, обградена отвред с гора, и се спряха. Приготвиха се там да пресрещнат нападателя.

Отскачайки от мерещите се в него стрели, Спартак огледа околността. Чак сега си даде сметка колко глупаво се бе намъкнал сам в капана, в лапите на многократно по-силен противник. Той преценяваше бързо. Убеден беше, че няма друг изход. Принуден беше да приеме обсадата. И да чака. Саине щеше да се разтревожи. Щеше да прати други траки; щеше да прати, ако трябва, и римляните.

Но щеше ли да издържи дотогава раненият Котис, щеше ли да ги дочака Хегезипила?

В смътно предчувствие той пропълзя до баща си. Разбра го още преди да чуе сърцето му. Старият бе мъртъв.

Пареща сълза изпълни очите му. Но той я преглътна. Та нали Котис вече се бе отървал от тоя свят, от всичките му мъки, от болките и страданията? Нали сега Конникът отнасяше душата му в Блажените полета? Нима ще плаче, когато е длъжен да ликува? От векове траките се веселят при смъртта на близкия човек…

А защо той не можеше да се зарадва? Или пък никой никога не се е радвал, а всичко е било преструвка… Понеже тъй го изисква обичаят… И тоя обичай… Не е ли само опит да бъде надхитрен животът… Измислен от нещастните хорица, да оцелеят, да устоят, да не бъдат смазани от скръбта… Лъжлива утеха — както казваше Аргиларий Философ… И все пак утеха…

Пръв се досети гърбавият Стак. Той изтича пред всички и прикрит зад щита, се провикна с цяло гърло:

— Хей, войскари на Мокапор! Чуйте! Котис е мъртъв! Помните, ли неговото предсказание? „Умре ли първожрецът, ще умре и властта на Мокапор.“ Свърши се вече властта на Мокапор! Резос е Спартак!

Изкусно метната стрела се впи в бедрото му и той едва успя да се дотътри при другарите си, които побързаха да го превържат.

Сред обсадителите се дочу някаква глъчка. Ропот ли беше това, последвал думите на Стак?

Ала не! Захващаше се нова битка. Някой бе нападнал хората на Мокапор в гръб. Спартак реши да не губи ни минутка. Поведе и той сподвижниците си в пристъп. Боят отново пламна още по-ожесточен. По пелтите затрещяха ромфеите — дългите мечове, що се носят само на рамо; зазвънтяха махайрите; зачаткаха акинаките; кръстосаха се дългите тракийски копия; засвистяха медновърхите стрели.

Мокапор пак трябваше да отстъпи, оставил на полесражението много убити и ранени; оставил още повече бегълци, разколебани от напомнянето на гърбавия Стак.

Тогава Спартак видя избавителите си. Те не бяха нито римляните, нито съгражданите му. Насреща му стояха тия, за които бе слушал толкова хули — горяните. Дрипави, недохранени селяци, нахлупили на главите си вместо шлемове дебели лисичи ушанки, облекли кожуси от зубри, които пазят като истински брони, с грубоковани мечове, с обгорени колове вместо копия и щитове от изплетена леска, върху която беше опъната пак зуброва кожа.

Пред всички стоеше разкрачен, подпрял се на окървавената си ромфея, едър червенокос мъжага, чието лице беше нарязано от белези. Върху гърдите му висеше на златна верижка иконка от мрамор, изобразила Тракийския конник, който поразява глигана — символа на злото.

Спартак го изгледа с възхищение.

— Бойните белези са знак на благородство — рече той. — Мъж без белези не е мъж. Ти изглежда си достигнал върха на благородството.

Горянинът се усмихваше спокойно.

— Кой си ти? — запита го Спартак.

— Терес Бунтовника. Чувал ли си това име, благородни Спартак?

Терес Бунтовника! Че кой не бе слушал за него от Синтия на юг до Сердика на север, от Доберус на запад до Бесапара на изток? В тия размирни времена, когато всеки резос гледаше как да прилепи към владенията си повече земи от съседите, когато от запад и юг настъпваха римляните, горите бяха пълни с размирници, които се криеха из непроходимите усои и нападаха всеки, който им падне. Един от тях, най-дръзкият, беше Терес. Някога Мокапор отвлякъл жена му. Но Терес догонил похитителите и ги избил до крак. То се знае, повече не се върнал в селото си. Заживял из пущинаците. И оттам правеше пакостните си набези — ту стадо на резоса ще отмъкне, ту някой планински дворец ще му запали. И когато накрай търпението на Мокапор прелееше и той се спуснеше подире му с войската си, Терес се прехвърляше или в земите на дентелетите, или при синтите, или при одомантите, или при сатрите, при сердите, а най-често при вечните врагове на Мокапор — бесите. И Мокапор прекъсваше гонитбата. Не му се щеше да нахлува в чужди земи, заради един прост разбойник война да захваща.

— Защо ме спаси, Терес? — запита Спартак.

Бунтовникът отвърна с дръзката си усмивка:

— Видях те на зор. — Но изведнъж стана загрижен. — Аз съм приятел на всеки, който се бие с Мокапор.

Спартак пристъпи към него.

— Благодаря ти! И бързам да те поканя гост за погребалното тържество на баща ми. Ако пък ти хареса, остани с юнаците си при мен.

Терес поклати глава.

— Туй няма да го бъде! Приятел мога да ти стана, слуга — не!

— Че аз за слуга ли те каня, Бунтовнико?

— Резосът има или слуги, или врагове. Средно няма.

Макар изпълнен с благодарност за навременната помощ, Спартак неволно усети как гневът задавя гърдите му. Видя насреща си истински тракиец — различен от елина и от римлянина, които обичат родината си. Тракиецът обича само рода си, само селото си. Мрази аристократите, които искат да му внушат идеята за отечество, отмята се от тях. Предпочита да стане разбойник, чужд наемник, но да не слугува никому. Това бяха те, тракийските селяни. Денем хрисими и покорни. Плащат всичко, що поиска властникът: и данъци, и ангарии. Дават повече, отколкото им поискат. А нощем догонват с бързите си коне бирниците и ги съсичат. И си вземат обратно всичко. И надвземат. На другия ден — отново мирни и покорни копачи.

Спартак се обърна да приготви баща си за път, без да отговори. Вместо него в разговора се намеси сприхавият Дизатралис:

— Е, какво? Щом не щеш да дойдеш, да те смятаме ли враг на Спартак?

— Не! — поклати глава Бунтовника. — Той ще бъде резос долу, аз — горе, в планината.

Обади се и гърбавият Стак:

— Истински тракиец си ти, Терес. Горд, непокорен. Ала вече не може така. Не може все разединени. Трябва да се сплотим всички. Иначе ще станем роби.

Бунтовникът вирна глава.

— Не е ли все едно: и при римляните, и при резоса — все роб…

— Ти не знаеш какво е робство — прекъсна го сърдито Дизатралис. — Затуй говориш така.

— А ти не подозираш какво е безправието на тракийския селяк. Затова и ти приказваш тъй. Знаеш ли, младежо, чувал ли си? След като бяха заробени от римляните, сега македоняните плащат половината от данъците, които плащаха на цар Филип. Знаеш ли това, а?

— Има безправие. Има повече безправие. Има пълно безправие…

— А свободата е само една. Или си свободен, или не си. Ония там, из Елада и Италия, нямат избор. Ние тук имаме планините си. Имаме си Родопа, имаме Донакс, имаме Орбел. Докато са те, никой насилник не ще ни покори напълно.

Дизатралис кипеше от гняв при тия дръзки слова. Ала нямаше какво да възрази. Знаеше, ако не беше Терес, те всички сега щяха да бъдат трупове, съсечени от Мокапор. И още нещо. Той беше аристократ наистина, мощен, втори след резоса. Но селски аристократ, разбираше се със селянията. Стори му се, че проникна в душата и на тоя бунтовен селяк.

Затова замълча и той.

Нагласил мъртвеца в носилката, Спартак дочу последните думи на горянина. Но и той се въздържа. Пък и не знаеше какво да отговори. Разколебал се бе. Имаше много истина в тия думи.

Терес довърши мисълта си:

— Ако ли загатваш за римляните, не ние ги докарваме. Водят ни ги първенците, резосите, които се боричкат. Ние и да се спречкаме, и да се бунтуваме, много вреда няма. Малки хора — малки поразии. Опасни сте вие, дворяните. Големи хора — големи поразии…

Спартак неволно се почувствува виновен. Оня римлянин, когото остави в Ямфорина, изглеждаше честен воин, който държи на думата си. И все пак… Макар че не той го бе викал.

Той положи ръка върху рамото на Бунтовника:

— Терес, почети погребалното тържество на баща ми. И да останем приятели… Или още по-добре — съюзници!

В ДВОРЕЦА НА МОКАПОР

Маркус Красиниус Алвио беше заел определените за гости покои, където го бе отвел дворцовият управител. Кохортата му пък се бе подслонила из градските къщи. Само личната му охрана се бе настанила в едно от казармените помещения на двореца, опразнено от войниците, които бяха последвали Спартак към светилището на Сбелсурд.

Върху нара в ъгъла на стражницата седяха един до друг десетникът Квинтус Публиус Либеон и синът му Мециус Публиус Либеон. Точно преди една година, петнадесет дни преди януарските календи през 677 година от основаването на Рим, или както казваха елините, през втората година на 193 олимпиада, младият легионер беше завършил петгодишното сурово обучение, което преминава всеки легионер, преди да поеме бранното поприще по пътищата на победоносния Рим.

Времето на войника е винаги заето. Малко му остава за приказка и размисъл. Всъщност той няма защо да приказва, още по-малко да умува. Неговото призвание е да се бие, да громи враговете на Рим, да завладява нови провинции, да докарва нови роби, които да орат, да копаят, да жънат — да хранят и легионерите, и патрициите.

Старият десетник и синът му бяха попаднали случайно в една кохорта. Противно на обичая. И макар че бяха все заедно, в поход и в бой, рядко имаха време да се видят, да разменят дума.

Тъй и сега, седнали един до друг, те повече мълчаха. Пък може би се бяха отучили да говорят. Само им беше приятно да бъдат един до друг, приятна им беше тая близост, защото не знаеха какво ги очаква утре, след час, след минута дори.

Бяха си отправяли все същите въпроси, както винаги: какво ли прави старата майка на Мециус, колко ли са пораснали петте му братя и двете му сестри Публия Прима и Публия Секонда. Нали в Рим жените нямаха лични имена и получаваха родовите имена на бащите си, а за да не бъдат смесвани, биваха наричани Прима — Първа, Секонда — Втора и тъй нататък?

— Дали още се крепи домът ни? — запита се сам Мециус, припомнил си седеметажната сграда на богаташа Крас, в една от чиито стаи майка му бе отгледала децата си. — Дали вече не се е срутил?

Квинтус Публиус сгърчи устни в сурова полуусмивка.

— Стояла е един век, ще стои още един. Да печелят Красовци!

И млъкна внезапно, досетил се, че бе изрекъл нещо нередно. Войникът няма право да одумва римското устройство.

Мециус отклони разговора:

— Догодина ще получиш пенсията, ще получиш и земята, що ти се полага. Тогава ще ги измъкнеш всички оттам. Ще дойде краят на нуждата. Върху наша земя, и с пенсия…

Баща му скръсти молитвено ръце.

— Да бъде благословена Троицата на Акропола: Юпитер Оптимус, Юнона Регина и Минерва. Да помагат Матер Магна Деум Кибела и синът й Атис, да бъде милостив и Митра. И Бендида-Артемида-Анаитис-Атаргатис, богинята на живота и водата, чийто символ е рибата. И всички останали богове и богини, и римски, и чужди…

Мециус наведе глава. Отрасъл в многоезичния Рим, където си бяха дали среща всички религии на света, той също така не знаеше кому да се моли — дали на древните семейни божества, на които се кланяше майка му: духовете на прадедите, пенатите — пазителки на живота и благосъстоянието на дома, ларите — покровители на полетата и пътищата и двуликия Янус, — който охранява вратите. На държавните ли сурови богове от Акропола, които толкова приличаха на елинските? Или на пълчищата чужди богчета и богинки, които нахлуваха на тумби във веротърпимия Рим? А войникът има нужда от вяра. Има нужда от покровител. Животът му винаги виси на косъм. Едни си избират отделен бог или богиня, други като Мециус и баща му предпочитаха да се осланят на всички вкупом, та случайно да не разгневят някой от тях, който е по-силен и по-сръдлив.

Квинтус се умисли.

— Хубаво нещо е земята, собствената земя! Защо тогава селяните бягат от нея. Защо нахълтват в Рим, та стана нужда Сула да отмени правото на пролетариите за евтин хляб? Легионерите ламтят за земя, а селяните стават легионери…

Мециус отвърна:

— Житото е евтино. И месото, и зеленчуците…

— Защо са евтини?

Мециус млъкна. Дотук стигаше разбирането му. Навярно такава е волята на боговете.

Баща му поклати глава.

— Защото на патрицианските имения работят роби.

И добави с въздишка:

— Слисал съм се, сине. Вече недоумявам кое е право и кое не е. Но виждам, робите съсипват плебса, съсипват селянията. Робите ще съсипят и мен, когато получа земята си. Знам, няма да ни изхрани и тя. А ние? Какво правим ние с теб? Ние ловим роби, за да работят земята на патрициите. За да поевтиняват житото и месото. За да отива земята пак у патрициите…

В помещението влезе разводачът, десетникът Септимус.

— Мециус Публиус Либеон! — извика той още от прага. — На пост!

Момъкът скочи, нахлупи шлема, грабна щита и копието и тръгна подире му, като едва погледна баща си. Вече не беше син, а войник, който изпълнява заповед. Той застана пред вратата, закова се неподвижен като статуя. В двореца беше тихо. Траките преминаваха на пръсти, смутени от дръзките гости, които въпреки заповедта на префекта с държанието си явно издаваха воинското си високомерие. Още по-смутени бяха от близката смърт на старата Хегезипила, при която от снощи бдеше неотлъчно Саине.

Мециус неволно се заслуша в разговора, който се водеше в стаята на префекта.

— Вече е на път! — каза Силвиус Красиниус, който бе препускал от Десудаба дотук, за да донесе новината. Той беше братовчед на префекта и пръв центурион в кохортата, най-довереният му човек.

— Само той ми липсваше! — изръмжа Маркус Красиниус. — Фортуна си играе мръсни шеги с мен. Все него изпречва на пътя ми.

Центурионът подметна:

— По-разглезен аристократ от него няма в целия Рим. Напарфюмиран — ще се задушиш от парфюма му. Начервен като хетера, отрупан с пръстени…

— В боя ги свалял.

— И четиристотин роби само у дома му в Рим. Нощем спели на улицата, защото вътре нямало място.

— За туй не му завиждам! — рече Маркус и повтори старата римска поговорка. — Колкото роби, толкова врагове!

Часовоят на вратата сви в недоумение вежди. Ето на̀, и благородниците недоволствуват от същото. Тогава защо има роби?

Александър Велики никога не подценявал противника си. Затова и Маркус Красиниус добави, макар и неохотно:

— Но и смел, не забравяй! И умен. И суров. Тежка служба ни предстои, драги. При такъв началник — трибун на кохортите, помощник на претора.

— Тук не е Рим — опита да го успокои братовчедът. — Тук опасностите дебнат отвред. Няма да му остане време за старите дрязги.

Самообладанието на Маркус стигна дотук:

— Не става дума за дрязги, за съперничество. Става дума за това, че аз не мога да го понасям, а трябва да му се подчинявам, да бъда любезен, покорен…

Но не! Дори пред най-близкия не биваше да издава чувствата си. Какво би казал, ако го видеше Александър?

— Трябва да питам авгура — усмихна се насила той. — Да поискам съвет от пилците му.

Силвиус не обичаше да се замисля много.

— Я остави! — рече той. — До утре я ти, я онзи…

И Маркус беше съгласен с тая философия.

— Наистина, докато Гайус Салвариус Астрагал дойде, могат да се случат хиляди случайности. Ами докато живеем, нека да си поживеем!

Легионерът Мециус стоеше неподвижен на поста си, все едно нечул нищо. А то не го и засягаше. Аристократите се борят за власт, всеки срещу всеки, като че ли могат да изядат всичко, което награбят; като че ли могат да отнесат със себе си в гроба всичко, което имат…

От стаята на Хегезипила, в другия край на коридора, излезе угрижена жрицата на Дионис. Маркус Красиниус я видя. Погледът му светна.

— Покани я! — обърна се той към братовчед си.

Силвиус Красиниус излезе да я пресрещне.

— Салве, вакханке! — поздрави я той почтително. — Префектът Маркус Красиниус Алвио те кани за малка беседа.

Тя го изгледа умислена.

— Добре!

И влезе подире му в стаята.

— Поздрав, Саине! — посрещна я Маркус.

Девойката се поклони.

— Извини ме, префекте! Нямам време. Хегезипила вече се отърва от грижите на земния свят. Трябва да уведомя Спартак, за да подготви тържеството.

Той я запита:

— Слушал съм много за вашите обичаи. И все пак — чудно ми е. Не тъгувате ли за умрелите?

Тя вдигна очи.

— Дали не тъгувам… Сърцето ми се къса… Но не бива… Това е все едно, че от студената и влажна землянка, където е студувала и гладувала, Хегезипила се е преселила в прекрасен палат… А нас е оставила в землянката… Трябва ли да плача за нея… Или за мен…

— Смяташ ли, че там е по-хубаво оттук?

Саине вдигна рамене.

— Отде да знам? Дори и Евридика не можа да се завърне от онзи свят, та да ни разправи какво е видяла. Но старите казват, че само там съществува истинско щастие. Тук ние виждаме неговото отражение, като лунната пътека в езерото.

Маркус се замисли. Чудна беше тази земя. Не само дивите варвари. Настройваше с мисли за смъртта и коравите римляни.

— А за нас оня свят е страшен. Студен и мрачен. Ако въобще го има. За нас всичко е тук, на земята.

— Тоя свят е сън. Истинският живот е онзи, където се пресели Хегезипила.

— А ние казваме: „Наслаждавай се, докато си жив!“

Забелязал неприкритото й желание да си тръгне, той рече:

— Почакай! Аз знам, че жриците на Дионис са прорицателки. Предскажи ми и моето бъдеще! Не много, не всичко. Поне това, което ме очаква наскоро.

Девойката разпери безпомощно ръце. Смяташе, че молбата му е искрена. Не допускаше, че това беше само предлог да я задържи, да продължи близостта с нея.

— Сега не мога, префекте. Предстои ни да изпратим Хегезипила. Три дни ще продължат погребалните веселби. Развеселена да си иде и изстрадалата Хегезипила. После, след като свърши тържеството, ела в Дионисовото светилище! Тук нямам сила.

Неочаквано той посегна да я хване за ръката.

— В такъв случай аз сам ще си го предскажа.

Тя се дръпна раздразнена:

— Тогава защо ме бавиш?

Той заговори тържествено, както бе слушал авгурите, които мърмореха неразбрано предсказанията си, докато следяха пътя на свещените гълъби:

— Маркус Красиниус Алвио ще стане велик военачалник. Ще завладее света. А преди това ще завладее най-красивата жена, което е все едно.

И посегна да я прегърне.

Саине се отскубна гневно от прегръдката му.

— Попитай по-напред какво ще кажат Парките! — пресече го тя. — А хубавата жена, за която говориш, е отровен плод. Не е за теб. Усойница е тя.

И с леко, неуловимо движение извади от пазвата си една истинска усойница, подхвана я с длани и я поднесе към лицето му.

Маркус Красиниус отстъпи пребледнял. Неволно посегна към меча, та с него да отблъсне зловещата заплаха, която съскаше насреща му и го пронизваше с втренчения си стъклен поглед. Очите му не можеха да се откъснат от блестящите капчици отрова, оцедена върху двете остри зъбчета.

— Махни я! — изхриптя той.

Без да се обръща, все едно каменна статуя до вратата, часовоят едва сдържа усмивката си. Рядко се случва такова удоволствие на войника — да види разтреперан пълководеца си.

В това време откъм двора се чу някакъв шум, тракане на оръжия, сподавена глъчка.

Саине излезе.

Преди още префектът да се прибере, Спартак влетя в двореца и без да поглежда настрана, забърза към майчината си стая, следван от пребледнялата жрица.

Остана вътре при нея само няколко минути. Саине чакаше отвън пред вратата. После той се показа. Беше още по-блед. Ръцете му потреперваха. Главата му се бе отпуснала върху гърдите.

Маркус Красиниус го пресрещна със съчувствен поглед. Спартак вдигна глава. Под очите му се виждаха две влажни следи. Той преглътна с мъка и рече:

— Префекте, споходи ни двойна радост. Отърваха се от света на мъките баща ми и майка ми. Още по-радостно е, че двамата заедно ще пътуват към Щастливите полета. Каня те на погребалното тържество.

Попаднал сред този чуден народ, Маркус Красиниус изведнъж пожела да го изучи, да проникне в душата му.

— Питах Саине — рече той, — питам и теб. Ти си образован мъж. Живял си в Атина. Вярваш ли, че има задгробен живот? И че той е по-щастлив?

Спартак не отговори веднага.

— Сега аз съм резос. Длъжен съм да вярвам в това, в което вярва племето ми.

— Радваш ли се, че родителите ти са се отървали от земните мъки?

— Принуден съм да се радвам, префекте. Мъча се да се усмихвам, а сърцето ми вътре се къса. Но трябва. Защото те наистина се избавиха от страданията.

Маркус Красиниус се замисли.

— А може би вие сте по-прави. За нас всичко е тук. И хубавото, и лошото. Затова бързаме да грабнем от живота всичко, каквото ни се удаде.

— Навярно затова ние не се боим от смъртта — отсече Спартак.

Римлянинът се изправи.

— Нима ние се боим?

Тракиецът поклати глава.

— Целият свят се прекланя пред мъжеството на римлянина. Само че вашето е друго, различно. Ние се бием, понякога за да загинем, да идем в хубавия живот. Вие се биете, за да оцелеете, за да живеете след това.

— И затова винаги побеждаваме — натърти Маркус. — Защото искаме да живеем.

Спартак вдигна нагоре умислен поглед:

— Смъртта винаги ни прави мъдреци, кара ни да размисляме. Да мислим за безсмъртието. Ние, траките, толкова жадуваме за безсмъртие, че забравяме всичко друго. Не сме годни да възприемем мисълта за смърт.

— А ние не! — отвърна Маркус. — Боговете ни са безсмъртни, държавата ни е безсмъртна. Но не и отделните хора…

Тия думи подсетиха Спартак.

— У нас е друго. Всеки се грижи за своята душа. Иска тя да бъде безсмъртна. Не понася друга мисъл. Моята личност стои над всичко. Ние жадуваме за свобода. И в безсмъртието виждаме свободата си. — Внезапно той прекъсна умело подхванатия от префекта разговор: — Извини ме, префекте! Трябва да вървя! Трудно се подготвя тракийско погребение.

Маркус Красиниус вдигна ръка за поздрав, след което се прибра в стаята си. Там се изтегна върху леглото и продължи мислено недоизречените си думи: „Траките жадуват за свобода, свобода до безвластие. А безвластието е признак на слабост. Слабостта пък е примамка за всеки завоевател. Безумци, не виждат ли, че в неудържимия си и безразсъден ламтеж за пълна свобода те стремглаво летят към робството? Не се ли досещат за какво съм тук и аз?“

ГОСПОДАРИТЕ НА СВЕТА

Три дни и три нощи продължиха веселбите край двамата покойници, положени редом върху погребалната клада. Нямаха чет воловете и свинете, и овните, които бяха опечени на шиш и изядени; делвите с вино и пиво, които бяха изпити; песните, които бяха изпети; хората, които бяха изиграни. Който и откъдето да беше, щом бе дошъл тук, бе нахранен и напоен. И римските легионери, които не ядат и не пият извън лагера, получиха позволение от префекта да се позабавляват. Само за нощувката беше трудно. Малка се оказа Ямфорина, нямаше къде да приюти толкова другоземци. И макар че снегът не преставаше, хората не се безпокояха много. Наяли се и препили, те се загръщаха в кожусите си и заспиваха направо върху снега. И боговете ги запазваха здрави и читави. Проспали пет-шест часа през деня или през нощта, те скачаха на крака и освежаваха още неизтрезнелите си глави с ново ядене и пиене.

По три пъти на ден имаше надпрепусквания около жертвената клада. Десетки колесници станаха на парчета. Двама колесничари се пребиха, та положиха и техните тела в подножието на жертвеника до тримата умрели от преливане да изпроводят в дългия път Котис и Хегезипила. По три пъти на ден най-изкусните ездачи опитваха да обяздят най-дивите жребци. По три пъти на ден най-яките борци премерваха силите си.

А през тези три дни събрани от близо и далеч зидари изградиха царска гробница. Майстори рисувачи изписаха стените й със сцени из живота на покойниците. Вътре натрупаха безброй вещи, които щяха да им бъдат нужни в отвъдния живот: скъпоценна колесница с позлатен ярем, меч, копие, лък, стрели, щит, броня и златен шлем-маска за Котис; гривни, огърлици, пръстени, златообшити носии, фибули — за Хегезипила и безброй съдове, амфори, ритони, хидрии, блюда, масички и столове за бъдещия им дом.

На третата вечер Спартак запали с факла кладата. Сухите борови стволове пламнаха изведнъж, сякаш над тях израсна огнена планина. Огрени от заревото му, сипещите се снежинки заприличаха на искряща вихрушка. Снегът наоколо се стопи, оголи земята. И тъй както повелява обичаят, Спартак се впусна пръв в погребалния танц. Скоро го последваха и другарите му. Само Дизатралис все гледаше да се махне, заседнал над един мех с вино, все недоверчив към римляните, а Стак се гърчеше от треска в леглото си с подлютена рана от забитата в бедрото му стрела. И накрай всеки, който още можеше да се държи на крака, се хвана на хорото. Не спряха, докато не изгоря и последната главня, докато цялата клада не се срина в купчина жарава. Тогава играчите, кой по-рано, кой по-късно, се отпускаха на земята като посечени от умора и заспиваха мигновено.

На заранта начело с всичките жреци от Ямфорина и околността пренесоха овъглените кости в гробницата. Когато знатен тракиец се отправя за Небесните селения, с него погребват любимия му кон и любимата му жена. Котис не бе имал друга жена. А Хегезипила бе умряла заедно с него. Затова пред гроба му заклаха най-хубавия жребец в Ямфорина. Конят е въплъщението на Тракийския конник. Той отнася душите към вечното блаженство. Пред входа поставиха две плочи икони: на Конника — това загадъчно божество на плодородието, на лова, полята и здравето — и на Бендида — богинята на подземните сили и плодовитостта, с две копия в ръка, възседнала заднишком елен.

Строителите зазидаха входа и стотици селяни почнаха да засипват вечното жилище с пръст. Затрупаха го до покрива. Щяха да продължат напролет, когато се стопеше снегът. И на това място щеше да изникне още една тракийска могила.

Спартак седеше пред пиршествената трапеза до гробницата на родителите си редом с Маркус Красиниус. Префектът този път си бе наумил да играе ролята на опитен дипломат, който тачи варварските обичаи. Край тях бяха насядали най-личните траки, които не бяха избягали с Мокапор. Само Дизатралис не беше останал. Още вчера хората му го бяха отнесли в селото му мъртвопиян.

Софрите бяха затрупани с дивеч: мечи лапи, рибици от тур, глигански бутове, пълнени с гъби глухари. Виночерпците разнасяха гъсто ямфоринско вино. Наоколо бяха наклякали свирачите, които се редуваха — ту кавалджиите, ту магадистите, ту гайдарите — да пригласят на певците, надпреварващи се да славят покойниците и предците им. Около могилата танцуваха под звуците на сирингите обучени коне. Разделени по двойки, мускулести борци премерваха силите си.

А снегът не спираше. Сякаш небето се бе продрало и изсипваше върху премръзналата земя цели преспи наведнъж. Вятърът ги поемаше, усукваше ги в луди виелици и ги трупаше във вълнисти навеи из урви и долове. Дори на открито снежната покривка стигаше до пояс.

Виното бе извършило своето. Маркус Красиниус и Спартак пресушаваха на един дъх налятото им вино и се кълняха във вечна вярност.

Както обикновено префектът пиеше само от своята чаша, изваяна от носорогов рог. Такова беше поверието — тя предпазвала от отрова. А нему още като юноша му бе предсказано от един стар халдеец да се пази от отрова. В Рим, пък не само там, в целия тогавашен свят от Египет до Елада шетаха продажни роби и Ескулапови жреци, та и най-доверени приятели не се поколебаваха много-много, преди да пуснат някое зрънце в ритона ти и да те отпратят преждевременно да се окъпеш в забравата на Лета.

А от напиване префектът не се боеше. На ръката си носеше пръстен от аметист, което на гръцки значи „ненапиващ се“. Смяташе, че вълшебният камък запазва главата му винаги бистра, а не навикът му, придобит в безброй гуляи. Митридат Понтийски бе привикнал организма си към арсеник. Ала Маркус Красиниус не се доверяваше особено на привикването. Затова държеше нарочен роб пробник, негоден за нищо друго, който опитваше преди него всяко ястие и питие.

— Славни префекте! — натърти Спартак. — Слушал ли си за Рес от Троянската война? Сина на Стримон и музата Евтерпе. Слушал ли си за тракийския резос Диомед, син на Арес и нимфата Кирене? Диомед с човекоядните жребци. Арес е тракийски бог. Арес значи „който се втурва“. Нашествието на дорийците прекъсна разцвета на траките — такива, каквито ги е описал Омир.

— Знам! — кимна Маркус Красиниус. — Знам всичко за тая война. Та нали Еней, основателят на Рим, е троянец?

— А пък траките са родствени на троянците — възкликна Спартак. — Това значи и на римляните. Траките и римляните са братя, префекте.

— Ей затова най-смелите бойци на света са траките и римляните — додаде Маркус Красиниус.

Спартак се поколеба, преди да изрече гласно мисълта си:

— Свързани в съюз, те ще победят света.

Не по-малко пиян от другите, центурионът Силвиус Красиниус рече самохвално:

— Няма нужда от съюз. Рим може да го победи и сам.

Спартак като че ли не го чу.

— Ако Македония не бе преварила — повече на себе си каза той, — навярно Тракия щеше да роди Александра. Чувал ли си за Ситалк, сина на Терес, който обедини в една държава тракийските племена от Понта до Пангея, от Родопа до Скития? Ако заблудената стрела на трибалите не го бе улучила, навярно Ситалк щеше да грабне славата на Александра.

Виелицата вече бе успяла да се развихри в пълната си мощ. От воя й хората не можеха да чуят думите си. Снегът мигновено натрупваше купчини върху всяко ястие, щом готвачите отхлупеха капака. Виното се превръщаше в розова ледена каша.

Спартак даде знак.

— Време е да се приберем в двореца. Да продължим там пиршеството.

И всички — аристократи и прислуга, — всеки, който още можеше да се движи сам, се отправиха към града. Ето из бялата мрежа на снегопада се показаха дървените градски стени, някак снизени от затрупаните с дълбоки преспи ровове. Тракийските стражи бяха изчезнали. Техните места върху градските кули и по стените вече бяха заети от римските легионери. Засипани със сняг като мраморни статуи, те стояха неподвижни, твърди, непоклатими, сякаш и в тая далечна, сурова страна символизираха непоклатимия Рим.

Спартак ги видя. И тягостно досещане стисна гърлото му. Навред из града бяха разставени на пост римски легионери. Легионери стояха на пост и пред двореца му.

Ако беше пил по-малко, той може би нямаше да постъпи тъй безразсъдно. Сега се поддаде на първия порив.

— Префекте! — рече той. — Римляните и траките са братя. Нека се разберем по братски!

— Да се разберем!

— Прибери войниците си! Да не дразнят народа ми.

— Но те ти помагат, резосе. Крепят властта ти.

Спартак вирна глава.

— Вече нямам нужда от помощ.

Маркус Красиниус сви устни.

— Имаш, резосе. Твоят народ не понася реда. А Рим значи преди всичко ред. Рим донесе ред и в Медика.

Убеден в правотата си, убеден, че новият му приятел ще го разбере, Спартак възрази:

— Рим носи своя ред. А ние държим на нашия.

Маркус Красиниус все още се надяваше да постигне целта си като дипломат, а не с открито насилие.

— Ние сме братя — потвърди той. — Но и родни братя се различават. Рим има една голяма цел — света. Траките — само своя дом. Рим има амбиции, траките нямат. А на тоя свят успява тоя, който върви напред, а не оня, който отстъпва.

Спартак спря насред път.

— Префекте — рече той рязко. — Чуй ме! Дойдохте като братя. Идете си като братя! Да се запомним с добро!

Тогава и Маркус като по чудо изтрезня.

— Където е стъпил римският крак, назад не се връща!

Спартак стисна юмруци.

— От Медика ще се върне!

— Няма, резосе! — изправи се насреща му префектът. — Римляните са господарите на света. Всеки, който иска да запази власт и богатство, става приятел на римския народ.

— Това значи роб.

— Това значи съюз с господарите на света.

Спартак бе почервенял от гняв.

— Тази земя не понася завоеватели — изръмжа той. — Нито със сила, нито с коварство! Изгаря ги. И Дарий, и Александър, и Лизимах.

Тогава Маркус Красиниус се обърна и с красноречив жест посочи изникналите зад гърбовете им легионери, които ги бяха обградили в заплашителен железен обръч.

— Послушай съвета ми, резосе! Остани верен съюзник на Рим!

Спартак осъзна безизходността си. Но тракийската му кръв вече се бе разиграла.

— Ти нямаш право, префекте! Тук е моя земя!

Тогава и Маркус Красиниус изгуби търпение.

— Ето правото! — извика той. И се удари по късия римски меч.

Не довърши. Пъргав като рис, Спартак се хвърли върху него и му го изтръгна от ръката. Ала не успя да го удари. Неколцина легионери притичаха да защитят военачалника с щитовете си.

Спартак побесня. Развъртя меча така, че сякаш се закри от враговете с жив щит от сила и сръчност. И тогава, в трясъка на боя, когато кънтяха само ударите на желязо о желязо, той чу заповедта на префекта, който викаше задъхан:

— Хванете ми го жив!

Спартак видя как приятелите му отбиват пристъпите на легионерите; видя как паднаха Реметалк и Битус; видя как десетина мъжаги се хвърлиха върху гърба на Раскупор и преди той да се опомни, му свързаха ръцете на гърба; видя как побягна извън града едноокият Диза, последван от хайка разярени римляни.

Единствен Терес Бунтовника все още се съпротивляваше, все още въртеше двата меча, които бе успял да изтръгне отнякъде. Опрял гръб в стената, той отблъскваше цяла десетка легионери, които напираха насреща му настървени, ала вместо да си помагат, повече си пречеха. Силата на римските воини се крие в сплотеността и маневреността на манипулите. В свободна схватка, при това претоварени с тежко снаряжение, те губеха преднината си пред пъргавостта на тракийските бойци.

Защитен от заповедта на префекта, която го предпазваше по-добре от всякаква броня, Спартак реши да се възползува от това предимство. С изненадващ устрем той разкъса вражия обръч и изскочи на площада пред двореца. И там битката не пресекваше. Едва сварилите да грабнат оръжие ямфоринци връхлитаха яростно върху събраните легионери. Тълпи от жени и старци бягаха към градските врати, където стражите напразно опитваха да ги спрат.

Видели резоса си, траките се спуснаха към него, ала той ги върна отсред път:

— Бягайте в планината!

Послушни, те обърнаха назад. Сметоха стражите при портите и се пръснаха из полето. Спартак не успя да ги последва. Всички легионери, водени от Силвиус Красиниус, се нахвърлиха срещу него. Предпочетоха едрата плячка. Мечът му сякаш изгуби остротата си, притъпен от стотиците изпречени насреща му щитове. Ръката му изтръпна от ударите на метал в метала. Като глутница железни вълци римляните свиваха бавно обръча си.

Вече нямаше изход!

В същия миг от двореца излезе, олюлявайки се под огромния товар, Терес Бунтовника, понесъл на гръб няколко легионери, които се опитваха и все не успяваха да го свалят на земята.

Спартак нямаше повече време. Оставаше едно — тайният излаз!

И той се втурна към двореца. Прекоси тичешком стъгдата, спусна се в избата, хлопна зад себе си вратата. После издърпа каменната плоча и се намъкна в зиналото под нея подземие.

Опипом в тъмнината — де време да пали борина? — продължи забързан напред, докато достигна края му.

Все така пипнешком налучка затисналата го друга каменна плоча, надигна я и изпълзя навън.

Тогава дочу глъчката на легионерите, които бяха излезли от града да го търсят. Видя ги през редките пролуки между боровите стволове. Краката им пропадаха в дебелата снежна настилка, телата им затъваха до пояс, до гърди, а някъде, над засипаните урви, и над главите, та ставаше нужда другарите им да ги измъкват с дръжките на копията.

Спартак отчесна една разклонена борова клонка и я привърза към левия си крак. Стъпи с нея върху снега. Постави друга клонка на десния, после пое нагоре към планината, без да затъва, като нарочно избираше най-дълбоките преспи, които римляните не биха могли да прегазят.

РИМСКИЯТ МИР

След бягството на Спартак Ямфорина беше омиротворена бързо. Повечето тракийски воини и гражданите хванаха гората. Останаха тези, на които римляните бяха препречили пътя, и онези, които не се бояха от римляните — старците и сакатите, — защото никой нямаше да ги купи като роби.

В довчерашния затвор на Мокапор лежаха навързани и наблъскани един до друг неколцина ранени и затова попаднали в плен траки. Най-личен от тях и най-пазен беше Терес Бунтовника. Римляните не бяха забравили мечата му сила. Затуй не само завързаха ръцете, ами и нозете му натикаха в дървени букаи, та и на врата му надянаха желязна халка. Маркус Красиниус го определи веднага за свой гладиатор. Надяваше се, ако Терес оцелее и овладее гладиаторското изкуство, да го продаде скъпо и прескъпо в Рим.

Ала като че ли най-зле беше гърбавият Стак. Когато римляните претърсваха завладяната Ямфорина, бяха го намерили на легло с гноясала рана от стрелата на Мокапор. Силвиус Красиниус бе отсякъл начаса:

— За нищо друго няма да го бъде! Ни за бой, ни за работа. Ще го вземем да опитва гостбите на префекта. И да го отровят, загубата няма да бъде голяма.

Тозчас заковаха железния нашийник на врата му и го привързаха на двора до стария пробник редом с ловните кучета. Ако беше в Италия, или дори в Македония, нямаше да ги вардят така строго. И да избягат, къде ще се дянат? Ала тук, където беше достатъчно да притичаш само стотина крачки и да те погълне гората — виж, тук невързан роб не се оставя.

Стак се строполи начаса върху снега и отново се унесе в непрекъсващия си кошмар — един и същ лъв с огромна черна грива го бе захапал за бедрото и все го влачеше към бърлогата си. Само понякога в междините на трескавите пристъпи той виждаше наведен над себе си стария роб, който изцеждаше в устата му стиснатата в длани шепа сняг.

Най-сетне Стак усети как му олеква. Тозчас разбра, че пак се е отървал. Тракийският конник и тоя път го бе прескочил. Оставил го бе да се натегли както трябва на този глупав свят.

Нещастникът опита да се подпре на лакти.

— Е? — това беше и въпрос, и възклицание на почуда, че е още жив.

— Какво „е“? — сви рамене старецът.

— Добре съм се наредил, а?

— По-добре и от Терес!

— А Спартак? — запита Стак. — Избяга, нали?

— Избяга. Ама докъде ще стигне?

Стак помълча и добави:

— Ще се измъкне. Познавам го. Ще измъкне и нас.

— Дано Дионис чуе думите ти! — пошепна пробникът.

Ясно допреди малко, небето отново се забулваше в мръсносива наметка като непрана вълна. Запрелитаха редки снежинки, които кръжаха безредно из въздуха, ни нагоре, ни надолу, като молци в лятна вечер.

— За какво ме тъкмят? — запита Стак.

Старецът опита да се пошегува. Дори в най-голямата мъка, ако не умее да намери смешното, човек по-добре да мре направо.

— Ще бъдеш на почит. Като почетен гост пръв ще почваш яденето и пиенето.

— Аха!

— Ще пируваш като патриций… Докато имаш щастие… Ето виж и мен, досега, слава Дионису, още съм жив.

Внезапно от съседната къща долетя женски писък. Завайкаха се старчески гласове. Риданията се усилиха, превърнаха се на вой, който закънтя зловещо над притихналото селище.

— Родила се е още една нещастничка — досети се Стак. — Момче не се оплаква тъй жално.

Старият роб додаде:

— Защо ще я оплакват? По-добре отсега да я хвърлят в снега, преди да е видяла живота, преди да е видяла римския мир.

Замълчаха, смутени от хорската мъка, притихнали пред риданията на клетата майка, която оплакваше рожбата си и проклинаше себе си, че бе създала още един злочест живот. Пред тази дива скръб биха изтръпнали и суровите римски воини, за които всички говореха, че сърцата им са от стомана.

Стак внезапно запита:

— Смяташ ли, че оня свят е по-добър от тоя?

Той беше истински тракиец. Винаги го бяха терзали проклетите въпроси за живота и смъртта, за битието и небитието, за смисъла и безсмислието, за доброто и злото. Не само сега, не и преди осакатяването си, а още по-рано, когато беше съвсем млад и силен.

Пробникът отвърна, без да се поколебае:

— Виждам, ти си от знатните. За вас как е, не знам. За нас, бедните, няма по-лош свят от тоя. Затуй поне ние искрено оплакваме раждането на децата си.

— И мечтаете за оня, така ли?

— Мечтаем я! — сви рамене робът. — Че какво друго ни остава? В римската държава робите и бедняците жадуват за Оня свят. Докато дойде Месия, тъй говорят юдеите, Спасителят, който ще направи и тоя свят щастлив.

— Ама ти вярваш ли, че това може да стане?

— Ако робите избият господарите си, ще стане!

Стак присви устни.

— А как мислиш? Дали тогава из средата на бившите роби няма да излязат нови господари?

Старецът пак сви рамене. А Стак добави:

— Няма да я бъде тая, няма! Светът всякога е бил разделен на бедни и богати, на плебеи и патриции, на роби и господари.

Изтичалите от двореца слуги и войници прекъснаха разговора им. Те докараха коли и колесници, заградиха с тях един кръг със стотина разкрача обиколка. От казармата излязоха свободните от наряд легионери, покатериха се на колите. Квинтус Публиус изведе под мишца сина си. Младият легионер още не се бе оправил от удара, който бе получил, когато Терес го бе тръшнал на земята. Неусетно до тях се наредиха и някои престрашили се траки. От двореца излезе Маркус Красиниус и застана на площадката зад поставената пред него кола.

И ето, от затвора на Мокапор извлякоха Терес Бунтовника, развързаха го, свалиха букаите от нозете му и го изтикаха сред арената, почти гол на снега.

Центурионът Силвиус Красиниус вдигна ръка. Множеството стихна.

— Робе! — извика той. — Говорят, че траките са смели, че са жадни за кръв. Говорят, че когато се напият и нямат кого да убиват, себе си раняват, за да се радват на кръвта. Докажи колко си смел! Докажи ще бъдеш ли годен за гладиатор!

— Аз гладиатор не ставам! — изръмжа Терес.

— Роб, който не се подчини на стопанина си, бива бит с камшици, бива разпъван на кръст, бива разкъсван между две наведени дървета. Чуй ме! За теб има само един избор: или в рудниците, или на гладиаторската арена. Всеки рудокопач предпочита гладиаторската участ, защото се умира изведнъж. Но докато умреш, живееш добре… За роб…

И понеже Терес мълчеше упорито, центурионът додаде:

— Сега ще се пребориш с животно. С див бик. Победиш ли го — значи си годен за гладиатор.

Стак и пробникът надничаха между колелата на струпаните коли да видят какво става.

— Турът е страшен звяр! — пошепна Стак. — Ама и Терес не е пеленаче. С какво ли ще се бие?

Десетникът Квинтус Публиус му подаде едно копие и Терес го стисна здраво в ръката си. Неколцина войници дотътраха една голяма клетка. Отвориха я, стъпили отгоре й, и отвътре излетя огромен тур, див бик, с рога, дълги пет педи. Той изфуча гневно и стъпи на арената. Главата му, приведена към земята, се поклащаше заплашително. Очите му, налети с кръв, мятаха мълнии. Те огледаха злобно малката площадка и се спряха върху застаналия насреща човек.

Цяла минута гладиаторът и животното се измерваха с вторачени един в друг погледи. Накрая бикът не издържа. Тупна с копито и полетя напред като стенобитен таран. Терес не трепна. Остана на мястото си, докато врагът му посегна да го поеме върху рогата си. Тогава чак рязко отскочи встрани и в същия миг запрати копието си под лявата му плешка — и то толкова ловко, че почти никой не забеляза как стана това. Бикът изтича десетина крачки, без да спре. После се обърна с щръкнало в ребрата му копие и се приготви за новото нападение. Ала силите му стигнаха само дотук. Той се олюля и се тръшна на земята.

Всичко стана толкова неочаквано, че от устата на зрителите излетя къс рев на недоволство. Те сякаш не бяха присъствували на гладиаторско забавление, а — в кланица. Очакваха напрежение, драматична борба, а видяха едно просто убийство на беззащитно добиче.

Някой се провикна:

— Да се бие с човек! Да се бие със Севт!

Множеството поде тоя призив, зарева от доволство.

Терес пристъпи до тура и измъкна копието си. Оправи огъналия се връх. После се обърна към префекта, за да чуе присъдата му.

И я чу.

— Да се бият! — реши Маркус Красиниус.

Тогава изненадващо Бунтовника вдигна копието и го запрати срещу му. Ала не познаваше врага си. Римляните знаеха отлично, че гладиаторите са отчаяни глави; знаеха, че могат да очакват от тях всякакво безразсъдство. Двамата легионери, които стояха привидно безучастни зад префекта, само изнесоха напред щитовете си и копието отскочи встрани.

В следния миг десетина легионери се метнаха върху непокорника, свалиха го на земята под градушка от юмруци и ритници. Когато накрая го вдигнаха, отново омотан с въжета, Терес Бунтовника се бе превърнал в къс окървавено месо. И все пак беше жив. Риташе и хапеше, ръмжеше като звяр, крещеше. С блъскане и ритане го откараха в затвора и затръшнаха зад него вратата.

Това събитие развали настроението на всички. Проклетият варварин ги бе лишил от едно вълнуващо развлечение.

Маркус Красиниус тъкмо се двоумеше дали да изкара на двубой Севт и някой друг тракиец, когато откъм градската кула долетя звук на рог. Силвиус Красиниус изтича натам. Върна се скоро.

— Посланици на Мокапор! — извести той.

Маркус Красиниус нареди:

— Доведете ги!

Скоро откъм главната врата се зададоха тримата пратеници със завързани очи, охранявани от една десетка легионери. Те преминаха мълчаливо през града и влязоха в двореца, където малко преди това се бе прибрал и префектът.

— Мокапор хитрува — обърна се Стак към другаря си по участ. — Дочул е за спречкването му със Спартак и бърза да не пропусне случая.

Старецът поклати тъжно глава.

— Не само Мокапор. Всички правят тъй. Търсят римляните за съюзници, та с тяхна помощ да се отърват от съперниците си. А после никой не може да ги отърве от съюзниците им. Така Рим налага своя мир над света.

Стак щеше да каже още нещо, но млъкна на средата. От двореца излезе, загърнат с вълненото си наметало, Мециус Публиус, младият легионер. Той отвърза Стак от халката в стената.

— Хайде, пред мен!

— Къде? — запита Стак.

— При префекта.

Нещастникът закуца пред него. Едва се дотътра до приемната зала, където бе прекарал толкова веселби. Видя римския големец полегнал върху пиршественото легло, видя изправените зад него центуриони, видя смирено застаналите насреща им пратеници. И ги позна. Познали го, те отвърнаха погледи.

Виночерпецът му наля вино в глинена чаша.

— Пий! — рече той.

Стак обърна наведнъж чашата.

— Сега чакай тук!

Виночерпецът му посочи ъгъла и постави ритона с вино на масичката пред префекта.

— Слушам ви, посланици на Мокапор! — заговори Маркус Красиниус.

Тогава Спарадок, племенникът на резоса, разгъна пергамента, що бе донесъл.

— До Маркус Красиниус Алвио, славния римски префект, от Мокапор, резос на Медика — поздрав!

Маркус кимна, доволен от обръщението.

Пълномощникът продължи:

— Винаги съм се стремял да имам за съюзници и приятели господарите на света. Силният приятел те прави силен. Не само по моя вина този съюз не можа да се осъществи досега. Надявам се, че още не е твърде късно. В знак на искрено приятелство предлагам на победоносния префект да му дам хора, които да отведат воините му при побягналия от страх размирник Спартак, за да се възцари вечен мир помежду меди и римляни. Признавам, че от глупост съм обичал Спартак като син. Мислех, че съм го възпитал като истински благородник, че съм го направил достоен боец, музикант и оратор. Но той измами надеждите ми. И както одриският резос ослепи и шестимата си синове за това, че се бяха присъединили към персите, така и аз без никакво съжаление предоставям на римляните неблагодарника, за да бъде сурово наказан. Срещу това обещавам да сключа договор с великия римски народ за вечен съюз и вечен мир.

Маркус Красиниус мълчеше с наведени очи. И когато отговори, не погледна към пратениците.

— А кой ще отведе легионерите ми при Спартак?

— Ние! — отвърна Спарадок. — За да ни повярваш.

Префектът се обърна към Квинтус Публиус:

— Вземи центурията на Силвиус Красиниус и последвай пратениците на резоса. Ще ми доведеш Спартак жив или мъртъв!

Едва тогава се обърна към тримата траки:

— Да затвърдим с наздравица договора си!

И щракна с пръсти.

Робите поставиха ястия и вино пред всекиго. Маркус Красиниус вдигна носороговата чаша.

— За мира!

— За Рим! — отзоваха се в хор траките. — За Маркус Красиниус Алвио!

Всяка гостба за префекта, всяко питие минаваше първо през Стак, който го вкусваше, и тогава го отнасяха на трапезата.

Пиршеството наближаваше края си, когато войниците извлякоха навън полупияния пробник. Завързаха го отново до стария роб.

— Сега ти си сит, пък аз гладен! — пошегува се онзи. — Разбра ли вече каква е работата ти?

Стак се усмихна тъжно, без да отговори, а робът отново запита:

— За колко време умира отровен човек?

— Час, два, понякога и дни.

Старецът впери остър поглед в лицето му, сякаш искаше с поглед да му втълпи мисълта си.

— Слушай! — рече му той накрая. — Отдавна си го мисля. Ако някой сложи отрова, римлянинът ще изпие виното, преди да се разбере, че съм отровен аз.

Стак почваше да разбира.

— Отдавна се моля — додаде робът, — някой да стори това. Нека пукна и аз! Но и римлянинът да пукне. Аз сам бих сипал отровата. Само че откъде да я взема?

Стак вече беше разбрал всичко.

В това време от двореца излязоха пратениците на Мокапор, придружени от стотина легионери начело с Квинтус Публиус. Без да спират, те се отправиха към градската врата и поеха към планината.

— Дано ви изядат вълците! — изръмжа робът.

А виелицата започваше отново. Фучеше из комини и стрехи. Снегът ставаше все по-гъст, понесен почти водоравно. Снежната завеса забулваше погледа. Вече и най-близките къщи едва се забелязваха. Свечеряваше се бързо. Студът се усилваше. Двамата нещастници опряха гърбове да се посгреят. То се знае, това не помогна нищо. Тогава, без да си кажат ни дума, те се намъкнаха в навятата до стената преспа. Едва тук, напълно засипани, усетиха, че се постоплят. Вече се готвеха за сън, когато дочуха тревожните рогове. Забиха барабаните. От казармата излетяха въоръжените легионери и се спуснаха към укрепленията.

Тогава от потъмнялото небе редом със снежния порой полетя градушка от запалителни стрели и горящи камъни — като падащите звезди през лятото. Повечето от тях изцвърчаваха, загасени тутакси в снега. Ала някои, успели да се задържат в дървените стени и стрехи, неусетно запалваха къщи, обори, хамбари, дървени кули. Ту тук, ту там лумваха пожари. Римляните се суетяха от едно огнище на друго. Те познаваха отлично запалителните стрели. Но за горящите камъни дори не бяха чували. Само за траките тези камъни не бяха чудо. Копаеха ги в земите на сердите и дентелетите. Топлеха се с тях тогава, когато наблизо нямаше сухи дърва. Защото тези черни камъни горяха по-добре, ако са навлажнени.

Легионерите се опомниха скоро. Една десетка изкара от домовете им ямфоринците и ги подгони да потушават пожарите, а останалите отвориха главната врата, за да пресрещнат врага. Траките и тоя път постъпваха според обичая си. Не излязоха в открита схватка. След като обсипаха римляните с рояци стрели и копия, те изчезнаха в гората. Неколцина смелчаци или по-право новаци, които се спуснаха подире им, не се завърнаха. Когато една стотня отиде да ги потърси, намери само обезглавените им трупове.

Щом легионерите се прибраха в града, траките отново нападнаха под прикритието на мрака и виелицата, отново засипаха Ямфорина с огън. Отново лумнаха пожарищата.

И така през цялата нощ. До заранта селището се превърна в купчина димящи развалини.

Маркус Красиниус Алвио нямаше друг изход. Той даде заповед за отстъпление към укрепения лагер на Стримон. Легионерите награбиха всичко, що бе оцеляло от огъня, поведоха със себе си робите, които не бяха сварили да избягат в суматохата, и поеха назад през дълбокия сняг по тясната просека в гората, която служеше за път.

АНИБАЛОВИЯТ ОГЪН

Снегът беше засипал прорицалището на Дионис. Само една пътечка, изровена от Саине, като тясна клисура сред мраморни скали, водеше до мостчето над потока. Вековните мури се превиваха под тежестта на затисналите ги преспи. Бурята беше стихнала. Небето сияеше прекрасно синьо, без нито едно облаче. Слънцето се бе скрило зад надвисналата над храма канара и лъчите му огряваха снежните гугли на дърветата, които искряха като посипани със скъпоценности. Понякога пробягваше по отвесния дънер катеричка. Из снежните навеи изхвръкваше като взрив нощувал на топло глухар, ситнеше кълвач, писукаха синигери, недалеч виеше вълк, мучеше елен.

Саине нагреба вода от потока и побърза да се прибере. Защото съзря в клоните на отсрещната мура очите на дебнещия рис. Всъщност нямаше защо да се бои от него. Никой не е в състояние да се укрие от лошите му очи. Те виждат навред — дори през каменни стени. А телесната му течност, замръзнала, се превръща на безценни камъни.

И все пак беше нужна предпазливост. В такова време се намира по-трудно храна. Затова хищниците са по-свирепи. А гората гъмжеше от хищници: и вълци, и мечки, и рисове, та понякога и лъвове. Дори чакалите през зимата стават опасни.

Саине затвори след себе си вратата, прекоси мразовитата храмова зала и влезе в жилищното помещение. Димът от накладения огън се източваше право нагоре, към отвора в тавана, над който топлият въздух беше провъртял тясно кладенче в снежния покрив.

Омотан в мечия си кожух, старият жрец поеше увития върху раменете му смок с мляко от сребърно блюдо.

— Когато полагат мъртвия в гроба, душата му се въплъщава в първото срещнато живо същество. А в земята живеят змиите. В змиите се вселяват душите на умрелите. Нашият смок изпълзя от гроба на стария Дионисов жрец. Ясно, в него живее душата на жреца.

Саине знаеше наизуст тоя разказ. Чувала го бе стотици пъти, когато завареше баща си, улисан в грижи за свещената змия. Изслуша го и тоя път внимателно, сякаш го чуваше за първи път.

Мукатралис пусна смока в кошницата с вълна, която му бе отредена за сън, и се обърна към девойката:

— Лоши времена настъпиха, дъще! Такава бъркотия с боговете, че вече и най-опитните жреци не са в състояние да се оправят. А ние сме длъжни да пазим вярата на дедите. Не е достатъчно да съблюдаваме пролетните и есенните оргии-свещенодействия на Дионис. Това е за простосмъртните. Ние сме длъжни да бъдем чисти цялата година. Не е достатъчно да дъвчем листа на бръшлян, който е вечнозелен и осигурява безсмъртие на душата. Нашият храм се слави по целия свят. Дори Херодот говори за него. „Има едно прорицалище на Дионис — казва той, — което се намира в най-високата планина. Тамошната жрица дава отговор както в Делфи.“ А какво стана сега? Мокапор натрапи култа на Сбелсурд, лиши от сила Дионис.

— Сега е Спартак — поправи го Саине.

— Спартак пък доведе римляните — с техните богове, с боговете на всички завладени от Рим страни. Бях се надявал, че той ще се пребори с римляните. Излъгал съм се… Смаял съм се вече кому да предам тайната…

Напоследък главният жрец заговорваше все по-често за своята тайна, която трябвало да предаде в сигурни ръце, в ръцете на воин, не на жена, та била тя и жрица на Дионис.

Отвън се чу крясък на сойка. И Саине погледна през процепа на вратата. Сойката предупреждава — понякога за звяр, по-често за човек.

И го видя. Той едва се мъкнеше през дебелия сняг, като движеше с мъка нозете си, на които бе подложил за устойчивост борови клонки. Нещастникът падаше, пак ставаше и продължаваше да се мъкне напред. Ето, достигна пътечката, опита да пристъпи по нея, но изведнъж се строполи безчувствен на снега.

Саине го позна и се спусна към него. Извика баща си. Едва успяха да го вдигнат. Внесоха го вътре, положиха го върху леглото. Чак сега видяха кървавото петно на лявата му ръка. Съблякоха ризата му и наложиха раните му с бяла садина, която спира кръвта. Отвориха насила устата му, за да му налеят в гърлото отвара от билки против треска. Че какво ли нямаше в нея: и бъз, и мъжка папрат, и зарастличе. Разтриха със сняг премръзналите му крайници. И го завиха с цял куп кожи. Нямаше по-добри лечители на света от траките.

Спартак промълви тихо:

— Вода!

Саине му поднесе вино. Но той го изплю.

— Не ща вече вино! Заради него стана всичко…

И пак се отпусна.

Мина може би час, докато отново отвори очи. Опита се да се надигне. Девойката не го остави. Накара го да изяде първо сиренето и меда, които му бе донесла. Накара го да изпие кана горещ билков чай да се сгрее.

Мукатралис пошепна:

— Виждам, иска ти се месо. Но при нас не ще намериш. Нямаме право. Само веднъж, при пролетната оргия, когато вкусваме плътта на Дионис. Иначе — само хляб и сирене, зеле, ряпа, лук и чесън.

Спартак се освежи скоро. Лицето му, до преди малко восъчножълто, възвърна руменината си. Дишането му се изравни.

— Успях да избягам! — промълви той.

— Откъде? — запита жрецът.

— От римляните.

Двамата го гледаха, без да разбират.

— Маркус Красиниус завзе с подлост Ямфорина — добави Спартак. — Докато бяхме пияни. Плени другарите ми. Опита и мен да зароби. — И пое дълбоко дъх. — Помогнете ми да се съвзема! Трябва да поведа медите от селата! Да нападна легионерите, докато още не са се свързали с другите кохорти. Да освободя Ямфорина и приятелите.

Мукатралис се обърна към дъщеря си:

— Видя ли, Саине? С римляните не можеш да останеш приятел. Те са или господари, или врагове — нищо друго…

Сетне положи ръка върху челото на ранения. В очите му светеше невиждана до днес надежда.

— Синко, ще те изправя на крака. И не само това. Ще ти дам и мощ, каквато днес никой не познава. — Пое дълбоко дъх. — Закълни ми се, че ще я използваш само срещу Рим!

— Заклевам се! — пошепна Спартак. — В паметта на баща ми и майка ми, които са на път към Вечността!

Мукатралис седна отново до леглото му.

— Ти ще бъдеш първият, който ще чуе този разказ.

Той спря за миг, сякаш се поколеба. После изведнъж додаде:

— Слушал ли си за Анибал, сина на Амилкар Барка?

Спартак се усмихна.

— За мен Анибал е по-велик от Александър. Защото Александър побеждаваше прогнили господарства, а пък Анибал се опита да срази най-мощната държава в света.

Мукатралис видимо остана доволен от отговора.

— А чувал ли си за битката при Тразименското езеро?

Спартак беше изучавал живота на великите пълководци. Нали беше син на резос, нали цял живот се бе подготвял за бъдещ резос? Беше чел и за тая битка: и за земетресението, с което римляните оправдаваха поражението си. Малко повече от век, а вече легенда, Анибал беше символ на борбата срещу Рим, надежда за всички уплашени от Рим, упование, че и Рим може да бъде победен.

— Не е имало никакво земетресение! — натърти жрецът.

— Тогава от какво се е напукала земята, от какво са полетели римските войници?

Мукатралис го изчака, загледан в пода, после заговори:

— Отдавна беше то, преди да се родите и двамата. Той се казваше Химилкон. Бил роб у римляните. И вдигнал бунт. Повел потиснатите срещу непобедимите. Робите се бият настървено, робите са жестоки, но се бият без ред, като тълпа, в която никой никого не слуша. Който иска да ги води, трябва първо да ги научи на ред. Железните римски кохорти, подчинени на една-единствена воля, пръснали в безреда тяхното множество. И Химилкон избягал, за да намери убежище тук, при Дионис. От него чух за пръв път мисълта: „Рим може да бъде бит само с неговия боен ред.“

Спартак неволно повтори след него:

— С неговия боен ред!

Старият жрец продължи:

— И той ми разкри тайната си. Показа ми нечуваната мощ на „фараоновия прах“. От него чух и това. Не земетръс е пръснал римляните при Тразименското езеро, а закопаните в земята от Анибаловата армия гърненца с „фараонов прах“, запалени точно когато са минавали римските легиони. От него чух и това, че с този прах древните фараони са разкъртили Херкулесовите стълбове, та водите на Океана да нахлуят в Средиземното море и да издавят гърците. Научих, че Александър спрял похода си в Индия пред река Хидасп, понеже индуските богове почнали да го обсипват с гръм и мълнии от градските стени. А всъщност това е бил все същият „прах на фараоните.“

Спартак слушаше притихнал, захласнат, с грейнали очи. Такава свръхестествена мощ!

— Защо тогава Анибал се е отказал от него? — запита той. — Защо не го е употребил и след това?

— Когато тръгнал от Картаген, той го натоварил на бойни слонове и кораби. Но слоновете загинали из Алпите, буря потопила корабите. Тъй Съдбата осуетила смелия план на пълководеца да срине непревземаемите стени на Рим.

Той посочи сребърния медальон, който висеше неотлъчно на гърдите му.

— И Химилкон ми разкри тази тайна!

Спартак разгледа сребърната плочка. Върху лицевата й страна беше изкована седемлъча звезда.

— Всеки връх — това е отделна планета. А всяка планета е символ на отделен метал. Седем планети и седем метала.

Той обърна медальона и Спартак разгледа осеяния му с гъсто писмо гръб.

— Финикийско — поясни жрецът. — Разказва с какви заклинания и от какви същности се добива магическият прах. Химилкон бил син на жрец. Още като дете, при безпощадната сеч след разрушаването на Картаген попаднал в робство както всичките си съграждани. И когато повел робите на бунт, при него дошъл някакъв стар картагенец, приятел на баща му, който му предал тази тайна, за да му помогне в борбата…

— Тогава защо се е оставил да бъде победен? — не се стърпя Спартак.

— В Италия няма индийска сол, главната съставка на праха. Индийската сол се копае в Индия. Има я в Либия и у нас. Запомни — край Егейско море, около Пангей.

Нямаше нужда от това напомняне. Спартак се бе превърнал само на слух и памет.

Мукатралис продължи:

— Химилкон обикна траките заради храбростта им. И надеждата отново изпълни сърцето му. Тъй рече той: „Само траките са достойни да премерят сили с Рим.“ Въоръжени с магическия прах, тракийските храбреци можеха да сразят Рим. И ние двамата се заехме да натрупаме колкото може повече от нето. И да разрушим не само Рим, ами и всяка крепост по пътя за Рим…

— И? — въздъхна Спартак.

— Възцари се Мокапор, който опита да ни натрапи Сбелсурд. Умря Химилкон. И аз повече не срещнах човек, годен да поведе траките…

Внезапно Саине скочи и надзърна през вратата. Бе чула отново сойката. Ослуша се. Спрял бе да чука и кълвачът. Не виеха вълците. Над гората лежеше тревожна тишина.

И скоро отвън долетя приглушен говор, проскърцване на снега от тежки човешки стъпки. На пътеката се появи Спарадок — пратеникът на Мокапор с липови кори на ходилата. Той се обърна и даде знак на тия, които го следваха, да се скрият. Но хората от храма ги видяха. Видяха как легионерите, все с подложки на краката, се разгънаха в полукръг, за да обградят светилището.

— Предатели! — възмути се Спартак.

И се обърна към жреца:

— Дай ми оръжие!

— В дома на бога няма оръжие — отвърна Мукатралис. — При това съпротивата е безсмислена.

— Тогава да се предам ли? Та да ме убият, та да ме направят роб, така ли?

— Не! — отвърна жрецът решително. — Последвай ме!

Той залости вратата, после отмести с дрянов кол плочата над подземието. Отдолу зейна черният отвор.

— И никакъв огън! — предупреди Мукатралис.

Пипнешком той слезе десетина стъпала, следван от девойката и младежа, свърна наляво и след още десетина стъпки опипа стената. Натисна някакъв каменен блок, който се отмести с мъчително проскърцване. Явно отдавна не бе използван. Не можаха да направят дори пет крачки, когато се блъснаха в нова преграда. Може би от есенните дъждове, може би от снежната виелица, тежък скален къс се бе откъртил и запушил изхода.

Напразни се оказаха усилията и на тримата. Пътят беше непроходим. А над главите им вече трополяха подкованите обувки на легионерите.

Бегълците се притаиха към стената, стиснали зъби. По челата им изби ледена пот. Сърцата забиха учестено. Щяха ли да открият враговете им входа на скривалището?

И те го откриха. Чу се радостно възклицание, после плочата се отмести. Саине взе мигновено решение. Без да каже ни дума, без да попита, без да предупреди, тя се спусна в склада и щракна огнивото. Запали праханта, хвърли я върху един мех, после се върна назад към задръстения изход, като дръпна каменната врата на мястото й.

— Що стори, чедо? — изпъшка жрецът.

— Лягайте! — извика в отговор девойката. И се хвърли по очи на пода.

Мукатралис може би не я чу. Или пък беше толкова потресен от станалото, че не я разбра.

— Не позволявам! — простена той. — Не давам да разрушиш дома на Дионис!

И с неподозирана пъргавина опита да отмести каменния блок, решен да предотврати взрива. Не успя. В същия миг грозен тътен ги оглуши. Въздушната вълна, проникнала през пролуката на полуотворената врата, ги блъсна в стената. Всичко се сля в едно — и трясък, и огън, и задушаващ дим.

Пръв се надигна Спартак. Замаян, задавен от кашлицата, той се озърна. И видя Саине, която се мъчеше да се изправи, омацана с кръв и сажди.

В черното подземие през разсейващия се прах струеше светлината на деня. В първия миг той не помисли нищо. После изведнъж се сети. Храмът вече не съществуваше, превърнат в грамада от размятани из гората развалини.

Саине припълзя до баща си. Спартак се изправи до нея. Старецът лежеше проснат по гръб, тъй както го бе блъснал взривът. От устата му се стичаше кървава струйка. И все пак беше жив, гледаше разбиращо.

— Саине! — прошепнаха през кървави мехури устните му. — Що стори, Саине?

Девойката го прегръщаше разплакана.

— Що стори, Саине? — повтори Мукатралис. — Оскверни светилището… Дионис ще си отмъсти… Саине…

Двамата поеха ранения и го изнесоха на открито, извън още неразсеяния дим, който дразнеше дробовете им, който ги задавяше.

Спартак видя един изпуснат меч и го грабна. След страшното преживяване беше забравил своята рана. Озърна се настръхнал да пресрещне редиците на легионерите. А не видя никого. Само тук-там изпод безредните руини се подаваха безжизнени трупове. Спартак усети парещ спазъм в гърлото. Такава мощ! Такава свръхестествена сила! Та има ли крепост, която да й устои?

Саине преглеждаше с разтреперани ръце безпомощно отпуснатия си баща. Външно не личеше никаква рана, дори никаква синина. Тласъкът беше разкъсал вътрешностите му. А такъв кръвоизлив не се лекува. Дори бялата садина не помага. Старецът беше обречен. Само Дионис би могъл да го спаси, ако поискаше. Човешкото знание тук оставаше безсилно.

И все пак Саине опита. Длъжна беше — и като жрица, и като дъщеря. Затърси сред разрушенията някое оцеляло гърне с отвара. Всички бяха натрошени. Намери само няколко китки изсушени билки. В един захвърлен шлем наля вода и ги накисна. Запали суха борина да свари отварата. След като я изстуди в снега, наля лечебното питие в устата на ранения. Уви го със заешки кожи. Повече от това не можеше да направи никой. Останалото беше във властта на Дионис.

Трябваше да се махат оттук! Час по-скоро! Да подирят човешко жилище, огнище, топлина, човешки грижи. Щеше й се да потърси по-опитен от нея врач, жрец на Асклепий или на Конника. Дано пък той знае нещо повече!

Слънцето вече се бе потулило зад отсрещния рид. Лъчите му се хлъзгаха по заснежения връх и го обагряха в ярка руменина сякаш снегът запламтяваше.

От два отрязани смърчови клона, така неокастрени, с иглите, направиха нещо като влачка, в която поставиха умиращия жрец.

Внезапно Саине дочу някакво стенание. Показа с ръка. Спартак се отклони от пътеката, стиснал здраво меча. На пет разкрача от нея лежеше окървавен десетникът Квинтус Публиус. Врагът е винаги враг, а траките не държаха пленници. Спартак замахна с меча, тъй както го изискваше бойният закон на племето му. Ала Саине го спря:

— Недей! Да не гневим Диониса с нова жертва!

И той свали оръжието си.

Само го запита грубо:

— Какво търсиш тук?

— Тебе! — отвърна Квинтус прямо, без заобикалки, по римски.

— Защо съм ти?

— Знам ли? Тъй заповяда префектът. Да те заведем жив или мъртъв.

Спартак се извърна, без да го погледне повече. Ала след две крачки се върна.

— Римлянино, размислих. Няма да те оставя тук, където ще те огризат вълците и рисовете. Ще те върна на префекта. Да му разправиш какво си видял. Когато го срещнеш, ще му кажеш да се прибира там, откъдето е тръгнал, за да не го слети същата участ.

Вдигна го и го положи в шейната до жреца.

Квинтус Публиус гледаше слисан.

— Аз чаках да ми отрежеш главата… И никога да не стигна до пенсия… И децата ми никога да не получат собствена земя… А ти… Да те благослови Божествената троица на Акропола…

Спартак и Саине хванаха отсечените клони и повлякоха двойния си товар надолу към най-близкото село.

ПО ВРЕМЕТО НА САТУРНАЛИИТЕ

Не бяха свикнали с такива снегове злощастните легионери — снегове, каквито даже местните варвари не помнеха. И с такива мразове! Войниците бяха метнали на гърбовете всичките си дрехи, бяха се намотали кой с каквото намерил. Едни бяха нахлузили върху ледените си брони тракийски зейри, мечи кожи, гръцки хламиди или римски аболи. Нанизали ремъците на шлемовете по ръцете си, те бяха нахлупили върху главите си тракийски ушанки и вълчи калпаци. Не бяха свикнали със занемарените просеки в гората, по които не можеха да се разминат две коли. Рим с неговата сила, с неговата непобедимост — това бяха и неговите пътища, поддържани и охранявани, настлани с камък, означени с крайпътни знаци — пътища, по които кохортите се носеха от граница до граница, от сражение към сражение, по които не заглъхваше кънтежът на желязната римска стъпка.

А на това отгоре и Дизатралис, след като ги бе пропъдил от опожарената Ямфорина, през целия път не ги оставяше на мира. С набързо сбрания си отряд той ги причакваше из клисурите и сриваше отгоре им градушки от камъни. Друг път от гъсталака неочаквано излиташе облак отровни стрели. Трети път зад ариергарда връхлитаха като вълци кръвожадните траки, посичаха де когото стигнеха и изчезваха безследно.

Не стигаше това, ами отново заваля снегът. По-право не заваля, а направо се стовари върху им като лавина. Ако това не беше римска кохорта и ако не я водеше тъй славолюбив началник, навярно всички щяха да оставят костите си из снежните навеи.

Чак привечер, убедил се най-сетне, че не ще достигнат главния лагер, Маркус Красиниус заповяда да бъде изграден временният стан и да се приготвят за нощувка. Това пък беше другата сила на римската армия. При нужда и без нужда, винаги, легионерите нощуват в укрепен лагер, за да не ги изненада никой. За по-малко от час разпънатите палатки бяха оградени с палисада от прясно отсечени борови дънери, върху която застанаха часовите.

През нощта никой не ги закачи. Но каква нощ беше тя! Виелицата натрупваше върху палатките толкова много сняг, че трябваше всеки половин час да го изтърсват, за да не ги сплеска или събори. Пред страха, че варварите ще се възползуват от бурята, за да си разчистят сметките, половината от войниците дебнеха цяла нощ по стените.

Като че ли единствен префектът спа добре. И тъй трябваше да бъде. Който е тръгнал по стъпките на Александър, е длъжен по всичко да прилича на Александра.

На заранта той се събуди бодър и отпочинал. Ала когато излезе извън палатката и нагази в натрупания сняг, през който легионерите риеха проходи за минаване, настроението му съвсем се развали. Когато пък видя от стената, че оставаше по-малко от човешки бой, за да я затрупа съвсем, Маркус Красиниус направо посърна. При такъв сняг варварите можеха лесно да прескочат оградата му. А за тръгване отново на път беше направо глупост и да се мисли. Виелицата не преставаше. При това гората бе свършила и ако тръгнеха така, без път, преди да е спрял валежът, кой знае къде щяха да се натикат, в какви ли преспи и клопки?

Имаше и още нещо. Центурията, с която беше тръгнал десетникът Квинтус Публиус подир избягалия Спартак, още не се бе върнала. Не се върна и изпратената по следите й десетка начело с младия Публиус. Определените срокове бяха изтекли, ала центурионът Силвиус Красиниус склони братовчед си да ги изчака още един ден. При това нямаха и друг изход. Щат не щат, трябваше да чакат.

За да не простинат хората му, префектът нареди да не прекратяват ежедневните си занятия. Легионерът не бива да се отпуска телесно, не бива да мисли. Цяла заран премръзналите мъже размахваха мечове, мятаха копия, прехвърляха се през огради, засипани със сняг, мокри като кучета. Когато спираха за кратка почивка, изпод броните им излизаше пара.

Дойде и обяд. Тръбата прекъсна упражненията, прикани ги към баките. Маркус Красиниус се прибра в преториума. Щракна с пръсти и зачака. Никой не се отзова. Той повтори повикването. Пак без отговор.

— Пробникът! — извика префектът ядосан.

Старият роб пристъпи спокойно, сякаш незабелязал свирепия му поглед и ръката, готова да го зашлеви.

— Префекте — рече той тихо. — Днес е четиринадесетият ден преди януарските календи, днес започват Сатурналиите. Забрави ли това?

Маркус го изгледа недоволно. После погледът му омекна. Значи тъй, и Сатурналиите! Само те му липсваха! В цялата тая каша. При все това не възрази. Никой в Рим не дръзваше да се противопостави на традицията. Сатурналиите са спомен от Сатурново време, когато всички били равни. През тези три дни робите престават да бъдат истински роби. Сядат на една трапеза с господарите си. Дори имат право да ги хулят безнаказано. Три дни в Рим има нещо като свобода и братство. После всичко тръгва постарому.

— Добре! — рече Маркус. — Доведи робите!

След малко, донесли храната, в палатката му влязоха боязливо готвачът, Стак и старият пробник.

— Има още! — обади се Стак.

— Кои са пък те?

— Гладиаторите.

— Хайде, нека дойдат и те! — махна с ръка префектът.

Ала не дойдоха. Отказаха да седнат на една маса с поробителя си. Предпочетоха да мръзнат в издълбаната под снега пещера.

Стак пръв опита да влезе в ролята:

— Римлянино! — рече той. — Налей ми вино!

Макар че всяка година бе участвувал в туй представление, което за него беше повече шега, разнообразие в охолния живот на патриция, тоя път префектът се забави. Имаше нещо в гласа на тоя проклетник, което не му се хареса. Тоя роб не играеше на Сатурналии.

— Преди това го опитай за отрова! — подсети го Стак.

Маркус посегна да пие, ала гласът на роба го спря:

— Колко удобен момент! Сипваш отровата тъкмо при празника на Сатурн и накарваш господаря си да я изпие вместо теб…

Той се смееше, а по гърба на Маркус Красиниус полазиха тръпки. Всъщност какво струваше на тоя изрод както го приказва, тъй и да го стори? Какво струваше на мнозина други да му помогнат? Всеки негов роб с удоволствие би го отправил да се окъпе в Лета. Колкото роби, толкова врагове… Пък не само робите…

Той остави настрана неначенатия рог с вино.

Стак ненадейно промени разговора:

— Римлянино! Вие, господарите на света, богати ли сте?

— Що за въпрос! — сопна се префектът. — Кой друг може да се похвали с нашите богатства?

— А откъде открадна тая златна чаша?

Маркус Красиниус замахна да го удари и може би щеше да му пръсне черепа, ако Стак не бе отскочил неочаквано пъргаво настрана. После заговори замислено:

— Виждаш ли тия сплетени тела на зверове и чудовища? То не е само за украса, римлянино, а има магически смисъл. То е да даде на тоя, що пие от нея, сила, ловкост и смелост. Ала само за траките. За римляните е магия на омраза…

После на един дъх пресуши чашата. Избърса устата си с ръка и запита дръзко:

— Щом като сте толкова богати, какво дирите тук? Защо искате да заграбите нашата страна, да ограбите нашата бедност?

Маркус Красиниус вече си бе възвърнал самообладанието. Не замахна. Ако не беше празникът, би го разпънал на кръст начаса. През Сатурналиите са позволени всякакви дързости. Ала и господарите, пък и умните роби знаят, че след три дни тия дързости се плащат. Навярно гърбавият е някакъв варварски философ. За Маркус да станеш философ, трябва или да ти липсва нещо, или да си грозен. Каквито са били Сократ и Езоп. Нали и Езоп е тракиец? Прав е бил Александър, дето е бесел философите.

В този миг от укреплението проехтя тревожният рог на караула. Маркус Красиниус скочи на крака, грабна меча и изхвръкна навън. Това вече не беше шега. Из палатките излитаха почиващите легионери, полегнали за малко така с броните си. Те нахлупваха шлемовете вместо ушанките и грабваха копията си от пирамидите.

Префектът се изкачи на три скока върху наблюдателната площадка до Порта принципалис. Тогава видя идващите — десетина едва различими в снежната завеса сенки. Той ги позна. Бяха легионерите, които отидоха да търсят изчезналата центурия. Те влачеха като шейна един клон, в който лежеше човек.

— Отворете! — заповяда той. — Мециус Публиус да дойде веднага!

Едва пристъпил в преториума, преди да изгони робите, след него влезе младият легионер, подкрепил с лява ръка баща си, който едва се удържаше на крака.

— Квинтус! — възкликна префектът. — Къде е центурията, която ти поверих?

Старият десетник направи усилие да заеме войнишката си стойка с вдигната за поздрав десница.

— Славни префекте — опита той да заговори отривисто по войнишки. — Заповядай да ме посекат! Не успях да я запазя. Бакхус ни порази!

— Говори ясно! — сряза го Маркус.

И той заговори:

— Пратениците на Мокапор ни отведоха до светилището на Дионис. Аз подредих бойците по правилата. Обградих храма отвред, тъй че птичка да не се измъкне. После извиках жреца. В храм не се влиза без негово разрешение. Нищо че е варварски. И като не получих отговор, натиснах вратата. Залостена отвътре. Заповядах да я изкъртят.

Изведнъж Квинтус се олюля и ако не го бе подхванал синът му, щеше да се строполи на земята.

— Сложи го на леглото! — заповяда префектът.

Александър също е бил грижлив към войниците си. Когато в пустинята му предложили шлем с вода, той я излял. Щом няма за другите, няма да има и за Александър.

Десетникът отново отвори очи. Понечи да стане, но префектът го задържа.

— Слушам те!

И Квинтус продължи:

— Оскверних божия дом. И той ни наказа. Храмът литна във въздуха сред огън и трясък… — Той притвори очи, облиза пресъхналите си устни: — Когато се свестих, видях само купчина развалини. И всички — избити. Цялата центурия. До крак…

— А траките? Водачите ви?

— И те! Само аз бях жив. Ранен, но жив.

Дишаше тежко.

— Или не, не само аз! От подземието се измъкна Спартак. И вакханката. Носеха на ръце жреца на Бакхус. И той ранен…

— После?

— Спартак поиска да ми отсече главата. Но вакханката го спря. Защо ли, не знам. Сложиха ни с жреца в една влачка. Отнесоха ни в съседното село. Стоплиха ни, нахраниха ни.

Десетникът внезапно спря смутен.

— Мога ли да кажа и това?

— Говори всичко!

— Тогава чуй! Много страни съм пребродил, такова село за пръв път срещам…

— Какво?

— Такива селяни. Никой няма нищо свое.

— Роби ли са?

— Не. У тях всичко е общо. И ниви, и градини, и крави, и овце. И къщите. Не се женят. Месо не ядат. Вино не пият.

Маркус мълчеше. Вместо него се обади първият центурион.

— Тогава защо живеят?

— Аз също ги запитах. И знаете ли какво ми отговориха? — Без да изчака въпроса им, си отвърна сам: — Всичко е суета! От пръст си, на пръст ще се превърнеш. Ще останат само делата, които си вършил.

Слисан от чутото, Силвиус Красиниус неволно запита:

— А кой ги управлява? Кой им нарежда кога да работят? И какво да работят?

— Всичко решават общо.

— А кой ги командва в боя?

— Те не се бият. Нямат оръжия. За тях е грях да убият дори животно, камо ли човек.

Маркус Красиниус не изтрая.

— Няма такива! Всички траки са пияници и главорези. Цял свят го знае.

Тогава от ъгъла, където се бе сврял, непитан се намеси гърбавият Стак:

— В Тракия има всичко. В Тракия има пияници, каквито няма другаде. В Тракия има и главорези, каквито няма другаде. В Тракия се е родил резосът Зимсем, който карал враговете си да ядат децата си. В Тракия се е родил и Орфей. В Тракия, който иска, може да има сто жени, които не ще — живее без жени. Десетникът е попаднал сред ктистите, богопочитателите, чистите.

— Че как ги търпят вашите резоси?

— Те никому не пречат.

— А като не щат да се бият?

— У нас никой никого не праща насила да се бие. Отива на бой този, който иска.

Маркус Красиниус го прекъсна рязко, след което се обърна към легионера:

— Квинтус Публиус, остави тия залъгалки! Кажи ми къде е Спартак!

— Остана там. А старият жрец умря. Аз оздравях и Спартак ме пусна. Тогава срещнах Мециус…

Маркус Красиниус запита:

— Защо те пощади Спартак?

— За да ти предам думите му.

— Е, какво каза тоя варварин?

Квинтус се досещаше какво ще последва. Тежка е участта на вестоносеца. Мнозина бяха загубили главите си заради лоша новина. Пребледнял, той повтори дръзките думи:

— Да се върнеш там, откъдето си дошъл. За да не те слети нашата участ! — И отпусна ръце. — Това е, префекте! Затова съм дошъл. Да ти предам тия думи. И да си получа наказанието!

Маркус Красиниус удари ръкохватката на меча си.

— Ще ме заплашва! Той, мръсният варварин! — И седна на походния стол, подпрял глава с юмруци. — Върви си!

Двамата вече излизаха, бащата облегнат върху рамото на сина си, когато префектът ги спря:

— Какво каза ти? Я повтори! Храмът литнал. Сред огън и трясък, така ли? Но как? Целият ли се вдигна непокътнат, или се разлетя на парчета?

— На парчета, префекте. Всеки камък отделно. И всеки войник.

— И огън ли видя?

— И огън!

— И чу гръм?

— Чух!

— А мирис? На какво миришеше?

— Някаква задушлива мъгла. Като под Етна.

— Добре! Свободни сте и двамата!

Маркус Красиниус се замисли отново. Всеки римски военачалник изучава военна история, чете спомените на знаменити завоеватели. Всеки, който мечтае за слава и бойни подвизи, е длъжен да знае какви са били предишните битки, каква е била стратегията на неприятелите, какви бойни хитрости са прилагани.

Щом чу как се е сринал храмът на Дионис, той си спомни. Никой римлянин и никога нямаше да забрави преживения преди повече от век ужас, когато омразният Картагенец опустошаваше Италия. Много папируси бяха изписани за това позорно време. Славата се добива в победите, но бойният опит се печели в пораженията. Добър пълководец е този, който се поучава от пораженията — и от чуждите, и от своите. И там, сред старите папируси, има един, който описва битката при Тразименското езеро. Казано е така: „Тогава земята се разтресе. През десет крачки изригна малък вулкан. И когато грозният тътен отшумя, храбрите римляни лежаха мъртви. А над тях се бе разстлал задушлив дим, като дима на Етна.“

Нима бе възможно? Анибаловото оръжие, чиято тайна, беше изчезнала ведно с Картагенеца — в ръцете на тия варвари, в ръцете на Спартак! Траките са неуки. Колкото и да са храбри, могат да бъдат надхитрени. Ала когато към смелостта им се притури и умът на Спартак, и оръжието на Анибал… Наистина, тежка задача ти се е паднала, Маркус Красиниус Алвио! Много тежка!

Той не се отчайваше тъй бързо. Това беше най-ценното у него. Добрият военачалник не губи вяра до смъртта си. Изненадата, мъката от поражението, болката заради загубената центурия само разбудиха гнева му.

Той удари с юмрук по коляното си.

— Ще запомнят кой е Маркус Красиниус Алвио! Ще им платя за избитите легионери! Ще опустоша Медика!

И стана.

— Сега да се поразтушим! — И се обърна към братовчед си: — Искам гладиаторски бой! Да се отморят и хората ни! Ще се бият Севт и Терес!

Стак видя, че е озлобен, но пак се осмели. Не можа да остане безразличен.

— Господарю, забрави ли Сатурналиите?

Префектът го сряза с жестока насмешка:

— Тъкмо затова! Сатурн не е небесно божество. А подземно. Той иска човешки жертви. И ще ги има.

Легионерите посрещнаха с рев на доволство новината за предстоящото забавление. Само за десетина минути те утъпкаха в снега една малка арена. По оградата останаха само часовите. Всички свободни от наряд се струпаха пред преториума.

А бурята не стихваше. Усилваше се. Вече не виеше, а ревеше. Поемаше цели преспи и ги стоварваше върху дървената палисада, затрупваше палатките, навяваше преспи около пирамидите с копията и щитовете.

Войниците докараха и гладиаторите, разтриха със сняг премръзналите им снаги, за да ги сгреят, и ги блъснаха долу.

Терес Бунтовника изпъчи гърди. Белезите по накълцаното му лице почервеняха от гняв.

— Аз гладиатор не ставам, казах ви!

То се знае, никой не му обърна внимание. Силвиус Красиниус им подхвърли две махайри и две пелти. После се обърна към братовчед си:

— Стой по-настрана! Този тракиец е луд.

Маркус Красиниус вирна глава.

— Да почват!

Не се боеше от меч. Гадателят му бе предсказал да се пази от отрова. За него бяха опасни ястията и питиетата, стрелите и копията, ако са намазани с отрова. Махайрите бяха чисти, следователно безвредни за него.

Севт пое своето оръжие, готов за бой. Терес не мръдна, опрял гръб в снежната стена със скръстени ръце на гърдите. Не познаваше римляните и умението им да се справят и с най-твърдоглавите гладиатори. Две нажежени копия го подкараха към захвърлената махайра.

Ала и римляните не го познаваха. Изведнъж той се наведе, грабна оръжието и го запрати отново срещу префекта. Маркус Красиниус едва свари да отскочи настрана. Свистящото острие прелетя на два пръста от врата му и се заби в щита на застаналия до него воин.

Префектът трепереше от гняв.

— Дайте му друг меч! Да се бият! А сетне ще разпъна на кръст победителя!

Не довърши. Стражите се развикаха, несварили да надуят роговете. По стените се бяха нахвърлили някакви сенки, зачаткаха мечове, заохкаха ранените.

— На оръжие! — изкрещя префектът.

Ала и преди неговата заповед всички се бяха втурнали към копията, мечовете и щитовете си в пирамидите. Те бяха римски легионери, не някаква варварска сбирщина. Войната беше техният занаят. Цели пет години се обучава легионерът, преди да бъде подготвен за бой.

Дори в тая суматоха Маркус Красиниус успя да погледне към гладиаторите. И се досети какво замисляха. Двама такива юначаги в тила му можеха да сторят страшни поразии.

— Оковете ги! — заповяда той.

Десетина легионери се метнаха отгоре им, свързаха им ръцете, заключиха краката им в дървени букаи и ги захвърлиха на снега.

Префектът се изкачи на стената, където бе почнало сражението, за да прецени размера на заплахата. Съсече един нападател, блъсна други надолу, в дълбокия сняг. И погледна. Мигновено разбра. Незабелязани, нечути през грохота на бурята, траките бяха издълбали тунели в дълбокия сняг, по които бяха достигнали дървените укрепления. И сега извираха оттам като из мравуняк. Катереха се по изправените стълби и се прехвърляха върху стените, изтласкваха с дързостта и многочислеността си оределите защитници. От гората пък летеше градушка от запалителни стрели и топки. Тук-там пламваха палатки. Префектът знаеше — на война траките опожаряват противниковите бойни машини и лагерите им със смола и сяра.

Той се оттегли към преториума, откъдето имаше възможност да наблюдава най-добре полесражението и да го ръководи, да праща подкрепления в застрашените участъци. Адютантите му се изправиха до него, готови да отнесат всяка негова заповед. Стояха в пълна готовност ветераните, главният резерв, със замръзнали безизразни лица, претръпнали от безброй сражения, сякаш не ги очакваше смъртта, а зрелище в цирка. Така с часове плебеите чакат гладиаторските битки.

Край Порта принципалис се водеше най-ожесточеният бой. Изглежда, там беше съсредоточен главният удар. По палисадата се катереха все нови и нови пълчища, които изтласкваха защитата.

Тогава Маркус Красиниус видя Спартак сред нападателите. Видя го как настъпва решителен и непреклонен, без ярост, без вик, различен от своите войници, които се биеха настървени, сякаш опиянени от кръвта, като побеснели демони. Спартак се сражаваше така, както занаятчията върши своята работа, както дърварят сече гората — хладнокръвно, обмислено и размерено. Всеки негов удар беше пресметнат, без пропуск.

Маркус Красиниус, един от познавачите на военното изкуство, който ценеше римските легионери, тези майстори на меча, изведнъж призна, че вижда образеца на воина. Така би нападал самият Марс, ако простосмъртните имаха щастието да го видят. Пред Спартак пътят неусетно се разчистваше, опустяваше.

— Ветераните в боя! — заповяда Маркус. — Срещу Спартак!

И манипулата се отправи натам като чудовищна метална гъсеница. Зачатка желязо о желязо. Римското „Баритус!“, тракийските бойни рогове, бесните им крясъци, воят на бурята — всичко се сля в някакъв неразчленим грохот като водопад. Вече нямаше кой да гаси пожарите. Една след друга палатките се сгромолясваха в пламъци.

Съвсем случайно Маркус Красиниус зърна какво прави Стак. Но беше много късно. Той вече беше отвързал Терес Бунтовника. И преди префектът да стигне до тях, освободеният роб грабна един меч и се хвърли в боя. С удара на щита си Маркус Красиниус простря Стак безжизнен в снега и се върна тичешком към преториума. Севт, останал неотвързан, крещеше като полудял и в безсилна ярост гризеше веригите си.

Префектът се огледа. Сега в резерв оставаха само той и петимата контубернали. А той знаеше, армия без резерв — това значи, че вече няма армия. Терес сякаш се равняваше на цяла манипула. Личеше си от пръв поглед, че няма ума на Спартак, неговата проницателност и съобразителност. Имаше само сила, която му заместваше всичко. Той въртеше ромфеята си като побеснял. Не винаги улучваше, но мощта и издръжливостта му допълваха неточните удари и честите пропуски. Тъй пред тоя устрем старите легионери неволно отстъпиха. Варварите ги изтласкваха настойчиво. Изринаха ги от стените, притиснаха ги отвред. А из снежните тунели мравките не се свършваха.

Маркус Красиниус Алвио разбра. Това беше краят. Защитниците му, скупчени край него, бързо редееха. Като истински римлянин той не биваше да падне жив в ръцете на врага. Защото дори ако се предадеше, не можеше да чака пощада.

Оставаше му едно — да защити и своята, и римската чест. Маркус Красиниус опря меча си в земята с острието нагоре, готов да се наниже сам върху него. Но Силвиус Красиниус дотича навреме и го дръпна настрана. Накара го да се ослуша. И Маркус го чу. Към рева на сражението се притури нов рев от стотици гърла. Че защо го спря братовчед му? Та това бяха пак бойните викове на траки. Навярно нови подкрепления на Спартак.

Но не. Не бяха негови подкрепления. Защото нападателите се разколебаха, задните им редици се обърнаха да посрещнат новата заплаха.

— Това е Мокапор! — възкликна радостен Силвиус Красиниус.

Наистина беше той. Маркус изкрещя от радост. Разколът беше почнал. Вече се биеха траки срещу траки. На него му оставаше само да запази кохортата си, за да оцелее, да запази сили, докато варварите се избиват взаимно, за да им наложи после своите условия.

Защитниците на укреплението се окопитиха, нападнаха и те. Притиснати от две страни, спартаковци се смутиха. Яростта им се изпари. Някои вече почваха да мятат щитовете си на гръб, готови да побягнат.

За техен ужас тогава в сражението се вмеси нова сила. Маркус Красиниус чу отчетливото римско „Баритус!“ — бойния възглас на тичащите легионери, който заглуши врявата на сражението.

Враговете му се объркаха съвсем. Напразно Спартак ги зовеше, напразно се опитваше да ги обедини около себе си, да окаже, макар и отчаяна съпротива. Маркус разбра замисъла му. Варваринът искаше да превземе изцяло лагера и оттам да се защитава срещу външните нападатели.

Сега отново пролича слабостта на тракиеца, неотразим в нападението, безпомощен в отбраната. Маркус, който отдавна знаеше ахилесовата му пета, сега се убеди напълно. Ако не те разгроми с първия удар — той отстъпва, бяга, за да те издебне друг път. Но не приема решителната битка.

Неочакваните съюзници стягаха обръча си — по снега, по подснежните проходи.

„Ба-ри-тус!“

Маркус ги позна. Пък не беше трудно да ги познае. Настъпваше другата кохорта, която бе останала край Стримон. Позна и вожда им — Гайус Салвариус Астрагал. Гневът смени радостта от спасението, сбръчка челото му. По-добре да бе загинал! Но да загине с чест, вместо да бъде спасен — и то от тогова, когото най-малко би желал да срещне тук. И то сега, когато с помощта на Мокапор щеше и без него да се справи с варварската напаст.

Траките вече бягаха безредно. Само няколко групи опитваха да се измъкнат в ред. Едната с Терес, другата начело със Спартак.

Префектът изкрещя заповедта си:

— Дръжте Спартак! Не го изпускайте!

И цяла манипула се спусна нататък, прекъсна му пътя за отстъпление, обкръжи го ведно с десетина души от бранителите му. Битката се разгоря отново, още по-жестока и настървена. Ясно, това беше цветът на Спартаковата войска. Всеки от тях се равняваше на петима обучени легионери. Но колкото и да бяха храбри и решени на всичко, те не устояха срещу натиска на превъзхождащите ги противници. И падаха един след друг, облени в кръв.

Една стрела улучи Терес Бунтовника в окото. Копие прониза ръката му, която изтърва меча. Ала той нямаше време да се занимава с подобни дреболии. Така, с щръкналата стрела, Бунтовника размаха с лява ръка щита си. Размаха го с такава стръв, че никой не устоя насреща му. Изтласка десетината римляни, които опитаха да му преградят пътя, и скочи от палисадата подир съплеменниците си.

Боят беше завършил. Само трима души начело със Спартак оказваха отчаяна съпротива. Захвърлил щита си и грабнал още един меч в лявата ръка, Спартак не спираше да се бие. Оръжията му бляскаха като светкавици и всяко от тях успяваше да намери жертвата си, за да я порази. Сякаш не ги размахваше един човек, а два демона с четиридесет очи.

„Какъв ненадминат гладиатор! — помисли си с възхита Маркус Красиниус. — Всяка школа би дала хиляди сестерции, за да го получи.“

— Искам го жив! — извика той.

Спартак беше останал сам. Обграден от цяла манипула. Скрити зад щитовете си, легионерите настъпваха безпощадно. Мечовете му чаткаха обезсилени по протегнатите напред щитове. А човешкото множество, оковано в желязо, продължаваше да го притиска, да го задушава в стоманената си хватка. После по знак на префекта стотина мъжаги се метнаха отгоре му и го затиснаха с тежестта си.

В същия миг последният метнат от траките камък перна Маркус Красиниус в главата и го свали на земята в несвяст.

ВТОРА ЧАСТ

БУНТЪТ НА РОБИТЕ

Спартак се събуди, облян в пот. И тозчас си даде сметка къде се намира — в златната мина, където победителите му го бяха отправили след пленяването му. Бе сънувал страшен сън. Възседнал белия си жребец, той препускаше срещу някаква крепост. Не бе я виждал никога, но знаеше — беше Рим! Летеше начело на легион роби, гладни, мършави, озлобени, които го следваха покорно, тичаха подире му, падаха, ставаха, напираха срещу каменните стени, къртеха ги с нокти, гризяха ги със зъби. И ги сриваха — една след друга. А върху мястото на всеки срутен зид израстваше втори, още по-висок, още по-непристъпен. И робите отново налитаха ката развълнувани мравки, които опитват да угасят захвърлената върху мравуняка главня…

— Ставайте, въшливци! — крещеше надзирателят Барторикс и плющеше с дългия си камшик от биволска кожа.

Нещастните роби скочиха на крака. Но и тъй, безмълвно изправени, те още спяха, нямаха сили да се събудят. Краткият сън, що им се полагаше, не стигаше да изличи от смазаните им тела нечовешката преумора от вчерашния ден, от онзиденшния, от стотиците непоносими дни в мрачните и влажни галерии на древния рудник.

Навън едва се провиждаше дрезгавината на изгрева. В просветлелия четириъгълник на изхода се очертаваше застаналият на пост легионер. Наблизо се кикотеше хиена. А в смрадното помещение, непочиствано от човешките мръсотии, се суетяха привързани с окачените на вратовете им вериги петстотинте роби.

— Марш навън!

И те, покорни като овце, затътряха нозе към изхода, така на дружини от по двадесет души, привързани за една обща верига. При вратата ги чакаха пазачите, обградили скалистата площадка с железния си обръч, студени и безчувствени като метала, в който бяха облечени.

Надзорниците наляха в глинени панички всекиму по няколко глътки вода, бутнаха във всяка протегната ръка по един чироз и шепа булгур.

Фертракс, болният гал, който от няколко дни бълнуваше и се мяташе в огън и който, както виждаха всички, скоро щеше да опразни веригата, протегна съдинката си към Спартак и пошепна с напукани от треската устни:

— Дай ми назаем една глътчица! Ще ти я върна на оня свят. Кълна се в Белен!

Белен беше върховният бог на галите, духът на слънцето. Спартак сподави неволното си движение да се отдръпне. Защото и той умираше от жажда. Против волята си отля част от водата. Чувал беше — галите като траките вярваха в задгробния живот. Дори пари назаем вземаха с условие, че ще ги върнат там.

А от другата му страна евреинът Симон бен Йешу мърмореше вечния си припев:

— Мойсей изведе рода Израилев от Фараоновото робство. Кой ще изведе сина на Израил от робството?

Умът на клетника не беше в ред, откакто неговият брат умря при побоя, що му нанесе Барторикс.

Нещастниците дъвчеха бързо. После сдъвкали-недосдъвкали храната, я поглъщаха лакомо, изпиваха и полагаемата им се вода. Знаеха, надзирателите нямат търпение. Не чакат. Доскорошни роби, те не бяха поставени от господарите да глезят другите. Робът има само едно желание, един нагон — да мързелува. Всяка минута без работа е придобивка за него. А всяка минута без работа е чиста загуба за господаря. Господарят беше освободил тия надзиратели затова — да карат другите да работят. И те, бившите роби, знаеха как да постигнат това: да му отплатят своята стойност, да му отплатят стойността на робите и на легионерите, които ги пазеха. А той да спечели колкото може повече и по-скоро. Всеки да му донесе поне стократна печалба. Ако обикновеният роб служи двадесет години, рудничарят, който едва издържа една година, в една година да даде печалба за повече от двадесет. А това означаваше да се взема от всекиго най-многото, което може да даде. Господарят имаше повече сметка да подменя всички роби с нови, отколкото да запази старите, пък те да не му дадат всичко, на което са годни. Ей това беше ролята на надзирателите — да изстискат всичко от своите предишни другари.

Затова ги избираха по жестокост. Ала най-жесток от всички, несравним, беше Барторикс. Някои от най-старите рудари помнеха как го бяха освободили. Робите понякога изгубват търпение. Отчаянието прелива. Или — или! Преди десетина месеца бяха замислили бунт. Бяха подготвили всичко за следния ден. А вечерта, когато ги изкараха от мината, легионерите отделиха главните заговорници, те бяха девет души, между които и един от надзирателите, и ги разпънаха. После освободиха Барторикс. Поставиха го вместо разпънатия надзирател. Ако издържеше така три години, през които управителят да остане доволен от усърдието му, Барторикс щеше да получи и римско гражданство.

Диузенус и Тарула, след като изядоха булгура си, дадоха чирозите си на Спартак и Севт. Те бяха ктисти богочестиви, не кусваха месо. Съвсем случайно бяха попаднали пред очите на легионерите след пленяването на Спартак и бяха споделили неговата участ.

Този ден на Барторикс му беше нещо криво. Друг път хич не забелязваше какво правят. Който иска — да яде, който не ще — да гладува. Сега за проклетия бичът заплющя по гърбовете им.

— Защо отказвате рибата си? — кресна им той. — Или сте намислили да умрете?

— Умрем ли, ще се отървем! — прошепна Тарула.

Барторикс побесня:

— А стопанинът да загуби две говеда, за които е дал пари! Когато ви се заповяда, ще ядете! Когато ви се заповяда, ще гладувате!

И тикна по една вмирисана риба в ръцете им.

— Яжте!

— Не! — поклатиха глави и двамата, пребледнели, в предчувствие на бедата.

— Защо не?

— Рибата е живо същество. Ние не убиваме!

Внезапно иззад войниците се обади центурионът.

Хрумнало му беше нещо изключително.

— Не убивате, значи! Ами ако ви изправя един срещу друг като гладиатори…

— То се знае, няма! — повече изплака, отколкото го каза Тарула. — Който вади меч, меч ще го прониже.

Камшикът на Барторикс го зашиба настървено.

Смазани от глад и умора, претръпнали пред ежедневния ужас, изгубили човешкия си вид, затъпели като животни, дори по-зле от животните, робите дори не погледнаха към двамата нещастници. Без съчувствие, без жал. А може би доволни — доволни, че тъй, в тая разправия, спечелваха някоя минута без работа. Че какви ли хора нямаше в тая сбирщина: и траки, и гали, и гърци, египтяни, либийци, перси, асирийци, юдеи, германци, славяни, сабини, сицилийци, македонци, илирийци, умбри и тосканци — толкова различни по цвят и ръст, и толкова еднакви в мъката, в затъпяващото страдание.

— Дайте им щитове и мечове! — извика центурионът. — Да се бият!

Войниците сякаш чакаха само това. В тоя омразен пущинак, където ги бяха натирили, нямаше никакви забавления. Един гладиаторски бой, дори между такива съсухрени клетници, които едва се държаха на крака, щеше да внесе някакво разнообразие в ежедневието им. Тикнаха оръжията в ръцете им и почнаха да ги подканят. Напразно. И двамата стояха неподвижни, отпуснати. Не мръдваха. Бичовете зашибаха. Пак без полза. Опитаха с копията — също. А робите продължаваха да гледат все тъй безучастни като волове в ярема.

Центурионът разбута легионерите и прасна с юмрук в зъбите Тарула. Нещастникът се свлече окървавен на земята.

— Ще се биете ли?

Тарула изплю избитите си зъби и през кръвта отвърна:

— Ние сме ктисти!

Римлянинът се дръпна.

— На кръстовете! — рече той. Рече го тъй тихо, почти гальовно. Сякаш ги опрощаваше, а не ги обричаше на най-тежките мъчения.

Рим, който от всичко на света все още най-много ненавиждаше Картаген, не се бе подвоумил да заеме от ненавистния Картаген неговото наказание за робите.

Легионерите подхванаха двамата обречени и ги повлякоха към близкото възвишение, където винаги стояха в запас готови дървени кръстове. За няколко минути приковаха дланите и ходилата им с гвоздеи за гредите. Изправиха кръстовете в ямите.

И сега никой роб не погледна нагоре. Продължаваха да седят така — голи, без никаква дреха, мършави като скелети, с приведени към земята погледи.

— На работа! — извика Барторикс. — Живо!

Клетниците се надигнаха. Лицата им и този път не издадоха недоволството си от прекъснатата почивка.

Единствен Спартак не се сдържа. Тъй беше устроен — търпеше, търпеше, докато прелееше последната капка. И изригваше. Той се обърна към двата кръста и извика:

— Ще отмъстя за вас!

Барторикс го заудря с бича.

— Ще отмъстя! — не спираше Спартак, като дори не опитваше да се защити от ударите. — Няма да им простя и това!

Пред входа на рудника надзирателите почнаха да отключват веригите и един по един да освобождават копачите, които припряно влизаха в шахтата. Всеки поемаше безучастно сечивото, което му бе отредено — кирка, чук или железен лост — и хлътваше в дълбочината. Надзирателят Барторикс седеше върху един огромен мраморен отломък, откъртен от тавана тази нощ, и размахваше камшика.

— По-живо! По-живо!

Като че ли не знаеше друга дума.

Вдигнал своята кирка, взел и мъждукащото лоениче, Спартак продължи към придадения им забой, следван от Севт, който пък понесе железния лост и чука. Галерията, укрепвана тук-там с полуизгнили дървени подпори, се стесни бързо, снижи се. Робите се приведоха, тръгнаха клекнали, после запълзяха.

Двамата достигнаха своето място. Светлината на лоеничето затрептя по златната жила, която опасваше белия камък с искрящ пояс. Тук бе събрано такова богатство, че с всяка копка Спартак откъртваше толкова злато, колкото струваше той самият.

А колко трудно се копае така, полулегнал, без опора, без простор. Колко трудно се провъртва дупката, в която се вбива клинът! И после, колко усилия са нужни, за да се откърти блестящото късче! Въздухът беше влажен и застоял, вмирисан на човешки нечистотии. От ниския таван капеше вода. Подът се бе превърнал в мръсна локва, която се оцеждаше с лек наклон към изхода.

И все пак дори с тази мъка, дори при тази убийствена умора Спартак не можеше да се примири. Умът му не спираше, продължаваше да работи, да преценява, да обмисля. Днес — двамата ктисти; онзи ден — картагенецът; по-онзи ден полуделият гал. Утре може би той самият. Тук не се оцелява повече от месец-два, най-много година. Трябваше ли да чака още, та да угасне и той ей тъй мърцина…

Каква ли наистина щеше да бъде участта му, ако Маркус Красиниус не бе изгубил съзнание и първият префект в легиона Гайус Салвариус Астрагал, без да подозира кой какъв е, не бе продал всички тракийски пленници вкупом на следващия го винаги роботърговец — ведно със Спартак и гладиатора Севт? Къде ли, в коя ли гладиаторска школа щяха да се обучават сега, да избиват други нещастници като тях? Всъщност Спартак беше благодарен за този развой на нещата. Макар и тук, в ада, откъдето най-често набираха гладиаторите. Отчаяният от рудника роб е готов на всичко, само и само да се измъкне от това тегло.

— Повече не може! — пошепна Севт.

— Не може! — повтори Спартак. — Трябва да направим нещо!

— Да бягаме! — Севт въздъхна. — Поне да опитаме!

Спартак вдигна рамене:

— Къде ли ще бягаме?

Гладиаторът неволно се озърна, както набиваше лоста, и изрече дръзката си мисъл:

— Само бунт!

И понеже Спартак поклати глава, Севт се разпали:

— Защо пък не? През година в мините избухват бунтове. В сребърните рудници в Испания, в златните в Либия, оловните в Галия, медните в Илирия. И в Лаврион… И в Пангея…

Бунт! — помисли си Спартак. — А после стотици, хиляди приковани на кръстовете, нахвърляни в цирковете на зверовете, изправени едни срещу други като гладиатори. Като Диузенус и Тарула. Болезнена тръпка сгърчи гърдите му при спомена за техните изкривени от болка и ужас лица, извитите им като червеи тела…

Робът, който извозваше рудата, допълзя до тях, насипа с шепи каменния трошляк в дървеното корито и го повлече пълзешком към изхода.

Дали не ме чу? — запита се Севт. А имаше защо да се бои. Никой не знае кой роб е годен за предателство. Нали само тази е цената на свободата?

После махна с ръка.

— Най-много на кръста! Само за едно ще ми е жал — че не отмъстих на Маркус Красиниус… Заради брат си… Та казах… Има и по-големи бунтове. Много са. Всяка година. Защо да не опитаме и ние? Само в Сицилия те нямат чет. Чувал съм за сириеца Евн, който умеел да бълва огън и да предсказва бъдещето; гърка Атенион, тракиеца Селви, който бил опитен в гадаенето по животински вътрешности, германеца Ундарт, евреина Бен Йоаш…

Спартак не спираше да удря с кирката. Дори тук, в тази задушна дупка, ушите на господаря можеха да подслушват.

— Но дали ще успеем? — пошепна той. — Прости, отчаяни роби.

Мина много време, преди Севт да отговори. Трябваше да копае. Нямаше право да спира. До вечерта бяха длъжни да напълнят сто корита. Спреше ли робът да ги извозва, и надзирателят щеше да допълзи с острия остен. В забоя няма място за размах на бича. Затова си служат със заострени тояги.

— Спартак! — рече той. — Аз познавам Рим. Познавам го тъй, както той сам не се познава. Знам му силата, знам и слабостта му. Силата на Рим е робството. То позволява на римляните да се занимават с война, за да ловят роби, които ги хранят и обличат, които строят дворците им, които учат децата им…

Надзирателите често разместваха робите, да не се опознават, да не се сговарят. Едва от вчера Севт и Спартак бяха попаднали заедно, та затова все не можеха да се наприказват. По-право приказваше Севт, който беше опознал добре своите поробители, докато Спартак само слушаше. А сърцето му беше вледенено, видял много мъка на света, много смърт и ужас. И преди това, и тук в мината. Мнозина умираха от изтощение. Ясно му беше защо. Господарите искаха повече злато. Мнозина загиваха на кръстовете, понеже отказваха да работят, понеже бягаха. И това му беше ясно — бяха посегнали на господарската печалба. Но тия двамата, клетите ктисти! Ей тъй, за нищо. Само за прищявката на тези, които имат сила и власт. Ужасяваше го безсмисленото убийство, ужасяваше го безнадеждната участ на роба. Никой не убива добичето си от прищявка. Само човекът роб може да бъде убит по прищявка. По-евтин от добиче…

Коритарят допълзя пак и двамата заработиха привидно още по-усърдно. Когато той отвлече товара си, Севт пошепна:

— Брой нямат хората, които живеят в Рим. Повечето от тях роби. И тия недоволници само чакат някой да ги поведе. Рим е разположен на седем хълма, затуй го наричат Седмоглав змей. Ако змеят бъде нападнат отвън, робите отвътре ще се надигнат. За да бъде сразен, Рим трябва да бъде ударен в сърцето. Другите удари са само драскотини, които не го убиват.

— Рим още не е превземан! — промълви глухо Спартак. — Нито от сабиняните, нито от Анибал…

— Само от галите преди три века.

— Тогава не е имал крепостни стени, а само насип.

Пред очите му отново премина кошмарният сън. Робите, които гризят крепостната стена на Рим. И тя отново израства… А най-жестокото беше това, че на света съществуваше сила, способна да срине тези стени. Както срина светилището на Дионис. Само ако бъдеше отнесена до тези стени, да бъде поставена под тях. От някой по-упорит от Анибал, някой по-щастлив от Анибал. Някой, който успее да се опази от кръста…

Сега тази мощ бездействуваше, заключена в нечетливите финикийски знаци върху сребърната плочка, която умиращият Мукатралис окачи върху гърдите на Саине. Бездействуваше равнодушна, безполезна сред дебрите на Орбел.

И някаква задушаваща мъка притисна гърдите му. И копнеж като спазъм, който запуши гърлото му. Трябваше да се махне оттук, да отиде в Орбел, да литне при мощната тайна… И при Саине… Не можеше да остане… Останеше ли, щеше да загине… А нямаше право — заради Саине, заради тайната на Мукатралис, заради клетвата, която му бе дал, заради отмъщението, заради невинно разпнатите…

Отмъщението — това е насладата на боговете. Тъй казваха римляните. И Спартак трябваше да вкуси от тая божествена наслада!…

Отдалеч, през прихлупените галерии, сред грохота на кирките и лостовете, се носеше плачливият глас на Симон бен Йешу, който не спираше да си припява:

— Кой ще изведе от плена рода на Израиля? Ще дойде ли Месия?

Един ден в мината се равнява на цяла вечност. Безкраен се оказа и тоя ден. Под светлината на кандилото никой не можеше да измери колко време е минало, дошло ли е пладне, мръква ли се вече или все още е утро. Кирката тежеше все по-убийствено, сърцето биеше все по-пресилено, готово при следния удар да се пръсне, тялото се мъкнеше все по-съсипано, сякаш повече нямаше да се мръдне.

И в тая вечност двамата заговорници успяха да се разберат. Севт беше непоправим беглец, Севт беше участник в робски метеж, заради което вместо да го разпънат, го бяха направили гладиатор. А Спартак вече беше решил. А когато той решеше, това значеше, че ще стане.

Щяха да изпълнят плана си още тази вечер. Преди това нямаше да увещават никого, с никого нямаше да се наговарят. Разкриеха ли се, все можеше да се намери предател. А така, почнеха ли веднъж двамата, другите като стадо щяха да ги последват. Робите само изглеждат безучастни, отпуснати, отчаяни. Такива са, докато няма надежда. Яви ли се някакъв, и най-малкият изглед за успех, те се променят мигновено. Сякаш във всеки от тези мършави, едва мъкнещи се човешки дрипели се е криела по една фурия…

Спартак стисна зъби. Ами ако не ги последват. Ех, няма що! Тогава ще се свърши всичко наведнъж. Ще се приберат при прадедите във вечния живот. И вечното блаженство…

Свирката на надзорника ги стресна, когато вече се бяха отчаяли дали някога ще се мръкне. Коритарят изтика последната руда до изхода. След него пропълзяха и двамата съзаклятници. Завръщаха се и другите роби. Всеки беше длъжен да остави сечивото си при изхода пред Барторикс, след което трябваше да излезе навън, където ковачите, окръжени от легионерите, им прикачаха халките около врата към общите синджири за през нощта.

Грохнали, с превити рамене, смазани от умора, Севт и Спартак сякаш случайно се озоваха зад надзирателя. Никой не видя как лостът на Севт разби черепа на Барторикс, който рухна на пода без стон.

— На бунт! — изкрещя в същото време Спартак.

— Бунт! — последва го ревът на Севт.

Неволниците останаха вцепенени само за миг. Изведнъж грозният призив протече като ток през телата им. Раздруса ги. Не се и замислиха. Поддадоха му се неволно, като хипнотизирани. Та нали само това бяха мечтали? И мечтата им вече можеше да стане истина…

Стогласен рев изригна от гърдите им. В следната секунда и тримата надзиратели, които се случиха в мината, лежаха безжизнени на земята.

Легионерите се втурнаха натам. Ала не успяха да влязат вътре, спрени от посипалата се отгоре им градушка от камъни — от изправилата се насреща им жива стена от омраза, лостове и кирки.

Спартак опита да надвика тържествуващия вой, който раздираше гърлата на събратята му:

— Поставете два лоста под скалата!

Неочаквано той беше станал техен водач.

Робите от втората редица изпълниха заповедта му, без да я разбират. Промушиха железните прътове под мраморната канара.

— Сега им сложете колела!

Не мина и минута. Бунтовниците изкъртиха колелата на една рудничарска количка и ги надянаха върху лостовете.

— Сега напред! — извика Спартак. — Срещу легионерите!

Такъв беше планът му. Изтласкана по наклона навън, канарата трябваше да разкъса обръча им. И през тоя пробив непокорниците да се измъкнат към пристанището, където да завземат закотвената галера.

Но Фортуна, изглежда, си бе наумила друго. Спартак не бе оценил само едно. Дълго още, години наред той щеше да се учи, че в боя винаги решава най-малката, най-незначителната дреболия. Канарата се оказа само два-три пръста по-висока от изхода. Тя се блъсна в него с трясък и спря. Не само не разпръсна стражите, а напротив, затвори в капан метежниците.

Легионерите не се колебаха дълго. Те бяха опитни тъмничари. За няколко минути натрупаха пред отвора наръч дърва, посипаха ги със сяра и ги запалиха. Задавящият дим се насочи на тънки струйки в рудника. Робите се разкашляха, почнаха да се задушават.

Убеден вече, че опитът му е пропаднал, Спартак се подпря на студената стена. Всичко бе свършено — и с него, и с мечтите му за отмъщение, и с Анибаловия прах. Щяха да го окачат на кръста до Диузенус и Тарула. И нищо от това, което бе мечтал, нямаше да се сбъдне.

Внезапно той чу нейде отдалеч тревожен рог.

В същото време евреинът подхвана своя безумен напев:

— Къде е Месия, който ще изведе сина на Израил от робството?

— Млъкни! — извика му Спартак и се втурна към изхода.

През пролуката видя, че легионерите тичаха към пристанището. Случило се бе нещо по-важно от бунта. Иначе не биха ги изоставили.

— Издърпайте камъка! — кресна Спартак, задъхан от нетърпение. — Назад!

Скоро го отстраниха и изскочиха навън. Вече се бе смрачило. Само червенината на залеза още пламтеше по притихналата повърхност на залива подобно на кърваво петно върху излъскан до блясък щит. На кея редом с римската галера бяха пристанали още три кораба, от които слизаха въоръжени хора и се нахвърляха върху прииждащите откъм рудника легионери. Виковете им и кънтежът на оръжията долитаха съвсем отчетливо догоре.

Бунтовниците стояха смаяни, нерешителни, без да знаят какво да предприемат. Що за хора бяха новодошлите — приятели или още по-опасни врагове? Дали трябваше да им се притекат на помощ, или да хукнат на север, където почваше неизбродимият Тракийски лес — там където никой римлянин не би ги догонил?

Над главите им, извисени, сякаш опрели в небето, се открояваха зловещо върху притъмнялото небе двата дървени кръста. Диузенус висеше неподвижен. Но Тарула още даваше признак на живот. Пъшкаше и стенеше.

— Свалете ги! — заповяда Спартак.

Робите изтръгнаха пироните, освободиха нещастниците. Диузенус наистина беше мъртъв.

Спартак остави Фертракс при Тарула да превърже раните му, а той поведе надолу голата си армия.

Скоро се разбра кои са нападателите. Направата на корабите им, платната, носиите издаваха киликийските пирати, сега най-яростните противници на Рим, все още непобедени. Те владееха цялото Вътрешно море, опустошавайки Елада, Сицилия, Крит. Кръстосваха покрай самата Италия, пречеха за извозването на храни за Рим от Египет и Африка. Никой друг не беше толкова богат, та да обковава реите си със злато, а греблата със сребро; да боядисва платната си с пурпур тогава, когато пурпурът за ивицата върху ангустоклавиума на един римски патриций струваше цяло състояние.

— Напред! — извика Спартак.

И мършавите роби, превърнали се във всепомитаща армия при надеждата за близка свобода, връхлетяха върху римляните в гръб, размахали своите миньорски сечива.

Битката привърши скоро. Притиснати от две страни, стотината легионери се стопиха бързо. Робите се нахвърлиха върху им за броните и оръжието. А киликийците понесоха към корабите си сандъците със златна руда.

Внезапно Севт извика:

— Легионери! Откъм Неаполис!

Спартак се ослуша. Наистина по новия път настъпваше голяма римска част — може би кохорта, може би две кохорти. Това личеше от броя на флейтите и барабаните им. Въпреки изненадата охраната на рудника бе успяла да запали сигналните огньове.

Разбрали надвисналата опасност, пиратите побързаха да се приберат на корабите си. И без това вече бяха опразнили златния склад.

Спартак се изправи пред главатаря им, едър мъж на средна възраст, облечен в скъпи дрехи и натруфен с безценни камъни.

— Аз съм тракийски резос — рече той. — До днес роб у римляните. А ти?

— Аз пък съм Музел Шаабал — отвърна пиратът. — Кажи какво искаш! Да делим ли?

— Не, Музел Шабаал! Нищо друго не ща повече от тебе! Ти ми даде най-ценното, свободата. Да те дарят боговете ти с цялото си благоволение! Имам само една молба. Римляните идват. А моите хора са изтощени. Нямат сили да се бият, нямат сили да бягат. Вземи ни на твоите миопарони, за да ни стовариш нейде по нашия бряг! Спаси ни още веднъж!

Музел Шабаал се замисли. Зарови пръсти в брадата си. Размени бърз поглед с помощника си и реши:

— Добре! Качвайте се!

Римляните вече приближаваха. Ясно се чуваха виковете и заканите им. Затова метежниците не изчакаха повторна покана. Като подплашено от вълк стадо те се втурнаха към корабите. Почнаха да се блъскат по траповете, да падат във водата, та не се разбра колко се издавиха. Едва изчакаха да дойдат Фертракс и Тарула, носен на ръце от двама по-издържливи роби.

С размахани весла миопароните се отделиха от пристана тъкмо когато кохортите стигнаха на брега. Бяха доплавали три кораба, отплаваха четири — ведно със заварената в залива римска галера.

— Новите в трюма! — заповяда Музел Шабаал. — Да не се пречкат на моряците и гребците!

Благодарни за спасението си, бегълците се намъкнаха послушно долу. А Спартак по това време остана на кърмата, загледан в струпаните на кея легионери. Смътно подозрение изплува в мисълта му. Защо пък трябваше да слизат в трюма?

Тозчас пиратите затвориха капаците. Залостиха ги с яки резета. Спартак едва успя да овладее яростта си, да укроти избликналия гневен порив. Разбра в миг всичко. Решил да увеличи печалбата си с цената на тъй лесно спечелените роби, измамникът щеше да ги продаде на първото тържище.

Прикрит от тъмнината, Спартак се примъкна като рис към капитанската каюта.

Шабаал говореше радостно възбуден:

— Боговете ни закрилят! Казвах ли ви аз? Когато спусках кораба си на вода, прекарах кила му през седем роби, да се смаже в кръвта им. Със седмократна човешка жертва умилостивих боговете.

Той пак поглади разкошната си брада.

— А сега към Бизантион!

Спартак знаеше добре къде е Бизантион, разкошният град, основан някога от тракийския резос Бизас. Но освободените бунтовници не мислеха да ходят в Бизантион. Нямаха никаква работа там. Още по-малко като роби. Не му мисли много. Друг път прекалено разсъдлив, в съдбоносни моменти решаваше бързо. Той изчака помощник-капитанът да се махне, приближи безшумно и с един скок се метна върху главатаря. Удари го по главата с дръжката на меча. Музел Шабаал се свлече безшумно на палубата. Спартак го хвана за пояса и го отвлече в кабината му. Залости вратата отвътре, после го овърза с нацепената и усукана на въжета завеса. Пиратът отвори очи.

— Какво искаш? — попита той, неочаквано примирен.

Ала хитрите огънчета в очите му издаваха, че вътрешно не се е примирил, че мисли, преценява, крои как да се измъкне от клопката, в която бе попаднал.

На вратата се почука.

— Капитане! — обади се кормчията. — Вятърът се усилва. Да се прикрием ли зад Тасос?

Спартак натисна меча в гърдите му.

— Кажи да обърнат на запад! Ще ни стовариш между Неаполис и Аполония!

Усетил безпощадното острие на сантиметър от сърцето си, Шабаал повтори думите му:

— Променям заповедта! Курс на запад! Малкото заливче между Неаполис и Аполония!

Зад вратата се чу сподавено възклицание. После гласът отвърна покорно:

— Така ще бъде! Курс на запад!

По навеждането на кораба и засиленото проскърцване на веслата от десния борд се разбра, че завиват наляво. После греблата се размахаха равномерно, макар че люлеенето се засили.

Спартак стоеше над заложника си, без да отмества меча, заплашителен като същинска Немезида.

Главатарят облиза пресъхналите си устни.

— Тракиецо, слушай! Да се спогодим! И двамата сме благородници: Защо да се колим заради някакви въшливци?

— Какво предлагаш?

— Да ги продадем общо! После ще делим поравно!

Спартак стискаше зъби.

— И още нещо — добави Шабаал, окуражен от мълчанието му. — Ако ти хареса, ще останеш с нас. Имам нужда от такива като теб. И двамата сме врагове на Рим. Предстоят ми за разчистване много сметки. Особено една голяма сметка. С един самохвалец. Помня му цялото име. Гайус Юлиус Цезар.

— Това не ме засяга.

— Слушай сега. После ще решиш. Това е един негодник, когото от пренебрежение не убих. Стори ми се, че не е с всичкия си. Като наш пленник ни четеше стиховете си и ако не ръкопляскахме, ни наричаше варвари. А ние примирахме от смях. Поисках му откуп двадесет таланта сребро. А той самохвално отвърна: „За толкова ли само ме оценяваш? Аз предлагам петдесет!“ Сгреших, че го пуснах. Защото след това той въоръжил своя флота и нападнал нашите кораби. Пленил хората ми и ги разпънал, докато аз съм лежал болен на брега. Ти ще ми помогнеш да отмъстя.

— Може да поговорим и за това само след като пуснеш другарите ми! — отвърна Спартак.

— Остави ги тия въшливци! — пресече го пиратът.

Спартак го стрелна с поглед тъй гневно, че Шабаал не довърши думите си.

— Аз също сега съм въшлив роб! Когато си роб, никой не те пита какъв си се родил.

Музел Шабаал не проговори повече, разбрал безполезността на подобни пазарлъци.

Минаха много часове, които на Спартак се сториха цяла вечност, докато кормчията отново почука.

— Навлизаме в Малкия залив!

Спартак само му даде знак с очи и Шабаал нареди:

— Пристани до скалите! Отвори люка и пусни робите!

— Що думаш, господарю?

Спартак виждаше как се двоуми пленникът му, как преглъща мъчително. Затова за по-голяма убедителност натисна по-силно стоманеното острие.

— Пусни ги! — изхриптя Шабаал. — Не разпитвай повече!

Скоро се чу скърцането на капаците. После множество нозе затрополиха по палубата и трапа, що свързваше кораба с брега.

Тогава Спартак изправи пирата на крака и го изтика пред себе си. Отвори вратата.

— Ей, вие! — извика той. — Дръпнете се от пътя ми! Посегне ли някой да ме спре, ще убия Музел Шабаал!

Киликийците се стъписаха.

— Направете път! — повтори главатарят им.

И те се отдръпнаха.

Закрит от заложника си, Спартак се отправи бавно към трапа. Премръзнали от морския хлад, голите роби вече бяха наклали на брега огън да се сгреят. Още не знаеха какво се бе случило. Някои дори допускаха, че само се бяха пошегували с тях. Но сега при вида на водача си и пленника му разбраха, че съвсем не е било шега.

Усетил как пред близката свобода хватката на похитителя му отслабва, Музел Шабаал се дръпна изненадващо встрани и врагът му, изгубил равновесие, се просна в краката му. В следния миг пиратът скочи отгоре му. Нахвърлиха се и останалите киликийци.

Макар и изтощен от робството, Спартак успя да се отскубне от нападателите, докопа меча и го развъртя. След първото смайване другарите му се опомниха бързо. Спуснаха се и те — кой с голи ръце, кой с пръти и камъни — в боя. Севт изтръгна една разпалена главня от огъня и се покатери на борда. Последваха примера му мнозина. Искрите се разлетяха навред, горящите въглени подпалиха изсъхналата палуба, насмолените въжета. Платната пламнаха.

Докато другите кораби дойдат на помощ, миопароната на Музел Шабаал се превърна в огнена клада. Обезумели от уплаха, пиратите и робите наскачаха в морето. Едните бързаха да се прехвърлят на своите кораби, другите — на брега.

Пиратският главатар успя да се спаси на съседната палуба. И оттам, побеснял от гняв, даде заповед да нападнат отново безоръжните противници. Макар че всъщност те вече не бяха тъй безоръжни, макар че ги замерваха отдалеч с камъни и горящи главни.

Тогава се чу гласът на наблюдателя от мачтата:

— Кораби срещу нас!

Нямаше съмнение, че са римски. Римляните бяха отправили подире им и триремите, с които разполагаха.

— Към открито море! — заповяда Шабаал.

После се наведе през борда и се провикна заканително:

— Тракиецо, запомни! Ще ти платя! Рано или късно!

Спартак неволно се изсмя:

— Няма къде да се срещнем, Музел Шабаал!

Не предполагаше какво му готви Фортуна. Наистина отде можеше да допусне, че някога, след много години, подгонен от легионите на Крас, той щеше да потърси отново помощта на киликиеца, щеше да чака неговите кораби, които да превозят разбунтуваните роби в Сицилия. И тогава този същият Музел Шабаал с измама щеше да го изостави на полуострова срещу угоения Лукул, срещу самовлюбения Помпей, срещу храненика на Сула — развратника Крас, който натрупа милионите си, като купуваше имотите на осъдените от Сула… Срещу цялата мощ на Рим…

ДЕЦИМАЦИЯТА

Когато възнамерява да сключи сделка, когато замисля политическа сплетня, когато търси приятна беседа, когато е доволен и когато е разтревожен, римлянинът отива в обществената баня. Една трета от живота си прекарва там. Където стъпи, той строи пътища и бани. Затова само в Рим има хиляда къпални, повече от храмовете и светилищата на боговете.

При ужасната беда, що се бе сринала върху главата му, Маркус Красиниус Алвио потърси разтуха в баните на Амфиполис, една от столиците на победена Македония. Аристократите предпочитаха не новата просторна къпалня, а най-старата, може би именно затова, че беше малка и стенната й уредба даваше най-мека топлина. Без да е студена, тя се проветряваше бързо. Без да разполага с петдесет отделения като новата, и тази имаше горещи, хладки и студени басейни. И тя като другите беше изградена от мрамор и разкошни мозайки от разноцветни камъни и смалт.

В синкавопрозрачната вода на най-студения басейн се бе изтегнал братовчед му Силвиус Красиниус. Префектът се натопи до него. Ледена тръпка разтърси тялото му. Но той издържа. Водата го освежаваше, прогонваше черните мисли.

Маркус знаеше, че е роден за велики дела. И пророчествата му даваха тая увереност, и той самият я съзнаваше. Когато четеше история, се убеждаваше, че по нищо не се различава от най-великите пълководци. Само Фортуна все още отказваше да му се усмихне. Две големи шеги си изигра с него тя, дано бъдеха само шеги! Едната бе спасението на кохортата му от Гайус Салвариус Астрагал при Ямфорина. Ако бе закъснял поне половин час проклетникът, с помощта на Мокапор Маркус сам; щеше да се отскубне от Спартаковата клопка. И онзи случаен камък, който го бе проснал в безсъзнание, за да позволи на Астрагал навред да се перчи с подвига си. Ако не беше този камък, Маркус не би изпуснал тъй лекомислено Спартак, за да не знае после в коя мина, в коя трирема да го търси. Щеше да го разпитва така, че да му издаде тайната на Анибал.

Анибаловият огън! Откак научи за него, Маркус Красиниус изгуби покоя си. Този огън можеше да му даде сила не само да срази враговете на Рим; той можеше да постави на колене и самия Рим — горделивия, своенравен Рим, който не разрешава дори на своите любимци да влизат в него с легионите си. Пристъпи ли консулът в града, тозчас става обикновен гражданин, а легионерите биват обезоръжавани. То се знае, това не попречи на Сула да заграби властта и да смаже противниците си. И то без Анибалов огън. Какво ли би могъл да постигне пък онзи, който го има?

Маркус неволно сви юмруци. На неговата възраст Александър владееше света, а той още не беше направил нищо. С Анибаловия огън Маркус Красиниус Алвио щеше да влезе в Рим и без бой, Рим сам щеше да се просне в нозете му. Ония глупци, които дремеха в Сената, омотани в белите си тоги, щяха да се надпреварват в славословията си. Разглезените столични кохорти със звънчета на ботушите, с бронзови наколенници, излъскани като злато, и с позлатени хумералии върху нагръдниците щяха да дерат гласовете си от приветствия. Тогава всички щяха да разберат кой е Маркус Красиниус Алвио! Щеше да го усети и старият Астрагал, който опропасти стария Красиниус; щеше да го усети и младият. И ненаситните Красовци, и Цицероновци, които го бяха го оскубали с петдесетпроцентова лихва за дадените заеми.

Но Спартак пропадна нейде из робските пазарища. Саине се забута из пущинаците на Орбел. Рим изтегли кохортите си от Медика, оставил Мокапор на трона му. И Маркус Красиниус се свря отново в Амфиполис да лекува в целебните му извори болката в главата си и да бълнува за онзи момент, когато ще нахлуе отново в Ямфорина да търси Саине. И заради тайната, и заради нея самата.

Докато не го слетя вторият удар — още по-жесток, още по-безпощаден…

Маркус изгледа братовчед си. И прочете в очите му такава безнадеждност, че му се прииска да го натисне във водата и тук, в басейна, да го удави.

— Астрагал ме вика. Нали е трибун, командир на първа кохорта, заместник на претора? Какво да му кажа, Силвиус? — попита Маркус.

Първият му центурион го изгледа равнодушно.

— Ти знаеш всичко.

— То е толкова объркано. Какво да му кажа кратко, ясно, по войнишки?

— И за мен е неясно. Никой не е очаквал нападение, и то откъм тила, в мир. Разбунтуваните роби налетяха внезапно. Въпреки това легионерите заеха нови позиции. И може би щяхме да ги изтласкаме, ако не беше твоята заповед…

— Ти пак. С тая заповед. Казах ти, не съм пращал никаква заповед.

— Разбрах, че не е твоят почерк. Но късно. Тогава изпълних нареждането. Отстъпих. И налетях на засада. Това е…

Маркус скръцна със зъби.

— Това е! Лесно е да се каже! Но как да се оправдае?

— Аз няма да се оправдавам! — разпери безпомощно ръце Силвиус.

— Защо?

— Моята вече е свършена. Парките са решили участта ми. Виждам, Клото е спряла да преде нишката на живота ми. Лахесис вече кимва с глава, дава знака. Остава само Атропос да пререже нишката.

Маркус се изправи рязко.

— Аз не се предавам като теб! Ще се боря! Чакат ме велики дела. Ти знаеш ли какво е Рим? Рим е като лъв — сила, красота и кръвожадност. И главното — самочувствие. Предсказателите…

— Мислиш ли, че не съм ги питал и аз? И да ти кажа ли… В жертвения овен гадателят откри лоши белези. Липсваше част от дроба. „В идните три дни ще ти се случи нещо много важно.“ Тъй рече той. Днес е третият ден. И то вторник, денят на Марс, ден на сеч и кръв.

Един роб пристъпи до басейна.

— Маркус Красиниус — рече той. — Гномонът показва пладне.

Префектът стана и без да се сбогува с братовчеда си, тръгна към облекалнята, където робините избърсаха мокрото му тяло и го облякоха. Тоя път той се отказа от любимия си масаж.

Когато излезе навън, слънцето се бе издигнало в зенита си. Макар и ранна пролет, денят беше топъл, надъхан с уханията на млади листа и нацъфтели овошки. Безброй птички чуруликаха из клоните. Улиците, застлани с каменни плочи, с покрити канали за дъждовните води, бяха изпълнени с народ: войници, роби, занаятчии и селяни от околността, които се озъртаха със смръщени очи. И какви ли не носии, като почнеш от престилките на полуголите слуги, та стигнеш до изящните елински хламиди, кокетните женски столи и пеплуми, до тракийските шарени зейри и обшитите с пурпур тържествени претести на магистратите. Начервени по тогавашната мода контета със слънчобрани бързаха към луксозните термополии да сръбнат в приятна компания някое силно питие; към дулциариите — за някой хубав сладкиш или към изисканите пивници: Бедняците се намъкваха, без да се оглеждат, в миризливите сиромашки кръчми. Понякога преминаваше скъпа носилка, нарамена от четирима роби, зад чиито пердета надзърташе самодоволното лице на градски първенец. Креслив здравеняк с тояга разчистваше пътя пред носилката, а зад нея пристъпваха намусени шестима въоръжени телохранители. Понякога профучаваше колесница без скороходец, но народът чуваше отдалеч тропота на обкованите в желязо колела и се отдръпваше навреме до стените.

Легионерите пред вратата взеха за почест. Вратарят роб го преведе през имплувиума, непокрития четвъртит двор в средата на къщата. В алабастровия басейн плуваха разноцветни риби. А в притихналата му повърхност се оглеждаха мраморни нимфи, сатири и купидони. В триклиниума, подпрян от мраморни колони, по които се увиваха гирлянди от бръшлян и рози, го очакваше Гайус Салвариус Астрагал, заместникът на болния претор, полегнал върху едното от трите пиршествени легла.

— Нека боговете закрилят тоя дом! — поздрави гостът.

Гайус Салвариус кимна тържествено. Маркус едва сподави озлобението си пред това самодоволно лице на разглезен патриций — начервен, напарфюмиран, отрупал с пръстени всичките пръсти на ръцете си, с широка пурпурна ивица на ангустоклавиума, която струваше колкото хиляда роби, отделно от хитона му, изтъкан от копринените нишки на голямата черна мида. Той беше истински патриций — роден за пурпур, багрянороден.

Маркус Красиниус седна на предложеното му кресло. Погледна дръзко — да му покаже поне с поглед, че не се бои от него.

Гайус Салвариус издържа спокойно това безмълвно предизвикателство. И след като помълча с високомерно, безчувствено лице, колкото се полагаше за случая и за посетителя, изведнъж заговори:

— Маркус Красиниус, принуден съм да ти съобщя, че кохортата ти ще бъде наказана.

Префектът кимна:

— Заслужено! — После, премислил малко, добави: — Само не забравяй и това! Силвиус Красиниус е получил лъжлива заповед да отстъпи.

Гайус Салвариус сви устни:

— Римлянинът изпълнява безусловно само заповед за настъпление. Не за бягство.

В лицето, в огъня на очите имаше такава суровост, че Маркус все не можеше да я свърже с тая женствена склонност към благоухания, грим и накити. Но той знаеше, Рим се славеше с мъжете си, които имаха безброй добродетели и още повече пороци.

Гайус Салвариус додаде с гневен глас:

— Цяла римска кохорта да се пръсне пред стадо варвари, още по лошо, пред паплач избягали роби…

— Тези варвари са траки, Гайус Салвариус. Когато се срещнеш в бой с тях, ще заговориш иначе.

Астрагал почти се усмихна.

— Да ти кажа ли? — рече той. — Тракийската стратегия е проста — да изтощават противника. Те нападат и бързо се оттеглят, за да увлекат неприятеля в засада. При македонците с тяхната фаланга отстъплението се превръща в поражение. При траките сигналът за отбой означава подготовка за нова атака. Види се, и аз съм подочул нещичко за тях. И мога да мина без педагог.

Маркус отвърна:

— Едно е да го знаеш, друго — да си го изпитал. Траките никога не са побеждавани. След всяко поражение те връхлитат другаде още по-настървени.

— Разликата е тази, скъпи Маркус, че тоя път не робите, а легионерите са отстъпили. Спартак, който изглежда е пратил лъжливата заповед, е атакувал по римски, не по варварски.

— Спартак ли рече? — изуми се Маркус.

— Такива са донесенията. Води ги Спартак. Където мине, умирените траки и македонци въстават. Избиват римляните и се помъкват подире му. А твоята кохорта, вместо да ги разпъне на кръстове, както се полага на роби, им е открила пътя към север. И им оставила оръжията си.

Маркус сякаш не чу последните му думи. Името Спартак вдъхна нова надежда в обезвереното му сърце. Той скочи прав.

— Дай ми кохортата! Да настигна и да смажа варварина! В боя да измият срама си!

А душата му тържествуваше. Анибаловата тайна, мощта, мечтаната власт, триумфът…

— Не! — отсече Астрагал. — В бой не се измива позор. В бой се печели слава. Позор се измива с позорно наказание. Твоят заместник, първият центурион в кохортата Силвиус Красиниус, който е бил длъжен да води легионерите си към победа, а не към позор… — Той замълча, явно да усили въздействието на следващите думи: — Силвиус Красиниус е осъден на смърт!

Маркус пребледня.

— Това е жестоко!

— Рим съществува на тоя свят, защото отрича мекушавостта. Още по-жестоко е второто, което ще чуеш. Само то е способно да измие петното. И да даде пример…

Маркус притаи дъх. Предчувствуваше какво ще последва, ала все не искаше да го приеме.

— Кохортата ти, префекте, се осъжда на децимация!

Нещастникът усети как кръвта преля в главата му. В първия миг усети диво желание да забие меча си в гърдите на това ехидно конте. Но се овладя. Само рече:

— Тъй ще събудиш недоволство.

— Недоволството на народа сплотява господарите. Мене и тебе. Както огънят калява меча. Другите се отпускат. Ние, римляните, сме винаги на бойна нога.

— Ще отнеса въпроса до консула! — изръмжа Маркус накрая.

Гайус Салвариус отвърна тихо:

— Това е заповед на консула. Мислиш ли, че аз ще се отнеса тъй лекомислено към тъй сериозно нещо? И още. Бъди доволен, че консулът благодарение на моето застъпничество отмина с мълчание и твоя дял в този позор. Не по-малко виновен е и този, който е възпитал подчинените си така, че при първа опасност да се пръснат.

„Змия! — едва сподави злобния си изблик Маркус. — Невестулка, която си играе с мишката! Но чакай! Животът е колело. Може някога и мишката да си поиграе с невестулката.“

И все пак римлянинът у него отново, надделя. Той вдигна ръка за войнишки поздрав.

— Ще стане, както е заповядано!

Надигна се и Астрагал.

— Ти самият ще проведеш децимацията!

Префектът усети, че му причернява. Ала успя да събере сили и да вдигне отново ръка, да се обърне и да излезе.

Още нестъпил в своя дом, насреща му се провикна папагалът му:

— Салве, Алвио!

Робът го бе научил втора дума. И птицата бързаше да се похвали.

Маркус Красиниус не го погледна, а прекоси с едра крачка таблинума и влетя в атриума. Там завари Силвиус Красиниус — блед, с изпито лице и тъмни кръгове под очите въпреки освежаващата баня. Ястията бяха непокътнати, непокътнато стоеше и налятото в златен ритон кипърско вино.

След толкова месеци, прекарани в походи и лишения, римлянинът можеше да си позволи охолство. Охолна беше и трапезата на Маркус Красиниус: паунови гърди, езици на славеи и пълнени черва на либийски мишки, печени врабчета, залети с мед. И медена пита. Както си угаждаха Красовци в Рим. Един префект в покорена Македония по власт струва повече от един трибун в Рим.

Без да става, Силвиус само вдигна очи. Маркус не намери сили да отговори на този питащ поглед. Само кимна. Но и това се оказа предостатъчно. Силвиус разбра всичко недоизказано.

Префектът щракна с пръсти. И в залата влезе безшумно една робиня.

— Либия, налей ми вино!

Робите нямат лични имена, нямат и фамилии. Остават им само прикачените от господарите прякори. Някои получават името на собственика си. Такъв беше готвачът му Марципор, което значи „Момче на Маркус“. Други пък като последна утеха се представяха с името на родния си край: Меда от Медика, Ливан от Ливанските планини. Тази нещастница беше опазила само името на родината си Либия. И нищо повече.

Тя напълни носороговата му чаша. Поднесе му я. Но и сега, при такава тревога, страхът от някогашното пророчество отново надделя.

— Да дойде опитвачът!

Робът дотича куцешком.

Улисан в грижите си, Маркус не забеляза тържествуващото пламъче в очите му.

Толкова време Стак бе дебнал! Толкова време бе дирил отрова. Че къде ли може да я намери в римския град един жалък роб? Кой ли ще му я продаде? Защото на него му трябваше силна, бърза отрова. Наистина той би могъл да сложи татул, или бучиниш, или лудо биле. Но от тях човек трябва да изпие много, поне една чаша, за да умре. И едва днес Либия бе срещнала някаква скитница сирийка, гледачка и баячка, от която бе откопчила това зрънце, след като бе пъхнала, под дрехите й един златен поднос.

„Няма лъжа! — беше рекла сирийката. — Сигурна работа. За час, не повече. Тая отрова избива като медена роса от една скала и се събира в магарешко копито. С нея Аристотел отровил Александър.“ Либия не знаеше нито кой е Александър, нито Аристотел. Още по-малко я бе грижа дали Аристотел е могъл да убие Александър. Важното беше това, че някой беше отровил някого.

Стак пое чашата, отпи голяма глътка и се обърса с ръка. После пристъпи към масата. Но преди да я положи, с ловко движение пусна отровата. Толкова пъти го бе упражнявал, че го бе овладял до съвършенство. Маркус не забеляза нищо, потънал в своите мисли. Не бе забелязал и излизането на братовчеда си.

Без да погледне повече към виното, за да не възбуди подозрение, гърбавият се отдръпна в своя ъгъл. А сърцето му биеше лудо, до пръсване. Бе успял! Сви се, сякаш задряма. А всъщност през полуотпуснатите си клепачи дебнеше всяко мръдване на жертвата си. В другия ъгъл се вцепени Либия. Знаеше клетата, Рим наказва с кръст робите, които не са попречили на покушението върху господаря им, смята ги съучастници. Какво остава за истинска съучастничка? Но се бе решила. Щеше да бяга. Ако пък не успееше…

Както винаги Маркус не пое веднага чашата. Беше се научил да изчаква. Домашната невестулка се покатери върху колената му. В Рим още не бе проникнало онова египетско зверче — котката. В Рим все още се бореха срещу мишките и плъховете с питомните невестулки.

Един роб се втурна с вик:

— Господарю! Господарю!

Маркус трепна.

— Защо крещиш?

— Силвиус Красиниус е мъртъв!

Посегнал вече към виното си, префектът го остави на масата недокоснато. Макар че я бе очаквал, тази вест го потресе.

Той пристъпи в конклава. На пода върху разкошната мозайка сред локва кръв лежеше братовчед му с меч, забит в корема. Загинал като истински римлянин, без чужда помощ.

И това беше минало! Маркус Красиниус стисна зъби до болка, после се обърна рязко и излезе. Оставаше му още другото. Сетне щеше да се напие като тракиец. Защото трябваше да забрави. Нямаше сила да издържи повече.

Той се качи на белия си кон и го препусна, съпроводен от телохранителите си. Излезе извън града и се отправи към строената в каре кохорта.

Войниците го посрещнаха с поздрав. Безмълвен, той се закова насред карето. Видя ги — все същите смръщени, сурови воини в желязо. Но тоя път видя и друго — смута и негодуванието в очите им. Зад тях стояха заканителни и страшни легионерите от другите кохорти, докарани за пример и назидание, докарани освен това да придадат повече сила на консулската присъда.

Маркус Красиниус извади пергамента, разгъна го и зачете:

— За бягство пред врага, с което покри с вечен позор своето име, осъждам кохортата на Маркус Красиниус Алвио на децимация. Присъдата да се изпълни още днес.

Слухът беше достигнал до войниците още преди идването на префекта им. И все пак, когато го чуха от неговите уста, глух ропот изпълни въздуха.

Сякаш оглушал, Маркус Красиниус направи знак на контубернала. Броенето започна. Всеки десети човек, когото офицерът посочеше, излизаше пет крачки напред и се вцепеняваше в римска стойка. Само очите му върху замръзналото лице издаваха ужаса пред жестокия избор на Фортуна.

— Стой! — прекъсна го префектът. — И десетниците вътре, и стотниците!

Защото и те, тия малки началници, които не бяха разбрали коварството на Спартак, които не се бяха противопоставили на отстъплението, носеха част от вината. Не само Силвиус, не само простите легионери…

Стотниците и десетниците влязоха в редицата. И броенето започна отново. Този път сред нещастните избраници попаднаха двама десетници. И единият от тях — Квинтус Публиус Либеон.

Екзекуцията започна. Посочените от контубернала легионери най-първо нашибаха с пръчки първия осъден, после му отсякоха главата.

Квинтус Публиус се изправи пред палачите. Синът му Мециус усети как главата му се замайва, сякаш бе изпил цяла амфора вино, сякаш земята под нозете му се тресеше. Значи тъй — край на всички мечти! А му оставаха само няколко месеца. Фамилията Публиус губеше не само баща си, губеше пенсията и земята. Пак оставаше без земя. Сега трябваше да изчака още двадесет и три години, докато Мециус Публиус достигнеше до пенсия. Ако Парките решеха…

Когато легионерът вдигна пръчката си, Квинтус го спря.

— Ще предам фалерите на сина си. Да не ги срамя с позора си!

И свали от бронята на гърдите си десетина метални плочки, получени за многобройните му подвизи през дългия войнишки път.

Мециус не можа да се сдържи. С бойните отличия на баща си в ръка той изскочи напред и извика:

— Славни префекте, изслушай ме!

Маркус Красиниус го изгледа гневно.

— Говори!

— Моля те! Пощади го! Защото единствен той отказа да изпълни заповедта за отстъпление. И се би храбро. Питай всички, префекте! Питай и тия фалери!

Тогава Квинтус Публиус го пресече:

— Сине, не се меси в делата на Фортуна! Спомни си думите на тракийския отшелник! Всичко е суета. От пръст си, на пръст ще се превърнеш. Остават само делата ти. Земя не можах да ви оставя. Оставям ви честно име, подкрепено с доблестни дела. Само туй…

Но Мециус не искаше да слуша световните мъдрости. Отново се обърна към военачалника си:

— Славни префекте, вместо него посечи мен! Аз наистина побягнах, не той. Посечи мен!

С изпънати до краен предел нерви Маркус Красиниус изкрещя:

— Мълчи, ти казвам! Не си ти, който ще ми даваш ум. Не съм пък аз тоя, който е властен да отмени избора на Фортуна. Фортуна е по-властна и от безсмъртните богове. — После се обърна към палачите: — Вършете си работата!

Мециус Публиус отново се провикна:

— Поне го запази от позора! От побоя!

Префектът се поколеба.

— Добре! Отменявам боя! Него присъждам на теб, Мециус, защото има дързостта да се противиш на закона!

Войникът с пръчката отстъпи място на палача, който вдигна меча си.

Квинтус Публиус Либеон, старият римски ветеран, преживял толкова кървави сражения и оцелял до пенсия, която никога нямаше вече да получи, вирна глава.

— Аве, Рома! — извика той, преди да се строполи посечен. — Да живее Рим!

Маркус Красиниус едва издържа до края на тая кланица. Той, истинският римлянин, свикнал с кървавите оргии в амфитеатъра и в боя, при вида на невинните жертви усети как тялото му се разтреперва, как стомахът му се свива в мъчителни тръпки.

А знаеше, убеден беше: тия жертви бяха нужни. За да пребъде Рим. Само тъй, със свръхчовешка суровост, се ковеше желязната римска дисциплина. Легионерите трябваше да знаят, че врагът е по-малко страшен от Рим.

Префектът се прибра смазан от мъка и унижение. Седна до писмената си маса. Едва изчакал завръщането му, Стак докуца с чашата вино. Постави я до ръката му и понечи да си ходи.

Гласът на господаря му го спря:

— Робе, чакай!

Стак усети, че се разтреперва. Не се боеше вече за себе си. Знаеше: роб, който убие господаря, бива разпъван на кръст. Нямаше надежда да избяга, както се тъкмеше Либия. Къде ще бяга тъй, със своя недъг? В Гърция избягал роб има право да се скрие поне в храма. В Рим и това не помага. За роба в Рим няма пощада. За делото се боеше повече Стак, с което се бе нагърбил.

Префектът хвана чашата, но не отпи от нея. Мислеше.

— Робе! — повтори той. — Вие, траките, сте вещи в магията. Кажи ми как, с каква черна магия мога да отмъстя на най-върлия си враг!

Стак неволно си отдъхна.

— Има много начини, господарю. Ала най-сигурен е, струва ми се, римският. Напиши клетвата на бронзова плочка и я закопай в гробищата!

Маркус наведе глава.

— Виж, това може да стане!

Неочаквано, с привично движение той му подаде чашата.

— Опитай!

— Нали я опитах? — заекна гърбавият.

— Нищо, още веднъж! Вие, траките, никога не се насищате на вино.

Стак погледна вътре. Отровата се бе разтворила изцяло. Не се виждаше ни следа от нея. С вледенено сърце той отпи малко. Това не задоволи господаря му.

— Още! — рече той. — Какво се срамуваш!

И гърбавият решително изпи и втората глътка. Длъжен беше. Да не буди подозрение. Сега му предстоеше само едно — дори ако умира от болки, да не се издаде. Докато омразният римлянин изпие виното. После можеше…

Маркус Красиниус извади една плочка и написа върху нея със стоманеното си стило:

„На Гайус Салвариус Астрагал проклятие! И на живота, и на имота му. Да го тръшне болест, да го прониже отровна стрела, да го порази мълния. Моля аз, Маркус Красиниус Алвио!“

После се изправи решително.

Свит до входа, Стак запита разтревожен:

— А виното, господарю?

— В Тартара твоето вино! — изръмжа Маркус.

И с гневен замах блъсна чашата — цялата надежда на Стак, — плисна я върху разкошната подова мозайка.

После се запъти с едра крачка навън да потърси един прочут негодник, който още тая нощ щеше да закопае проклятието му в някой гроб.

Гърбавият се изправи, загледан с ужасени очи в мокрото петно на пода. Видяла всичко иззад мраморния фавн в имплувиума, Либия стоеше потресена.

Стак облиза устни.

— Не ме е страх от смъртта — промълви той сломен. — Аз съм тракиец. Там, отвъд, е по-добре оттук. Там ще се слея с Бога Конник. Във вечността ще върша това, което подобава на тракиеца — лов и война. И не куц, и не гърбав, а здрав и силен като Конника… Но другото, другото… Защо трябваше така напразно… Всичко напразно…

Усетил първите болки от отровата, която почваше да разяжда вътрешностите му, той се сгърчи на пода.

ПОСЛЕДНОТО МУ ЗЛОДЕЯНИЕ

Пролетта настъпваше бързо с топлия полъх на развигора, който се промъкваше през долината на Стримон, носеше се над избуялите есенници, прошумоляваше над безлистните букаци и попиваше сред обраслите с мура и смърч усои. Зеленината се надигаше като пролетно наводнение от радост и живот. Бялата покривка на планината се издърпваше нагоре към заоблачените върхове, сякаш хубавицата повдигаше белите си поли да не се измокрят от шурналите към полята порои. Все по-нагоре и по-нагоре, подир стопения сняг, пъпките на дърветата набъбваха, пукаха се и от тях се подаваха първите листенца, сякаш над гората се стелеше резедав дим. Направо от изтънелите преспи израстваха сините минзухари; кукурякът светеше под всеки храст; като хиляди свещички грееха цветчетата на подбела. Целият свят ехтеше от чирикането на чинките, от подвикванията на косовете, писукането на синигерите, от крясъка на сойката.

Останал без сила, захвърлил по пътя бронята си да не му тежи, след като в сражението бе загубил шлема и меча си, Мокапор се мъкнеше нагоре по дъното на сенчестата урва, в която тук-там просветваха още нестопени мръсни преспички. В ръката си носеше само тояга, единственото му оръжие, с което се подпираше из трудния път.

Уплашен беше старият резос. И разгневен. Озлобен срещу целия свят. Пък имаше защо. Проклетият Спартак, натрапникът, когото бе отгледал вместо свой син, се бе върнал начело на някаква сган от избягали роби и разбунтувани траки. Като лавина бе връхлетял върху царството му. И както лавината, свличайки се по стръмния склон, нараства с увлечените по пътя й преспи, тъй и сбирщината на Спартак се намножаваше от вливащите се в нея размирници.

При решителната битка, която се разгоря вчера пред израслата из пепелищата Ямфорина, Спартак разби войската му. Или не. По-добре да я бе разбил! По-добре да я бе изтребил до крак! Отколкото това. Предадоха го хората му, дори най-доверените, ония, които бе обсипвал с благоволенията си. Отметнаха се от него, при първия рог на Спартак се прехвърлиха отвъд. Те — да ги порази Сбелсурд — първи нападнаха резоса си, преди да го достигнат спартаковците. Едва успя да се спаси той самият. Все още умееше да върти ловко махайрата! Повали неколцина, без да разбере кои. Повече не удържа. И той побягна. Без шлем, без оръжие. Добре че гората беше наблизо. Добре че се мръкваше, та ония изгубиха дирите му.

Но той знаеше. Щяха да го догонят на заранта. Спартак нямаше да го изпусне, нямаше да му прости. Той беше отгледал това зверче, сега щеше да опита ноктите и зъбите му. Щяха да го настигнат. Те бяха по-млади, бяха отпочинали, добре нахранени. Щяха да доведат и кучета. Щяха да го преследват като ранен глиган. Да го доубият.

Затова толкова се учуди, като разбра, че никой не го гони. Той се покатери върху една самотна скала, извисена като островче сред морето на горските върхари, и оттам цял час оглежда околността. Не видя нищо, никакво раздвижване. Дълбоко долу в полето загърната с прозирна мъгла лежеше Ямфорина, спокойна, без никакъв признак на тревога, безгрижна и безразлична, че един владетел бе прогонил другия, равнодушна като продажна жена. Той я бе намразил веднъж, когато Спартак го изгони с помощта на римляните; намрази я още повече сега, когато го изгони и без чужда помощ.

Но Мокапор не прощаваше. Нямаше да прости и на Ямфорина. Кохортите, които бе повикал, щяха да разпръснат пълчищата на Спартак, щяха да я опожарят отново. Дано само враговете не бяха хванали пратеника му, дано и пратеникът не се бе отметнал от него. Сваленият резос сам щеше да продаде в робство всичките й жители — от стареца до пеленачето.

Той вече се готвеше да слезе от канарата, за да потърси нещо за храна — някоя ранобудна костенурка или непроходило зверче, див мед или гнездо с яйца — когато видя препускащия откъм града конник. То се знае, остана да го проследи. Гладът му отново отстъпи място на страха. Дори от тая височина позна коня. Никой друг нямаше походката и бързината на неговия бял жребец. А никой друг не би дръзнал да възседне коня на сваления резос. Само Спартак.

Мокапор се досети мигновено. Спартак диреше Саине. Нагоре, в планината, където почваше урвата, бяха останките на Дионисовото светилище. Дионисови почитатели го бяха възстановили, ала жрицата не се бе върнала в него, докато Мокапор царуваше. Чуваше, че е станала главна жрица на Дионис. Той бе пращал много пъти стражи да я заловят, щеше му се поне на нея да отмъсти заради Спартак, но тя винаги им се изплъзваше, предупредена навреме от вярващите.

Спартак търсеше нея. А щеше да намери смъртта си. Сам се навираше в капана.

Случайно погледнал встрани, Мокапор видя, че от гората излиза друг човек, облечен в бяло. Значи, от ктистите — от тия, които Мокапор бе считал за най-безобидните си поданици. Защото не ламтяха за власт, за богатство. Защото не бяха годни за бунт, не бяха годни да се бият — такива, от които нито полза има, нито вреда.

И изведнъж — един ктист в заговор с най-опасния размирник. Защо? Какво общо могат да имат? Единият алчен за власт, другият — отрицание на властта.

Ето, срещнаха се. Спартак му подаде нещо. После пришпори коня назад. Отшелникът мушна полученото в пазвата си и навлезе в гората.

Без да губи време, Мокапор се спусна от скалата да го пресрещне. Пристигна навреме. Едва свари да се шмугне в увисналия по хралупатия бук повет, когато по пътеката се зададе ктистът.

Мокапор го позна — Тарула, един от тия, които бяха заробени от римляните зимъска. Види се, беше се върнал ведно със Спартак от робството. Но какво ли му бе предал оня размирник? Сега, когато очакваше всеки миг да бъде нападнат от легионерите, Спартак не би губил напразно време.

Без да подозира опасността, Тарула приближи, накуцвайки болезнено. Макар и отдавна заздравели, раните от пироните на кръста бяха зараснали лошо, бяха сковали стъпалата и дланите му. И като не се сещаше как другояче да се отплати на спасителя си, тъй като не мислеше да престъпи клетвата си на ктист, която му забраняваше да убива, Тарула бе решил да свърши поне една услуга на Спартак. Той го бе спрял пред гората, за да го предпази от някоя среща с менадите, решил той самият да отнесе писмото до Саине, защото познаваше планината по-добре от всеки друг. В нейните дебри, из безчислените й хралупи и пещери не биха го намерили не само побеснелите менади, ами и самият Дионис.

Мокапор издебна пътника, когато се изравни с него, и стовари сопата си върху главата му. Нещастникът не свари да извика. Само вдигна нагоре ръце, малко късно да се запази, и се строполи възнак. Нападателят се спусна хищно отгоре му, бръкна в пазвата му и измъкна скрития папирус. Разгъна го.

„На Саине — поздрав от Спартак! — тъй почваше писмото. — Боговете помогнаха да се отърва от робството и да прогоня Мокапор. Борбата още не е свършена. Римляните са силни. Медите няма да устоят срещу тях. Нужен ми е Анибаловият огън, та да поведа победоносно траките срещу Рим. Утре при изгрев ела при извора на Евридика. Донеси ми сребърната плочка на Химилкон. Аз съм воин и нямам право да влизам в гората по време на Дионисиите.“

Мокапор препрочете няколко пъти папируса. Стана му ясно защо никой не го преследва в гората. По време на Свещените оргии никой воин няма право да стъпи в Дионисовата гора.

Надеждата отново се прокрадна в сърцето му, разтопурка го от радост. Спартак сам се бе напъхал в клопката, сложил бе примката на врата си. Само че сега нямаше сърп, с който да я среже. Когато утре заран наближеше извора, пусната от засада стрела щеше да го изпроводи преждевременно при Котис и Хегезипила — да им разправи, че резос е пак Мокапор.

А другото? За какво споменаваше Спартак: за Анибалов огън, за сребърен медальон на Химилкон? Анибал е бил велик военачалник. За какво беше нужен на Спартак тоя огън? Сега, по време на война? За какво друго освен във войната срещу Рим? Това безсъмнено беше бойно средство. А и Мокапор имаше да разчиства сметки чрез война. Кой би се отказал от ново оръжие? И то оръжие, до което можеш да се добереш само с едно протягане на ръката.

Той щеше да я протегне. И да улучи два заека едновременно — и огъня, и Спартак…

Вече се свечеряваше, когато наближи Дионисовото светилище, като се промъкваше боязливо между вековните мури. Налагаше му се да бъде нащрек. Из гората вече се мяркаха групички жени. Кротките и послушни тракийки още не се бяха превърнали в кръвожадни менади. Послушали зова на сърцето си, който ги примамваше непреодолимо към планинските дебри, девойки, невести и зрели жени бяха зарязали наполовина изтъканите платна в становете, бяха захвърлили кросна и сновалки, хурки и вретена, оставили недосмлян булгура в хромелите, неопечен хляба в нощвите. Бяха се юрнали нагоре в тайнственото, заплашително царство на вечно живия, умиращ всяка есен и възкръсващ всяка пролет бог, с чието възкръсване възкръсваше цялата природа. Бяха се устремили в див порив към пълното освобождение от всички ограничения, които превръщат тракийката в полуробиня, към пълната самозабрава, към всеотдайното сливане с природата.

Те бързаха към обитаваните от Дионис заснежени върхове, където духът се чувствува прояснен, а волята — всемогъща. Нагоре ги мамеше непреодолимият копнеж да се приобщят приживе с Безсмъртния, впръскваше в душите им божествен екстаз, когато душата се освобождава от телесния си ковчег и се извисява към Дионис, за да вкуси още в тоя живот сладостта на независимостта си от тялото, на която сладост ще се радва вечно след смъртта.

Сега те пристъпваха неуверено по стръмнините, все още разколебани, угрижени за оставена рожба, за болна майка, за сърдит стопанин. Тук-там някоя по-нетърпелива откъсваше бръшлянов филиз, подбираше кичеста шишарка. Тия, които познаваха по-добре гората, разравяха пръстта около дървесните корени, отместваха натрупани от лани камъни и измъкваха още неразбудените от зимния сън змийски кълбета, които се размотаваха неохотно и бавно се увиваха в лениви възли по ръцете им.

Жените отминаваха унесени покрай стаения в шубрака резос, който едва ги изчакваше, за да се спусне отново напреки, през урви и ридове, през сипеи и потоци, към храма на Дионис.

Внезапно той се спря. Насреща му между дънерите блесна жарава. И преди да свърне от пътеката, видя налягалите край огнището поклоннички. Едни спяха, подложили вместо постеля сухи борови иглици, наметнати с небридите си. Други стъкмяваха накитите си от бръшлянови вейки. Трети нагласяха магадидите и кавалите. Четвърти опитваха да прикрепят за бръшляновите си венци волски рога. Нали бикът е един от символите на Дионис? Пети кърмеха с майчинска любов намерените из бърлогите вълчета, сърнета и глиганчета, за да не изтича напразно млякото им. И за да се слеят така напълно с планината и с неспокойните й сили. Всички дъвчеха бръшлянови листа, да добият вдъхновение от бога, да се подготвят за предстоящото тайнство. Змиите бяха попълзели покрай огнището да се греят.

Безшумен като змия, Мокапор заобиколи почиващите менади. И отново пое нагоре, направо през черната гора, стаена и заплашителна. И ето, през бумтежа на потока се дочу сподавена песен, тихо тананикане. Резосът надзърна предпазливо иззад един стар бук. Коленичила пред свещеното огнище, стоеше главната жрица, наметната със сърнешка кожа и препасана с изплетени бръшлянови ластари, с бръшлянов венец на челото и вакхански тирс в ръка — дрянова тояжка, омотана с бръшлян и борова шишарка на върха, около които се бе увил храмовият смок.

Мокапор се поколеба само за миг. После пристъпи решително, изкачи се по каменните стъпала и се изправи напреде й.

Макар и изненадана, Саине се опомни бързо.

— Какво дириш тук, в дома на отречения от тебе бог?

Той понечи да излъже, че бяга от римляните. Но съобрази. Тя навярно знаеше добре, че е съюзник на Рим.

Затова каза истината:

— Скрий ме! Гони ме Спартак! Да ме убие!

Саине го прониза с поглед, изпълнен с дива омраза. Този човек, който търсеше закрилата й, тъй жалък сега, й беше причинил толкова зло; заради него тя се бе крила като звяр в планината; заради него Спартак бе робувал на римляните, бе страдал, все заради него едва бе оцелял; заради него Котис и Хегезипила…

Сега тя беше само жрица, и то главна жрица на Дионис. А Дионис беше бог на опрощението и живота, не на смъртта и ненавистта. Дионис беше добрият бог. Всеки преследван, дори най-закоравелият престъпник може да очаква от него закрила, подслон в божия дом. И никой тракиец, никой елин, от простия войник до базилевса, няма право да посегне върху му в храма.

Тя прошепна против волята си:

— Остани! Дионис не отказва милостта си никому.

Той влезе в светилището и приклекна да се сгрее на огъня. Загледа я как вари вино и бръшлян. Знаеше, то беше нужно за тайнството.

Саине проговори през рамо:

— През тия три дни Спартак не е опасен за теб. По-опасни са осенените от Диониса жени.

Смяташе ли тя, че той не знае какво щеше да стане утре заран, когато изгрее зората. Упоени от божественото питие, обхванати от див екстаз, менадите щяха да се юрнат из гората в дива глутница с крясък и вой, за да търсят жертвеното животно, въплъщението на Дионис. Менада на гръцки значи „бясна жена“. Обхванатите от екстаза на Дионис бяха по-страшни от бесни вълчици. И тежко̀ на това мъжко животно, което се изпречеше на пътя им. Тежко̀ на бика, на елена, на козела — които бяха Дионисовите превъплъщения на земята. Менадите щяха да се нахвърлят върху му, както чакали връхлитат върху падналия елен. С голи ръце и зъби щяха да го разкъсат, за да вкусят от димящото сурово месо, да поемат в себе си своя бог, за да се очистят от греховете на плътта, да се освободят от оковите на тялото, да възвисят душите си, да се приобщят към бога, да се изравнят с него, да добият силата и безсмъртието на боговете.

— Къде са младите жрици? — запита Мокапор.

Искаше му се да се увери напълно, че няма опасност.

— Посрещат новооглашените.

Нямаше повече време за губене. Издебнал я, когато тя случайно се обърна гърбом, неблагодарникът се метна отгоре й, повали я на земята, запуши й устата с кърпа, овърза я с въжета. Най-после. Той си пое дъх и я хвана за гърлото. С другата ръка отпуши устата й.

— Ако гъкнеш, ще те удуша!

Тя го заплю.

— Подлец!

Мокапор я удари през устата.

— Отговаряй само каквото те питам!

Някаква съчка изпращя наблизо и той се озърна.

После прошепна заповеднически:

— Дай картагенския амулет!

Тя го гледаше с упорито мълчание.

— Искам Анибаловия огън, чуваш ли?

— Аз знам огъня на Дионис, с който той ще те обгори, задето оскверни празника му.

Мокапор не се боеше от огъня на Дионис. Защото над него бдеше Сбелсурд. Той знаеше, че няма други божества освен Сбелсурд: ни Дионис, ни Арес, ни Асклепий. Сбелсурд щеше да го заварди от гнева на всяко друго божество.

— Спартак призна всичко — излъга я той дръзко.

Тя отвърна още по-дръзко:

— Защо тогава питаш и мен?

При тая упоритост Мокапор се озлоби още повече. Нима му бяха малко другите несполуки, та сега трябваше да се примири и с тази?

— Ще те принудя да говориш! — изхриптя той, задъхан от умора, от гняв, от страх. — И Котис някога мълчеше. Но и той проговори.

— Помощ! — изпищя Саине.

Мокапор отново натика в устата й падналата кърпа. И се озърна. Видя полицата с билките. Всеки жрец е врач, всяко светилище — лечебница. Разпозна бодливите кутийки на татула. Орони шепа зърна и набързо ги свари върху свещеното огнище.

После пристъпи към девойката, която не спираше да го стрелка със злобен поглед.

— Това не е бучиниш, та да те отровя като Сократ и Демостен. Ще те упоя с татул. Ти си също жрица. Знаеш, татулът е билката на истината. Ще ми избърбориш всичко, което знаеш. Затова по-добре ми го кажи без билката. Не е толкова сигурно кой оживява и кой умира, след като е пил от нея, след като е казал истината.

— Негодник! — озъби му се Саине. — Няма да кажа!

И стисна устни.

Но Мокапор умееше да налива насила упойката. Научил се бе. Притисна бузите й като на кон, кога му се надява юздечката. И тя против волята си отвори уста. Той изля набързо в гърлото й няколко глътки. Саине ги изплю мигновено. Той не се отчая. С жестока усмивка продължи да налива, докато тя усети, че ще се задуши. И преглътна. После в порив на дръзка решителност опита да глътне повторно. Мокапор не беше толкова глупав. Досети се начаса какво замисляше тя — че искаше да поеме повече, за да умре, без да проговори. Затова пак стисна челюстите й и я накара да изплюе излишната отрова. Знаеше точно колко е нужно без опасност за живота.

И седна до нея. Зачака.

Не мина много време. Видя я как облизва пресъхналите си устни, как учести дишането си, как пребледня, сякаш всичката й кръв бе изтекла.

Той все гледаше зениците и. И когато те се разшириха така, че изпълниха ирисите, мъчителят се надигна. Можеше да започне. Тъй упоен, никой не отрича.

Каквото я запита, всичко научи: и за Химилкон, и за медальона, за невижданата мощ, за мечтите на Спартак да срине стените на Рим. Бръкна в пазвата й и извади нашарената с магически знаци плочка. Надяна я на своя врат.

Това не го задоволи. Уви! Познаваше отлично силата на тая зловредна трева. С нея бе смазал волята на Котис, с нея щеше да подчини напълно и Саине. Случайно не бе успял да направи Котис убиец на сина си — затова пък сега щеше да направи Саине убийца на любимия си. Щеше да отмъсти. С отмъщението простосмъртните се изравняват с боговете.

— Слушай, Саине!

Гласът му зазвуча равнодушно, но властно, непреодолимо:

— Слушай ме! Ти нямаш друга воля освен моята, друга мисъл освен моята, друго желание освен моето!

Тя повтаряше след него замаяна:

— Нямам друго желание освен твоето!

Той я изчака и тогава заговори с още по-тържествен глас:

— Щом се разсъмне, ти ще поведеш обхванатите от духа на Дионис менади към Извора на Евридика! Повтори!

— Ще ги отведа при Извора на Евридика…

— Там ще намерите Спартак. Тоя път Дионис се е въплътил в Спартак, както някога се бе въплътил в сина си Орфей. И вдъхновените жени разкъсаха сина, който се бе пожертвувал за спасението на хората, за да се слеят с баща му, да се причестят с божията плът и божията кръв, да станат част от тяхната плът и кръв.

Той забеляза как лицето на упоената девойка се сгърчи, избледня още повече, пресиня.

— Повтори! — заповяда й Мокапор. Ала не я изчака да повтори. Защото дочу тропота на много стъпки, които бързаха насам.

Менадите се стичаха отвред към светилището, откъдето щеше да започне свещената оргия.

Той скочи. Отвърза пленницата си. Когато упоеният от татул се събуди, не помни нищо. Нямаше да го запомни и Дионисовата жрица. После побягна в тъмнината, като се препъваше в обраслите с мъх камъни и издадените над пръстта коренаци, като раздираше дрехите и лицето си в прострените в мрака сухи вейки.

Но се закова на място, дочул идващата насреща му дружина. Свърна вляво. Нови гласове го върнаха назад. Отклони се още повече. Напразно. От цялата планина се събираха ранобудните менади, упътени към храма на Дионис. Обграждаха закъснелия беглец в зловещия си обръч, който се свиваше безпощадно бързо и заплашително. Отстъпвайки все надире, Мокапор опря гръб в светилището. Екзалтираните женски гласове наближаваха. Нямаше друг изход. Мокапор не мислеше да замести в божественото му предназначение някой бик или елен, не мислеше да се превърне в разкъсано превъплъщение на Дионис. Озърна се и се спусна към най-близкото дърво. За няколко мига, с удесеторени от страха сили се изкатери нагоре и се свря сред клоните му.

Менадите приближаваха с викове и песни. Излизаха пред храма на групи с разпуснати коси, наметнати с небридите, препасани с колани от бръшлян, из които се виеха стоплените от телата им змии. Едни пищяха с кавали, други дрънкаха на многогласи магадиди, трети биеха до скъсване тъпаните. И техният бумтеж се сливаше в непресекващ грохот като гръмотевица. Някои пък, скрити из храстите, ревяха като бикове. Размахали тирсите си, вакханките се поклащаха плавно в такт с тъпаните, очите им святкаха все по-диво, подготвяха се за великото тайнство, когато човек се слива с природата и бога, когато се приравнява с бога.

Тогава Саине излезе пред светилището. Замаяни от своята вяра, жените не забелязаха нищо. Единствен Мокапор разбра. Татулът още я държеше във властта си, не бе я освободил от своята магия.

Главната жрица вдигна две ръце.

Множеството стихна. Остана да се чува само клокотът на потока и шепотът на вятъра из клоните. Саине извиси глас:

— Сестри мои! Нека тази, която още се колебае, която още не е повярвала в Дионис и неговата мощ, излезе напред! Нека вкуси еликсира на забравата! За да я осени духът на Дионис. Със страх към бога пристъпете!

Няколко стотици жени се стълпиха пред нея. И младшите жрици поднесоха на всяка от тях да пие от бръшляновата отвара. Когато бе пресушен и последният ритон и жените отново отстъпиха пред стъпалата, Саине пак заговори. Единствен Мокапор разбираше, че тя изпълняваше насила ритуала си, че в душата й все още се водеше жесток двубой между нейната и неговата воля.

— Сестри в бога! — извика тя. — Дионис отново възкръсна!

— Наистина възкръсна! — отвърна едногласото множество.

Тя продължи:

— Отново сме тук да славим вечния живот, сплотени от копнежа да достигнем бога. Запомнете, всеки може да се приравни с него, ако го поеме в себе си. Приобщете се с бога! Последвайте ме! Дионис ще ни прати своето въплъщение. Приемете саможертвата на бога! Това са думите на Дионис: „Яжте — това е моето тяло! Пийте — това е моята кръв!“

Шумът избухна неудържимо. Запищяха кавалите, задумкаха тъпаните, зареваха като бикове скритите жени, менадите размахаха настървено тирсите, люшнаха се в диво, неестествено и неправдоподобно хоро.

Саине изкрещя:

— Славим Диониса и утвърждаваме вечните му обреди! Дионисе, бъди благословен!

После с олюляваща се стъпка поведе възторженото полуголо множество направо през гората.

— След мен, благословени от бога! Към Извора на Евридика! Там ни очаква новото въплъщение на Дионис.

Освирепялата тълпа се юрна подире й като отприщен яз от кръвожадност и сляп фанатизъм. Мокапор неволно си отдъхна.

ОРГИЯТА НА ДИОНИС

Още по тъмно Спартак дойде при извора, тръпнещ от нетърпение. И не си даваше сметка за какво повече: заради Химилконовия ли амулет или заради самата Саине, заради любимата, която сега като главна жрица бе станала за него още по-недостъпна.

Зората бързо се разгоря. Отначало на изток, иззад нащърбения зъбер на Орбел, подобен на драконов гръб, замъждука бледо сияние, както се мержелеят в тъмна нощ гнилите пънове. Звездите, доскоро едри и блестящи, и толкова нагъсто, сякаш се докосваха, постепенно се проредиха, взеха да гаснат — отначало най-мътните, после една подир друга и по-ярките. Кръгозорът запламтя, ще речеш в гората зад рида бе избухнал пожар, който бързо се разгаряше, надигаше се и а-ха всеки миг можеше да превали билото и да се прехвърли отсам.

Светнал като стопена смола, изворът клокочеше звънливо в краката му. На тихата му песен пригласяха неспирният шепот на боровите клонки и чириканията на сънените птички.

Спартак се заслуша омаян. Никаква човешка музика — ни песен, ни кавал, ни магадида, можеха да се сравнят с песента на изворната нимфа Евридика. Такава беше и песента на хилядите водни нимфи из неизбродените тракийски дебри, които в будното въображение на елините се бяха превъплътили в прекрасните музи — вдъхновителките на поетите и певците.

Внезапно рязък звук прекъсна омаята на звънливата зора. Чу се шум от настъпена съчка. После — тропот на кон. Пъргав като рис, Спартак се метна в шубрака с изваден меч. Зачака. Скоро на полянката излезе воин. На кон. Тракиец. Едър и силен.

С въздишка на облекчение Спартак излезе насреща му.

— Що дириш тук, Дизатралис? — запита той.

Новодошлият се усмихваше виновно-глуповато.

— Ти, както виждам, си пак пиян! — сряза го Спартак.

Онзи поклати глава.

— Дизатралис никога не се напива. Дизатралис само се ободрява с виното.

Спартак махна с ръка.

— Защо си тук?

— Защото… Защото… Много хора те обичат, но много те мразят… Може да ти потрябва гръб, в който да се опреш.

Спартак не можеше да бъде залъган с хубави думи.

— Ако бъда принуден да търся гръб, в който да се опра, то държа тоя гръб да бъде трезвен, та да му се доверя.

Нов шум прекъсна разговора им. С извадени махайри двамата зачакаха кой ще се появи.

И скоро видяха една бяла фигура, която се мъкнеше с тих стон по пътеката.

— Спартак! — промълви Тарула, като се срина изнемощял в краката му. — Удариха ме по главата.

— А папирусът?

— Няма го!

Спартак реши изведнъж:

— Дизатралис! — рече той. — Отведи го при ктистите! И се прибери в Ямфорина!

— А ти?

— Ще ида до светилището. Да видя, да разбера. Тревожи ме това покушение. И кражбата на папируса.

— Имаше ли нещо важно в писмото? — запита гузно Тарула.

Спартак не отговори. Имало ли е нещо важно? Та какво по-важно от тайната на Химилкон? Но махна с ръка. Защо да го тревожи?

Дизатралис все не си тръгваше.

— А менадите?

— Ще се пазя.

— Не може ли да отложиш?

— Само сега! После ще бъде късно.

И тръгна решително нагоре. Вървя дълго. Подало се над планинския зъбер, слънцето огря боровите върхари. Лъчите му заиграха по разкошния килим от мъх, който бе облазил камъни и дънери, заискриха в хилядите росни капки.

Тогава дочу далечен вой. Но не. Не беше и вой. Никоя вълча глутница, никоя кучешка хайка не може да вие така. Нито дори хиляди хиени вкупом. То беше нещо по-зловещо, по-заплашително от връхлитащ ураган. Неволно косата му настръхна. Тежко̀ томува, който попадне пред очите на побеснелите поклоннички на Дионис!

Едва свари да се мушне в една хралупа зад увисналата завеса от бръшлян, когато покрай него профуча задъхан от бягане, с пяна на уста елен. А само на сто крачки зад него летеше безчислената орда от настървени вакханки, с размахани тирсове и развети коси, изгубили из пущинаците небридите си, полуголи, диви, зловещи.

И пред всички — Саине. Неузнаваема, с изкривени озлобени черти на обикновено миловидното си лице.

Спартак едва се сдържа да не я извика. Едва. Захапа ръката си, та да запуши устата. Изпуснеше ли само един звук, издадеше ли се — в следния миг щеше да се превърне в купчина разкъсано месо.

Толкова беше нужно, само една минутка. И зловещата жива лавина от стръв и лудост се срина по урвата подир обезумялото от страх животно.

Едната грижа падна от плещите му. Саине беше жива, невредима. Оставаше другата. Къде беше медальонът на Химилкон? Скрит в храма или върху гърдите на Саине? В лудия бяг той не успя да различи нищо.

Вече нямаше смисъл да се мъкне нагоре. Като че ли беше по-разумно да се върне пак при извора. Не посмя да тръгне направо, за да не се срещне отново с ужасната шайка. Предпочете обиколния път покрай скалистия рид, по който щеше да се яви на срещата откъм полето.

Спартак бързаше. Но и в бързината си не забравяше предпазливостта. Та той сега прекосяваше царството на менадите — по-опасно от всяко бойно поле, забранено за всеки друг, заплашващо с жестока смърт всеки смелчага, а в случая то значеше всеки безумец, който се мернеше насам.

Внезапно дочу шума на търкулнатото камъче. В следния миг видя и мъжката сянка, която пресичаше пътя му.

— Мокапор! — извика той. — Спри!

Сепнат от вика му, оня се вцепени. После изведнъж хукна назад, обезумял от уплаха. Спартак се втурна подире му.

Гонитбата продължи много. Резосът беше стар, огладнял, преуморен. Ала страхът му придаваше неподозирани сили. Макар и по-млад от него, по-силен и пъргав, Спартак едва го настигаше.

Видял, че вече няма сили за нагоре, беглецът свърна по нанадолнището. Но внезапно кракът му хлътна в някаква ямка и той се просна по очи. Преследвачът не успя да се задържи. Продължи напред, спъна се в проснатото тяло и полетя надолу в дълбоката ровина.

Докато Спартак успее да се измъкне оттам, Мокапор отново скочи на крака и побягна.

Гонитбата, вече не тъй устремна, но още по-настървена, продължи отново. И отново Спартак го настигна. Оставаха му няколко крачки само, за да докопа косата му, когато дочу воя на менадите.

От ужас дъхът му секна. Той дори не се поколеба. Дионисовото празненство на живота и възкресението носи смърт. Само безумец би останал срещу неудържимата ярост на менадите.

Спартак свърна рязко встрани натам, където клокочеше потокът, и се метна в първия вир. Потопи се в ледената вода цял. Само главата си потули зад китка избуял чер оман.

Резосът не успя да се укрие. Заслепен, оглушал от страх, много късно видя връхлетялата заплаха. Без да спира, той се стрелна назад. Ала менадите вече го бяха съзрели. С неистов вой, от който сърцето на Спартак замря, те се спуснаха подир новата си жертва. Ни рой оси, ни вълча глутница е годна на такава сатанинска настървеност. Само освирепели Еринии…

След минутка, не повече, гората опустя. Множеството се срина с рев и крясък надолу.

Спартак се измъкна от ледения вир премръзнал, вкочанен. Трепереше. От дрехите му ручеше вода. За да се постопли, той отново затича нататък, където бе намислил. Насреща му се изпречи дълбок овраг, изпълнен с пряспа още нестопен сняг, която се източваше надолу толкова стръмно, като че ли беше замръзнал водопад. Такива преспи, скътани из най-сенчестите усои, понякога изтрайват до есенните Дионисии, а нерядко ги заварва и новата зима. Отгоре те изглеждат като сняг, малко мръсен наистина, потъмнял, но все още сняг, в който се плашиш да не затънеш. В действителност това е същински лед, някаква твърда скала от споени ледени зрънца, които дори кирката разкъртва с голямо усилие.

Спартак трепна. Стори му се, че в отсрещния храст лъсна метал. Ала преди да отскочи назад, от всички страни се нахвърлиха римски войници с извадени мечове, които го обградиха мигновено.

Път за бягство нямаше. Тракиецът размаха яростно махайрата и първата римска редица се отдръпна. Тоя малък успех всъщност не означаваше нищо. Вместо отстъпилата десетка излезе цяла манипула. Бавно, уверено, закрили се зад четвъртитите си щитове, легионерите тръгнаха насреща му.

Спартак реши изведнъж. Коритото на урвата, която му препречваше пътя, беше дълбоко три човешки ръста. Отскубнал се от прииждащите нападатели, той скочи в него. Краката му се хлъзнаха по наклонената ледена повърхност и тъй намалиха удара от падането. После тялото му се понесе надолу, сякаш литна по леда. Легионерите се скупчиха слисани върху брега. Никой не дръзна да повтори скока му, та да счупи врата или краката си върху тая дяволска пързалка.

Центурионът, определен да залови Спартак, прецени бързо:

— Покрай пряспата! Бегом!

С гневни викове манипулата се втурна все покрай брега, за да залови храбреца — или мъртъв, или осакатен. Напразно. Когато достигнаха края на ледения език, който се превръщаше в шуртящо поточе, от беглеца нямаше ни помен. Види се, не му беше за пръв път. Разочарован от неуспеха, центурионът поведе войниците си към поляната, където го чакаше цялата кохорта на Маркус Красиниус. Поведе я със свито сърце, все още смазан от преживяното унижение и незабравения ужас на децимацията.

Тогава съвсем неочаквано насреща им излезе Дизатралис. Изгубил търпение да чака приятеля си, разтревожен от звънтежа на битката, той се бе втурнал насам да помага. Тъй се бе озовал посред двата огъня, в клопка между кохортата и завръщащата се манипула. То се знае, не загуби самообладание. Какъвто и да изглеждаше — пияница и чревоугодник, женкар и безделник — Дизатралис беше преди всичко воин. Смъртта не можеше да го стресне. Той развъртя махайрата така, че нито тя, нито ръката, която я въртеше, можеше да се види, зачатка по щитове и брони. Простря неколцина в краката си, мнозина рани, още повече уплаши. Ала накрай Мециус Либеон успя да се метне на гърба му. За да се освободи от него, тракиецът се хвърли гърбом на земята. Зашемети неочаквания си ездач, ала преди да се надигне отново, войнишкото множество се стовари отгоре му и го обезоръжи. Ала макар че вече десетина чифта ръце стискаха ръцете и краката му, той все не се предаваше. Риташе, гърчеше се, хапеше. Сякаш не човек, а пленен рис. Както опитваше да се измъкне изпод него, Мециус успя да го ритне в главата и да го зашемети.

Когато се свести, Дизатралис се видя притиснат на земята, цял омотан с въжета. Над него се бе надвесил самият префект Маркус Красиниус и го разглеждаше безстрастно.

— Бягал роб — рече той, като видя дамгата му. — Трябва да го върнем на собственика.

Някой подметна:

— Не е за роб той, префекте. За гладиатор е. Такава смелост!

Маркус Красиниус сви презрително устни.

— Така ли наричаш пиянството? Вони на немита винена амфора.

Както лежеше така овързан и безпомощен, Дизатралис изръмжа:

— Мамиш се, префекте. Не е от виното…

Ясно, за него нямаше спасение. Защо тогава преди смъртта да не си позволи една шега?

— А от какво?

Някой се хвана на примамката му. И не само този. Всички от децимираната кохорта мечтаеха за храброст, за леки подвизи, които да измият позора.

Дизатралис излъга, без да му мигне окото:

— От татула е. От Стримонския татул. От магическата му мощ. Преди боя траките пият винена отвара от татул и кръв на тур. Затуй са безстрашни и непобедими. Както тевтоните пият лудо биле.

Дори Маркус Красиниус го повярва. По това време за варварите се разказваха какви ли не чудесии. Какво значеше едно чудо повече? А германците наистина вземаха лудо биле пред боя. Римляните бяха чували и това.

Внезапно откъм гората проехтя пронизителният вой на вакханките. Легионерите, наскачаха, строиха се в редици с прострени пред щитовете копия.

И ето, от гората изтича с последните си сили резосът, окървавен и раздран от клоните, задъхан, преследван по петите от настървената дружина. Оставаха му още стотина крачки, за да се вмъкне сред войниците и да се спаси. Ала изглежда Сбелсурд бе решил друго. Внезапно беглецът се спъна и преследвачките се струпаха настървено отгоре му.

Римляните неволно отстъпиха, потресени, ужасени от това, което виждаха очите им. Префектът едва позна прекрасната жрица в това зловещо същество, което крещеше прегракнало:

— Яжте — това е моята плът! Пийте — това е моята кръв!

Маркус Красиниус най-сетне се опомни. Не можеше да стои така безучастно, когато пред очите му убиваха римски съюзник.

— Напред! — извика той. — От жени ли се уплашихте? Или искате втора децимация?

При това напомняне войниците пристъпиха крачка напред, скрити зад стената на железните си щитове и гората на копията си. После втора, трета.

Менадите се нахвърлиха и срещу тях, ала не устояха пред настъпващите железни редици. Видели пронизаните от копията техни другарки, повечето отстъпиха. Втурнаха се през гората на лов за нова плячка.

Мециус отдавна чакаше такъв случай. Префектът, омразният патриций, който погуби баща му, стоеше пред него гърбом, изцяло зает с това, което ставаше пред него. Достатъчно беше някой да забие копието косо от горе на долу в мястото между, бронята и затилника на шлема. И после никой не би могъл да твърди чие дело е това — на тракиец или менада. Никой не би се усъмнил в римлянин.

Той вдигна оръжието с трепереща ръка. Задържа го тъй миг-два, замахна назад да се засили. Но не можа. Той беше римски гражданин. Легионерът не можеше да убие римски гражданин. Дисциплината го скова, суровата римска дисциплина победи човешките чувства.

Тогава съгледа впития в него поглед на тракийския пленник. Неволно отпусна ръката с копието. Дизатралис го извика с поглед:

— Срежи въжетата!

Възмутен от това нахалство, Мециус посегна да го срита. Ала Дизатралис го превари:

— Искаш ли префектът да научи какво се тъкмеше да сториш? Пък той ще отсъди другото.

Легионерът неволно потрепера. За такова нещо направо обезглавяват. Без съд, без бавене. Префектът тук, по време на война, е и съдия, и бог.

С прехапана устна, метнал страхлив поглед наоколо, той резна с меча въжетата и тутакси се шмугна в тълпата. А пленникът пропълзя под близкия храст и изчезна в гората.

Когато Маркус Красиниус се наведе, резосът беше още жив. Мокапор го видя. Видя как се взира в окачената на гърдите му сребърна плочка.

Не! Нямаше да му я даде! Тя беше нужна само нему. Нямаше да я даде дори след смъртта си на тоя надменен чужденец! Със сетни сили той опита да я скрие под кървавия парцал, в какъвто се бяха превърнали дрехите му. Нямаше да тикне в ръцете му това мощно оръжие. Знаеше, убеден беше, че щеше да бъде хвърлено първо срещу траките. Навярно срещу медите. Какъвто и да беше Мокапор, той беше преди всичко тракиец. Докато беше жив, римляните му бяха нужни. За неговите цели, не за техните. Сега вече не му трябваха. Ей това нямаше никога да стане, той със собствените си ръце да им даде сила… Не искаше… Мокапор го бе разбрал отдавна, сега пред смъртта го виждаше с очи на прорицател… Римляните и траките не бяха създадени за приятелство… Невъзможен беше съюзът с Рим… С Рим или се биеш — или му се покоряваш робски…

— Няма!…

Маркус Красиниус се приведе любопитно над мъртвия резос. Какво ли представляваше този медальон? Защо понечи да го скрие от него? Може би варварски амулет; може би символ на царско достойнство.

Той издърпа сребърната плочка от врата му и я разгледа внимателно. Ако не друго, щеше да я запази поне като трофей, спомен от победата му над Медика.

Контуберналът му се наведе и извади от пазвата на Мокапор един окървавен свитък. Маркус Красиниус го взе и го зачете нетърпеливо. Неволно пребледня. Пулсът му се ускори, усети как целият се разтрепера от вълнение.

Когато го изчете, той се усмихна доволно.

Видението за големия триумф отново изплава пред мисления му полет. Властта и богатството отново ставаха достижими.

ОТМЪЩЕНИЕТО НА ГЛАДИАТОРА

Разузнавачите донесоха, че Спартак настъпва към римския лагер направо през полето, подредил варварската си армия в римски строй — в кохорти и манипули. Маркус Красиниус научи тая вест при трибуна Гайус Салвариус, заместника на претора, който командваше трите кохорти, изпратени с изричната заповед да заловят избягалите роби и да усмирят разбунтуваните по пътя им траки.

Астрагал се усмихна високомерно.

— Тоя варварин сгреши. Силата на траките е в тракийската тактика, както силата на римляните — в римската.

— Спартак не е глупак! — възрази Маркус. — Познавам го донякъде. Убеден съм, че е разбрал предимствата на нашия строй. Пригажда се към него.

Трибунът пък беше убеден в своята правота. Макар отскоро тук, той беше слушал, още повече беше чел за нравите на враговете си.

— В кохорта може да се бие само римският легионер. Защото е нужна желязна дисциплина. Не става за всяка дива паплач, която не е свикнала на открит бой.

Маркус Красиниус също държеше на своето.

— Спартак пък не е дивак. Той има смелостта на тракиец, но има и културата на елина.

Заместник-преторът успя да сдържи насмешката си, ала Маркус Красиниус забеляза лекото трепване на устната му. И злобата отново преля в сърцето му.

— Ето що! — рече Астрагал. — Аз ще пресрещна Спартак с двете кохорти. И с тебе. Без да се плаша от враговете. В лагера ще остане децимираната кохорта.

Маркус пламна от обида. За щастие и този път успя да се овладее. Дори в главата му се мярна радостна надежда. Лаком беше за слава Астрагал. Щеше му се той да обере лаврите. Нека върви! Спартак ще му окаже достоен прием. Маркус се блазнеше от самочувствието, че вече познава тракийския размирник. Допускаше, че и това сега беше нова негова уловка, нова бойна хитрост. Спартак умееше да се бие и като тракиец, и като римлянин. Според случая. Способен беше, ако потрябва, да слее и двете тактики — което всъщност значеше пак тракийската тактика, свободна, без сковаващи правила, без ограничения и затова с неизчерпаеми възможности.

Но си замълча. Нека си троши главата! Едно поражение ще охлади огъня му, ще укроти високомерието му. И още нещо — когато научи за поражението, преторът Апиус Клаудиус Пулхер може да се разколебае, може да оттегли благоволението от любимеца си.

Дори опита да позлорадствува.

— Трибуне — рече му той със загрижен вид. — Тук не е Италия, не е Елада. Тук е дива Тракия. Внимавай! Лоши поличби се явяват напоследък: небесни светлини, нощни тътнежи без гръм, огнени човеци. А от ръката на един роб избухнал пламък.

Заместник-преторът вирна глава.

— Откъде знаеш, че тия поличби не са отредени за Спартак? — После се наведе към ухото му: — Аз питах авгура. И той ми предсказа по птичия полет, че още днес ще се реши изходът на сражението.

Маркус Красиниус почувствува пълно удовлетворение. Зад външната безучастна маска и Гайус Салвариус криеше смущението си. А беше длъжен да играе ролята на железен воин. Уж самонадеян, решителен и твърд, а виж — и той питал прорицателите. Тая страшна, непроходима страна, чиито мъже режеха с песен главите на враговете си, а жените разкъсваха в религиозен екстаз живи хора, вдъхваше всекиму трепет.

И той реши да притури нов смут в смутената душа на омразния си началник.

— Авгурът казал… Още днес ще се реши… А в чия полза?

— То се знае! Винаги, всяка битка се печели от Рим. Затова и ние с теб сме сега тук.

Гайус Салвариус Астрагал погледна случайно нагоре.

— Виж орела в небето! Това вече е добър знак. Пред битката с Дарий и над главата на Александър се виел орел.

Думите му бяха прави. Тая величествена птица беше символ на победата, бронзовият й образ разперваше крилете си навръх римското знаме.

Той се обърна към един контубернал и му заповяда:

— Първа и втора кохорта под мое началство ще тръгнат в поход! Да се приготвят начаса!

Точно след половин час войската взе да се източва през Порта принципалис. Пред колоната зад тръбачите и барабанчиците яздеше на бял кон самият заместник-претор, горд и уверен в себе си и в силата, която водеше. Високо над него продължаваше да кръжи в синевата орелът. А зад него, едновременно очакващ с нетърпение провала му, и гузен, защото като римлянин не му бе разкрил всичките си опасения, опитваше да се изпъчи върху седлото Маркус Красиниус, угрижен и необичайно мълчалив.

Отрядът от леки кавалеристи бе излязъл десетина минути преди главната сила.

След два часа разузнавачите пресрещнаха колоната. Бяха открили тракийския стан. Разгледали го бяха добре. Върху намазана с восък плоча бяха начертали и плана му.

Астрагал остана доволен. Въпреки нахалството си Спартак не се осмеляваше да излезе в открит бой. Предпочел бе да се свре в тая теснина, обградена от двете страни с почти отвесни скали. Като вещ военачалник Астрагал се помъчи да разгадае замисъла му. Имаше само две решения: противникът или беше избрал тая клисура, за да не позволи на манипулите да се разгънат за привичния си бой, или пък се тъкмеше да им устрои засада. Това беше неизменният от векове подход на всички варвари — да увлекат врага в някоя теснина, за да го нападнат от височините.

Той разгледа още веднъж восъчната карта, поиска няколко допълнителни обяснения и се замисли. Струпаните край него центуриони очакваха търпеливо решението му.

Само за няколко минути планът беше готов в главата му до последната подробност. Кохортата нямаше да навлиза в дефилето. Потомците на тези, чиято кърмачка е била Вълчицата, щяха да надхитрят варварската лисица. Беше от ясно по-ясно. Спартак безсъмнено прикриваше главните си сили по околните възвишения, за да нападне във фланг легионерите, когато навлязат в теснината. Гайус Салвариус щеше да обърне надолу с главата целия му план. Щеше да унищожи самата засада. И едва тогава щеше да атакува лагера му.

Както винаги не каза нищо. Нито той, нито кой да е римски военачалник имаше обичая да раздрънква намеренията си. Умението да държи езика зад зъбите е една от най-ценните воински добродетели. Врагът има навред очи, които дебнат; и уши, които слухтят. Не го сподели и с префекта. Предпочете да го смае накрай, след като разгроми превъзнасяния от него бунтар.

Когато наближиха клисурата, те видяха препускащите обратно съгледвачи на Спартак. Гайус Салвариус Астрагал спря. Опипа с очи цялата планина. И откри тясната просека, която водеше през гората към левия склон на пролома. Наистина, по-удобна засада не би могло да се намери. Само че тоя път Спартак се бе излъгал. Не знаеше, че вместо празноглавия Силвиус Красиниус Алвио сега насреща му настъпваше Гайус Салвариус Астрагал. Не знаеше, че не е Астрагал дивечът, който ще се хване в каквато и да е клопка, та дори и най-хитрата.

Съвсем неочаквано за всички той раздели войската си на две. Срещу тракийския стан отправи втора, кохорта под началството на Маркус Алвио. Нейната задача беше да отвлече вниманието на враговете, докато първа кохорта, водена от самия него, щеше да разчисти височината от скритите там траки. След това вече напълно спокойно, методично щеше да връхлети върху затворените в долината варвари.

Дори Маркус Красиниус въпреки своята неприязън неволно се възхити от гъвкавия му ум и съобразителност. Дори той се зарази от неговата жар за победа. Докато легионерите на Астрагал, окачили по шлемовете и броните си клонки, за да се прикрият от зорките погледи на противниците, се източваха нагоре по пътеката, Маркус Красиниус още отдалеч разгъна центуриите си, за да ги разположи по правилата в шахмат, така че при нужда всяка от тях да има пълна възможност да преминава свободно между съседните части.

Барабаните му забиха, роговете затръбиха, легионерите заудряха с мечове по щитовете. Въздухът проехтя от грозното „Баритус!“

И ето, насреща си видяха траките. Само че не в римски строй, както ги очакваха. И тоя път пак беше познал Астрагал. Кохортите и манипулите не допадаха на варварите, както не им бе допаднала и македонската фаланга. Варварите умееха да се сражават само по варварски.

В първата верига, ако можеше да се нарече така, прибягваха напред-назад прашниците само с прашки и торби камъни през рамо. Във втората опъваха лъковете си стрелците, а зад тях се бяха построили копиеносците. Конницата, неудържимата тракийска сила, не се виждаше. Къде ли я бе скрил Спартак в засада?

Но другото го смая съвсем. Зад войниците се изправяше четвърта редица. От жени. И всички, мъже и жени, крещяха диво, сякаш обхванати от беса на Дионис, дрънчаха оръжия, ругаеха.

Изведнъж, премерили точно разстоянието до настъпващите легионери, траките ги обсипаха с градушка от камъни и стрели. Копиеносците и мечоносците се спуснаха устремно напред. Копията се впиха като разлютени оси в бронираните карета, мечовете зачаткаха настървено по щитовете. Траките налитаха, нанасяха ударите си, отстъпваха. И пак налитаха. Това вече не беше бой, то беше нещо неописуемо, зловещо, някаква бойна оргия, в която никой не щадеше нито чуждия, нито своя живот.

Легионерите пак устояха, скрити зад стената на щитовете си. Не случайно тоя боен ред и тази армия бяха прегазили целия свят. В най-решителния миг манипулите от тила се врязаха между фронталните манипули, заеха местата им. Посрещнаха нападателите с пресни сили. Траките взеха да се отдръпват.

Тогава насреща им се изпречи четвъртата редица. Жените ги посрещнаха с грозен вой, като ги обсипаха с хули за страхливостта им. И те посрамени отново се върнаха, нахвърлиха се още по-настървени.

Улисан в развоя на сражението, Маркус Красиниус забрави обхода на Астрагал. Сепна го избухналата глъчка отляво. Той погледна нагоре. И мигновено разбра. Спартак пак ги бе надхитрил. Първа кохорта беше заела позиции върху терасата над клисурата, без да открие никаква засада там, и се готвеше да удари във фланг обградения стан. Тогава от още по-горната тераса, от още по-стръмния урвест склон се срина лавина от откъртени скали и коли, натоварени с камъни, които се понесоха надолу с грозен грохот и се врязаха в римските редове, разкъсаха ги с просеки от смачкани трупове.

Маркус Красиниус прецени начаса опасността. В тоя капан всички предимства бяха към страната на варварите. Ето, разбили железния римски строй, те се спускаха по сипеите като втора лавина, жива лавина от стръв и кръвожадност.

Дори пред ужаса на поражението той усети странна радост в гърдите. Надменният Астрагал беше опропастен. Опозорил се бе, провалил бе бойната си кариера. Никой претор, та бил той и най-пристрастният, не би му възложил да води дори манипула, а камо ли няколко кохорти. Настанал беше часът на Маркус Красиниус Алвио. Сега той щеше да спасява съперника си от бедата, за да му върне понесеното унижение.

Контуберналите се разтичаха, засвириха роговете. И префектът поведе кохортата си по стръмнината, за да излезе в гръб на нападащите от втората тераса траки. Тогава пред погледа му се откри целия позор на Астрагаловата кохорта. Захвърлили щитовете, легионерите бягаха презглава из урви и пущинаци. Началникът им се биеше сам срещу стотина неприятели, които го бяха обградили отвред.

Маркус позна Терес Бунтовника, когото някога смяташе да направи свой гладиатор. Чу и гласа му:

— Гайус Салвариус, предай се!

Задъхан от битката, окървавен, Астрагал изкрещя в отговор:

— Римлянинът не знае да се предава!

Маркус не видя какво стана след това. Внезапно и върху неговите воини се изсипа нов сипей от камъни и коли. Префектът се сети тутакси какво да стори. Тъй и неговият кумир, великият Александър, нападнат в проходите на Хемус, успял да опази войската си.

— Лягай под щитовете! — изкрещя той и се хвърли в близката падинка, закривайки се с щита си.

Наистина, сега колите и откъртените скали не успяха да нанесат такива поражения както сред легионерите на Астрагал. Задоволен, тържествуващ, префектът се изправи. Тогава коварната Фортуна му изигра втората си шега. Един камък, насочен от нея, го прасна по шлема и го свали в несвяст.

Когато се опомни, Маркус Красиниус Алвио се видя легнал на земята. Позна победителите, преди да е зърнал лицата им. Позна ги по бронираните панталони, каквито носеха само траките.

Варварите празнуваха победата. Ехтяха еднотонни рогове, бумтяха тъпани. Голобрад воин пееше за Ситалк. За несвикналото ухо на римлянина това не беше и песен. То беше по-скоро дрезгав речитатив, след който следваха няколко еднообразни припева. Понякога воинът се подхвърляше във въздуха и почваше да сече с махайрата въображаеми врагове. Ведно с него подхващаха танца останалите траки. Те скачаха диво с размахани мечове, които свистяха зловещо над главите им. И толкова изкусно, че никого не засягаха. Отстрани приличаше на истинско сражение, в което някои се престорваха на убити и се просваха на земята, а други — победителите — уж снемаха въоръжението им и подхващаха със запевчика безкрайната песен за Ситалк, докато други изнасяха преструващите се мъртъвци извън полесражението.

Маркус Красиниус бавно вдигна поглед. По израза на лицата им разбра, че не го очаква нищо добро.

И все пак не бе допускал това, което го слетя. Не се учуди, че видя сред победителите и Спартак. Позна го и под бронзовия му шлем, който по тракийски обичай покриваше почти цялото му лице. Всъщност неговото присъствие му вдъхна някаква надежда. Спартак по дух не беше варварин — той знаеше какво значи пленен римски аристократ, знаеше какъв откуп може да получи за него.

Уплаши го другият. Отначало дори не позна кой е този брадат варварин с клеймо на роб беглец, дето беше вторачил в него свирепия си поглед. И все пак нещо в тоя поглед му беше познато. Срещал го бе някога. Само че за какво го бе срещал — за добро или за зло?

Наистина трудно би могъл да открие някогашния си домашен гладиатор, тогава гладко обръснат, както беше прието за такива като него, в това обрасло с буйна грива лице.

Щом видя, че пленникът се е свестил, Севт го срита.

— Ставай, Маркус Красиниус Алвио!

Песента и хорото пресекнаха изведнъж. Множеството онемя. Задъхан от гняв и обида, римлянинът се изправи с мъка. И без да се обръща към мъчителя си, заговори на Спартак:

— Аз съм римски гражданин. Не позволявам да ме докосвате! Искам да се държите с мен, както подобава на римски патриций!

Спартак смръщи вежди.

— Ще се държим с тебе така, както ти с нас! Ще те изпратя в моите рудници!

Маркус вдигна ръка.

— Ти нямаш това право!

Спартак погледна към небето.

— Имал ли съм право, ще отсъди историята!

Префектът възрази живо:

— Ти го знаеш. Историята се пише от победителя. Затова победителят е винаги прав. Рим ще бъде тоя победител. Той ще пише историята на всички сразени от него.

После като че ли гордостта му неусетно се стопи.

— Повярвай ми! В рудника не те изпратих аз. Тогава бях ранен. В несвяст. Направи го Астрагал. Аз бях решил да сключа съюз с теб. Предлагам ти тоя съюз и сега. Ти си умен. Знаеш какво значи съюз с Рим.

— Знам! — отвърна Спартак през зъби.

Тогава Севт се изпречи между двамата.

— Спартак! — рече той. — За моята вярна служба ти бях поискал само една награда. И ти ми я обеща.

Той посочи с меча си префекта.

— Ей тоя! Ако ме беше бил, щях да ти го оставя. Ако ме бе осакатил, щях да ти го оставя. Ако беше посегнал да ме убие, пак щях да ти го оставя.

И се обърна към множеството:

— Братя меди, отсъдете! Аз бях гладиатор на този звяр.

Маркус Красиниус най-сетне го позна. И разбра — участта му бе решена. Нелепо беше да се надява за пощада. Той се прегърби, посърна.

А Севт не спираше да го обсипва с обвинения:

— Като гладиатор се бих срещу всички зверове и хора, които ми посочи. Веднъж той ме накара да се бия с брат си. Помолих го да отмени боя. Всичко друго, не и това! Той не склони. Аз бях по-опитен. Свалих брат си на земята. И по гладиаторския обичай поисках пощада за победения.

Тълпата, настръхнала, слушаше притихнала.

— Маркус Красиниус обърна палеца надолу. Брат ми се уби, като сам натика меча ми в сърцето си.

По лицето на суровия воин се стичаха две мокри вадички.

— И аз се заклех да отмъстя! — почти простена Севт. — Кажете, имам ли това право?

— Смърт! — избухна множеството. — Смърт!

Севт се обърна към Спартак:

— Не ща само смъртта му! Искам тоя римлянин да се срещне като гладиатор с другия пленник!

Спартак поклати глава.

— Нима и у нас ще насаждаме римските нрави. Ние сме се опълчили тъкмо срещу тях. Не щем да бъдем роби, но в същото време не щем да заробваме другите.

Не довърши. Трогнати от разказа на някогашния гладиатор, озлобени след кървавото сражение, траките ревяха до прегракване:

— Да се бият! Да се бият!

Мнозина от тях, най-смелите и дръзките, бяха бивши роби: и Дизатралис, и Терес. Петимни бяха да се насладят от позора на вчерашните си господари, от унижението и страданията им, да се порадват на кръвта им.

Разбрал, че тоя път няма да го послушат, Спартак се загърна със зейрата си и мълчаливо се оттегли.

Севт го изчака да влезе в палатката си. Тогава заповяда:

— Отстъпете! В кръг! И докарайте другия!

Маркус Красиниус Алвио стоеше безволев насред очистената площадка, още непроумял участта си, неочаквано затъпял като добиче. Внезапно той вдигна очи. И видя насреща си Гайус Салвариус Астрагал, също като него с вързани на гърба ръце. Префектът неволно се изправи. Опита да заеме неговата горда стойка, опита да придаде на лицето си същото сурово безразличие.

Севт се изправи пред тях и рече злобно:

— Горди патриции! Дойде време да заемете местата на вашите гладиатори, които са по-долу от робите. Или не! Още по-зле. Дойде време да паднете по-ниско от тях, защото днес вие ще се биете по заповед на вчерашните си гладиатори.

Той се обърна назад към другарите си:

— В памет на падналите в боя траки аз уреждам тия погребални борби.

— Млъкни, куче! — извика Астрагал с такъв глас и такъв израз, сякаш стоеше начело на своите кохорти. — Не се ли научи най-сетне как се говори с римлянин?

Без да се обърне към него, Севт го перна през зъбите с опакото на ръката си.

В следния миг трибунът се хвърли отгоре му така както беше, с овързани ръце. Замахна да го блъсне с глава в бронята. Севт успя да се отмести и пленникът, излъган в удара, се просна на земята.

Севт изчака да го изправят на крака.

— Мамиш се, римлянино! Не можеш да ме предизвикаш. Аз няма да те убия. Вие двамата ще се убивате. За наше удоволствие.

Отдръпна се и заповяда:

— Хайде, почвайте! Вие знаете отлично правилата.

Войниците срязаха въжетата и им подадоха оръжията. Щом пипна своя меч, Астрагал се хвърли върху Севт, ала цяла стена от пелти прегради пътя му.

Трима траки, влезли в ролята на лорариите в цирка, насочиха към обречените нажежените си копия. Маркус неволно отстъпи. Ала Гайус Салвариус не трепна. Остави пламтящото желязо да се впие в бедрото му. Само процеди през изскърцали от болка зъби:

— Муциус Сцевола сам изгори ръката си, за да докаже, че е римлянин. Гайус Салвариус Астрагал ще ви докаже, че истинските римляни още не са се свършили. Само варварите са годни за гладиатори, не и римските нобили.

Второ копие изцвърча по рамото му.

А в това време префектът отскачаше пъргаво от насоченото към него искрящо желязо.

— Бийте се! — изкрещя Севт.

Нагрятото до червено острие докосна рамото на Маркус. Болката беше ужасна. Никога не бе допускал това, когато даваше заповед да дамгосват робите му. Тя изведнъж отприщи всички задръжки, на които бе подчинил цялото си поведение. Той забрави какво е, забрави, че е длъжен да умре така, както бе живял — като римски патриций. Остана само едно — страхът от повторното докосване на огъня. И омразата към Астрагал — този, в когото бяха преминали имотът, и богатството, и славата му; този, който го изместваше навред; този, който го изпревари и във войската; този, когото трябваше да търпи толкова време, да му се подчинява, да му угодничи, да го славослови…

И когато нажеженото желязо го докосна още веднъж, Маркус Красиниус изкрещя:

— Брани се, Астрагал!

Гайус Салвариус го изгледа презрително.

— Забрави ли кой си? Забрави ли, че съм твой началник? Дисциплината…

— Тук няма началници, тук сме равни в неволята. Няма други римляни. И аз ще те убия. Най-сетне ми падна на сгода! И ще отмъстя за всичко: за имота, за униженията, за високомерието… За всичко… За всичко…

И замахна с меча. Астрагал едва успя да отклони удара му с щита си. Неволно посегна и той. Беше научен да отговаря на удара с удар. И още нещо — в очите на доскорошния си подчинен той сега откри не сънародника, а озлобен, настръхнал враг, който щеше да го съсече, без да се поколебае.

Така неочаквано за всички боят се разгоря. Двамата се засипаха с градушка от удари. Те бяха отлични бойци, владееха до съвършенство изкуството на меча.

При вида на това зрелище, за мнозина от тях само далечна мълва, траките побесняха от радост. Развикаха се, закрещяха, притиснаха се да гледат по-добре.

Маркус Красиниус Алвио почна да губи търпение. Чувствуваше как бързо отмалява. От удара в главата почваше да му се вие свят. Той скочи светкавично напред, та наведнъж да реши изхода на двубоя. И замахна рязко с меча. Тая хватка му докарваше сигурна победа. Този път насреща му се оказа боец, по-опитен от него самия. Астрагал се отклони леко и префектът политна напред, увлечен от устрема си. Той падна на земята и изтърва оръжието си, което отлетя на пет крачки от него. Докато се опомни, и Астрагал го притисна към земята. Опря меча в гърлото му. После погледна несъзнателно към Севт с ням въпрос в очите.

Севт поклати глава.

— Виждаш ли се, Алвио? Спомняш ли си за моя брат? Изживяваш ли и ти неговата мъка? Почакай, почакай! Аз още не съм решил какво да правя с теб.

Отдолу, под коляното на победителя, Маркус Красиниус дишаше мъчително. Още по-измъчен изглеждаше Астрагал. И горд, спечелил битката. И посрамен.

Най-сетне Севт насочи палеца си надолу.

При тоя зловещ знак Астрагал се задъха:

— Не! — почти простена той. — Не мога!

От гордата му самонадеяност не бе останало нищо. Той просеше милост — не победеният, победителят просеше милост.

Тълпата зарева негодуващо:

— Заколи го! Заколи го!

— Не! — трибунът понечи да се изправи. — Един Астрагал няма да убие римски патриций за удоволствие на дивите варвари!

Нажеженото копие се залепи до врата му.

Астрагал трепна.

В същия миг Маркус издърпа меча му и с един замах го заби отдолу в корема му. Раненият се препъна, притиснал раната си с две ръце, после рухна сред локва кръв.

Префектът се изправи, олюлявайки се като пиян. Пред очите му се въртяха алени кръгове. Струваше му се, че всеки миг ще загуби съзнание. Гадеше му се — от срамния двубой, от гледката на сгърчения труп, от самия себе си…

Тогава като отдън земя дочу думите на някогашния си гладиатор:

— Наградата, която бях определил за победителя, е разпъване на кръст! Като истински роб!

Маркус Красиниус Алвио не устоя на този нов удар. Червена мъгла като наводнение от кръв плисна в очите му.

Когато пак се свести, първия човек, когото видя напреде си, беше Спартак. Резосът спореше разгорещено с врага му.

— Спартак! — промълви Маркус. — Не искам да умра като роб! Ако ме спасиш, ще ти дам медальона на Химилкон! Кълна се в Стикс, в който се кълнат и боговете!

За живота си бе пожертвувал достойнството си на римлянин. За него беше готов да пожертвува всичките си мечти и амбиции, да се откаже от власт и сила. Само да остане жив… Жив.

Спартак се извърна изумен.

Усетил, че бе налучкал верния път, Маркус заговори:

— Даде ми го Мокапор, преди да умре.

Спартак пристъпи нетърпеливо.

— Къде е?

— Скрит в лагера. Само аз го знам.

Спартак реши бързо:

— Ще ти подаря живота. За откуп. Животът ти — срещу медальона.

После се обърна към войниците:

— Докарайте някой пленник!

Скоро доведоха един от контуберналите на Астрагал. Маркус Красиниус се преобрази неузнаваемо.

— Бягай веднага в лагера! — заповяда му той с глас, който не търпи възражения. — В кутията със скъпоценностите под леглото ми ще намериш един сребърен медальон. Донеси го! И знай, колкото, по-рано свършиш това, толкова по-рано един римски префект ще получи свободата си.

Легионерът вдигна ръка за поздрав и се метна на докарания кон.

ПРИЗНАТЕЛНОСТТА НА КТИСТА

Спартак бързаше да се възползва от поражението на римляните, за да ги доунищожи, преди да са се опомнили. И да завземе лагера им, за да се добере сам до скъпоценния медальон. Не се доверяваше на контубернала. Стори му се годен да го излъже, годен да се уплаши от повторно завръщане при страшните варвари. А имаше и друга опасност — да стане жертва на намножилите се мародери, които кръстосваха навред за лека плячка, без да се вслушват в забраните на Спартак. За една броня, за един шлем те бяха способни да обезглавят нещастника, който носеше тоя шлем и тая броня.

А виждаше, че и войниците, и началниците им нямаха охота да продължат преследването. Предпочитаха да се порадват на леката победа — с веселби, с хора и с гуляи.

Дизатралис пръв се осмели да му го каже:

— Само война да искаш! Тя няма да се свърши. Виж, за празненства рядко остава време.

Спартак смръщи вежди.

— Когато само раниш лъв, или тур, или глиган — оставяш ли го да избяга? За да стане още по-опасен. Или го гониш, докато го доубиеш?

— Това е друго! — изсумтя едноокият Терес.

— Не е друго. Полуразбитият враг ще се окопити. И отново ще те нападне, обогатен от опита на поражението си. Затова и той трябва да бъде преследван до пълното му унищожение.

— Стига ни, че ги прогонихме!

— Сега ги прогонихме, утре пак ще дойдат. Откога налитат, ние ги отхвърляме, а те все се връщат. Лакоми са за земя, за роби. А Тракия има и богата земя, и яки работници.

— Тия яки работници знаят да се отбраняват.

Спартак сви юмрук.

— С отбрана победа не се печели. С отбрана само се отлага поражението. Рим трябва да бъде ударен право в сърцето. Другото са драскотини, които не убиват. Само го дразнят. Като леко ранен лъв.

Терес вторачи в лицето му единственото си око.

— Ти какво? Ще ти се да удариш Рим в сърцето! Че ти знаеш ли неговата сила?

— Именно затова! Ако не бъде сразен, той ще ни зароби. Заробил е целия свят. Само ние още се опъваме. Или ние, или Рим!

Той замълча. Млъкнали бяха всички, слисани от дръзките му думи. После отново заговори, тоя път вече по-спокойно, почти безстрастно, но още по-непреклонно:

— Ще ги гоним до стените на Рим! И ще ги сринем! Ако те опожарят селата ни, земята ни ще остане. И планината ни, в която пак ще оцелеем. Ако ли пък ние сринем зидовете му, нищо няма да остане от Великия Рим. Аз имам мощта да не оставя камък връз камък от тия стени. И да изкореня Руминалската смокиня, под която Вълчицата откърмила Ромула и Рема. Тогава, както казва преданието, Рим ще запустее. Помогнете ми да стигна дотам! По пътя ни ще се надигнат всички потиснати. И ще тръгнат с нас на свещен поход…

Сега се обади Дизатралис:

— Ти поне знаеш колко мразя Рим! Знаеш също, че не съм страхливец. Тъкмо аз ти го казвам. Рим е всемогъщ. Рим има безброй легиони.

Спартак отговори:

— Това е вярно. И все пак римляните са по-малко от робите, които ги хранят. Тия роби само чакат някой да ги поведе. Патрициите са по-малко от плебеите — полуробите, които чакат нови братя Гракхи…

— Вярно е! — кимна Фертракс. — Робите чакат Месия!

— Който срази Рим, той ще бъде Месия. Както Рим търси несговорници сред враговете си, тъй и ние трябва да намерим недоволниците в неговия дом. А кои са те? Това са робите. Това са плебеите. Както Рим разделя и владее, тъй и ние сме длъжни да го разделим, за да го завладеем. Робите са ръцете и краката на Рим. Трябва да срежем ахилесовото му сухожилие, както обезвредяваме облечените в желязо, другаде неуязвими врагове.

Той разпери ръце.

— Това е! Да оставим ли ранения глиган да се укрие в усоите? И утре да нападне жените и децата ни…

Първа посрещна с радостни възгласи думите му неговата лична охрана — ядрото, съставено от избягалите роби, които го бяха последвали дотук, все хора, които в тая чужда страна нямаха никого освен него. Спартак ги бе отървал от робството и за него те бяха готови до един да дадат живота си. Какви ли нямаше сред тях: елини, либийци, картагенци, египтяни, гали, германци, брити, славяни — от всички страни, където ненаситният Рим грабеше синовете и дъщерите им.

Фертракс се провикна:

— Спартак, води ни!

След него вдигнаха махайрите си Терес и Дизатралис. Последваха ги останалите. Такива бяха траките — лесно се отчайваха, още по-лесно се възпламеняваха. Веднъж убедени, веднъж запалени, водачът можеше да ги откара накрай земята.

Спартак изчака да затихнат виковете им. Тогава се обърна към Терес:

— Вземи твоите хора! И моята лека пехота! Ще излезеш в гръб на римския лагер. Аз ще настъпя по билото. Когато видиш три огъня, ще нападнеш от запад. Да отвлечеш вниманието им. Тогава аз ще ударя от изток.

— Разбрах! — изпъчи се Терес. — Ще ги направя на пух и прах!

— Само преториума ще запазиш, с палатката на префекта! Тя ми трябва непокътната.

След това войската се раздели на две. По долината начело с Терес Бунтовника тръгнаха пешаците, въоръжени с прашки, лъкове, махайри, римски мечове и копия, с брадви — кой каквото докопал; едни с пелти, други с тежки четвъртити щитове, отмъкнати от легионерите; едни с брони, други само с кожуси, които пазят не по-зле от броните.

Подир Спартак потегли тежката конница, водена от Дизатралис, в която се числяха благородниците — всички с брони, разкошни каски и тежки ромфеи на рамо, следвани от копиеносците. Покрай предводителя се подреди неговата гвардия.

Изкачването продължи много. Най-сетне, задъхани и изпотени, бойците се измъкнаха на голото било. Окичиха шлемовете и броните с листа да не блестят и започнаха спускането.

От едно скалисто възвишение, обрасло с бодлива хвойна, Спартак погледна към полето. В далечината, в синкава мъгла, се виждаше римският стан.

Заслонил очи с ръка, той се обърна към Дизатралис:

— Я виж и ти!

Помощникът му се взря напрегнато.

— Тъй е! — рече той. — Избягали!

И отново се загледа.

— Виждам обоза им. Бърза надолу покрай Стримон към Десудаба. Може би към Синтия.

Изведнъж той трепна.

— Гледай, гледай! Строят им се разбърка. Колите се пръскат в безреда. Бягат…

И тозчас добави:

— Та това е Терес! Вълкът менява козината, нрава си не менява. Не е могъл да устои при вида на плячката.

Отдавнашната му неприязън бе намерила отдушник. От първия ден благородникът и размирният селяк не можаха да се спогодят за най-голямо огорчение на Спартак.

— Дизатралис! — рече Спартак с почервеняло от гняв лице. — Възлагам на теб да отведеш войската по Стримон. Аз ще догоня Терес, ще го изпратя подир отстъпващите римляни. На всяка цена трябва да ги доунищожим, преди да стигнат Десудаба, преди да се съединят с другите.

Метна се на коня и препусна надолу, последван само от двама телохранители. Беше ядосан. Терес се бе проявил отново като истински тракиец, непокорен и своеволен. Прави бяха римляните, като казваха, че траките забравят войната, щом зърнат обоза. Затова губят свободата си, макар че са най-смелите бойци на света. Всеки прави каквото му хрумне. Не виждат как в стръвта си към лична независимост сигурно крачат към робството. Ако беше Севт, нямаше да постъпи така. Севт беше гладиатор, дисциплиниран като римски войник. Такива трябваше да станат всички меди, всички траки, всички врагове на Рим, за да се надяват на победа. Само че Севт сега беше далече, може би вече достигнал Скаптопара на път за Дентелетика, където го бе изпратил Спартак да дири братска подкрепа срещу завоевателя.

Сега дентелетите, утре сердите, вдругиден бесите, синтите, сатрите, одомантите — всички траки щяха да се надигнат, ако повярваха в силите си.

Билото взе да се снижава бързо. Вместо бодливите хвойни се ширнаха зелените пасища. Подплашени овце от връхлетелите конници се пръснаха към гората. Постепенно пасищата преляха в ниви с едва покарали пролетни посеви. Тук-там се виждаха дървени рала с железни лемежи, изоставени от избягалите орачи.

Спартак свърна вляво към тясната просека. След припека на откритото горската хладина го освежи. Дори му се прииска да запее — че беше жив, че се бе отървал от робството, че бе победил Маркус Красиниус, че скоро плочката на Химилкон щеше да му разкрие тайната си мощ.

Внезапно конят му се препъна и се сгромоляса на земята. Ездачът отхвръкна насред пътеката. Изправи се начаса. Изтегли меча, успя да посрещне прав излетелите от храстите римляни. Препънали се бяха в опънатото въже и конете на телохранителите му. Единият беше смазал с тялото си ездача. Другият боец успя да се изправи.

Двамата се хвърлиха смело срещу дузината нападатели. Зазвънтяха мечовете. И все пак от първия миг беше ясно колко неравна е тази битка. Примъкнал се незабелязан през шубраците, един легионер прободе телохранителя в гърба.

Спартак разбра безсмислието на съпротивата си и побягна. Римляните се спуснаха с викове подире му. Той беше як, издръжлив мъж. Рудникът го бе закалил още повече. За беда и легионерите бяха хора от желязо, закалени в походи и сражения, преследваха го упорито по петите, неотстъпно. Затова той свърна в гората. Съобрази. Те не бяха горяни. Не познаваха гората. Не умееха да различават под пластовете суха шума коварните ямки, в които могат да си счупят краката. Не умееха да избират пролуки, не допускаха колко жестоко дерат еловите вейки, не бяха свикнали да се прегъват пред ниските клонаци.

Неусетно взеха да изостават. Двамина се проснаха на земята, виейки от болки. Другите, макар и по-предпазливи, не се отказаха от гонитбата. Не мислеха дори да се откажат. Защото бяха дезертьори, изгубили се в паническото бягство. Бояха се от сурово наказание, когато се върнат в частите си. Но виж, един пленник, и то тракийски аристократ, можеше да смекчи наказанието им, можеше дори да им донесе награда. Затуй въпреки че бяха грохнали от умора, не се отказваха, продължаваха да го следват с размахани мечове.

Спартак отново излезе на пътечката. Беше взел значителна преднина. А и той не беше от желязо, и той се бе преуморил от лудия бяг из гората. След стотина крачки пътеката го отведе до тясно мостче, опънато между скалистите брегове на дълбока урва. На дъното й на дълбочина десетина човешки боя се пенеше буен поток. Спартак притича по моста. На отсрещния бряг спря, изкушен от внезапен порив да го събори, да прекъсне пътя на преследвачите си. Опита да изкърти с ръце една греда, замахна с меча. Убеди се бързо, че това няма да му се удаде, преди да дойдат преследвачите.

Затова продължи нагоре, поел си малко дъх, решен да се шмугне пак в храсталака. И ако добие голяма преднина, да заличи следите си.

Тогава зад гърба му излезе Тарула. С брадва в ръка. Тръгнал бе да насече дърва. И бе чул човешките викове. Скрит в окрайнината, бе видял всичко. Преценил го бе начаса. Още не бе станало късно. Без да губи време, той замахна с брадвата. Правил бе мостове и знаеше градежа им. Удари направо върху подпорната греда. При втория удар я пресече. Замахна към другата.

Римляните вече наближаваха. Схванали намерението му, те закрещяха отдалеч. Тарула удари повторно. Потрети. Тая греда излезе по-здрава. Устоя. Първите преследвачи вече стъпваха на моста, а той още продължаваше да сече. Един метна копието си и то се заби в ребрата му. С последни сили ктистът нанесе последния замах.

Дървеният градеж изскърца глухо и бавно се срина надолу, увлече със себе си тези, които вече бяха стъпили върху него. А Тарула се отпусна на земята. Аленото петно върху бялата му дреха нарасна.

Дочул новата глъчка, Спартак се обърна. И видя станалото. Без да се двоуми, хукна назад. Вдигна ранения на ръце, понесе го към гората.

Тарула отвори очи. В зениците му светна доволство. Задъхан, той прошепна:

— Ти се бориш за такива като нас… Аз съм ктист… Клетва съм дал… Нямам право да убивам, нямам право да дойда с войската ти… Но имам право да пожертвувам себе си… Имам право…

Спартак усещаше по тялото си парещата влажност на изтичащата кръв. Наскуба бяла садина и я натика в раната. После отново забърза. Най-сетне достигна отшелническото селище. Ктистите го наобиколиха, поеха ранения си събрат, положиха го върху нара му, разтичаха се за билки и лекове.

Тарула размърда устни.

— Не е вярна старата мъдрост… Днес е друго… Днес, който не точи меч — от меч загива… Чуйте ме, братя!… Когато те нападне вълкът, няма място за кротост… Когато те нападнат потомците на Бозалите от Вълчицата, няма място за кротост… Има два изхода: или мъртъв, или роб… Аз бях роб… По-добре мъртъв…

Изведнъж той клюмна. Тракийският конник беше поел душата му, за да я отнесе горе.

Ктистите докараха един кон.

— Хубав е — рече Спартак. А той разбираше от коне.

— С листа на воден орех е хранен — похвали се единият ктист. — Затова!

Спартак не се учуди. Той знаеше това, знаеше също, че от бодливите кутийки на водния орех бедните траки правят и хляб, който затяга стомаха при летните разтройства.

Метна се върху коня и препусна към Стримон. Когато стигна там, ордата на Терес бе оплячкосала неприятелския обоз. В грабежа се бяха включили и доведените от Дизатралис конници.

Много време пропиля Спартак, докато събере отново войската си, вече намаляла наполовина, ала не от ранени и убити, ами от мародери, зарязали частите си, за да отмъкват в селата си награбеното.

— Меди! — провикна се ядно Спартак. — Вие, най-смелите мъже в света! Стига плячкосване!

Терес се засегна.

— Това е войната!

Спартак го стрелна с поглед.

— Беше! До днес! Вече не е, вече е въпрос на живот или смърт. Или римляните — или ние!

Войниците мълчаха. Вече не възразяваха открито. Но той четеше в смръщените им лица, че недоволствуват от новия ред, който опитваше да им натрапи. Много от това, което той изискваше от тях, им беше чуждо и непонятно. Векове, хилядолетия наред дедите им бяха воювали така — прогонваха враговете, ограбваха ги и после се връщаха отново към стадата и нивите си. Не ги преследваха в чужбина. Там се биеха с тях тамошните племена…

Ала волята на Спартак, упоритата му вяра в своята правота, прямият му, изискващ безусловно подчинение поглед неволно покоряваха. Хипнотизираха. Тракиецът, когато те гледа, дори не мигва. Ала погледът на Спартак беше по-твърд от всички. От ясните му очи сякаш излитаха сини мълнии. Никой не можеше да устои срещу тяхната стоманена настойчивост.

— След мен! — извика Спартак и поведе останките от войската си подир отдавна отстъпилите римляни. Никога не забравяше златното правило, че преследването изисква най-голяма предпазливост. Затова отправи далече напред няколко конни разезда.

По пътя му насреща се зададе керван от волски коли, натоварени със стоки: кожи, осолено месо, жито, мед, восък, дървен материал. Търговците яздеха отстрани, въоръжени до зъби, а подире им подтичваха слугите, хванали се за опашките на конете им.

— Да ви закрилят боговете! — поздрави ги Спартак. — Откъде и накъде?

Един белобрад търговец отговори:

— От Синтия към Бизантион.

Съществуваше неписан обичай — търговците имат право да преминават през всяка страна по определените пътища. Само плащат данък на владетеля. От Синтия до Бизантион керванът щеше да прекоси земите на десетина племена: синти, одоманти, бизалти, сатри, македонци, крестони, мигдони, ситони, кикони, травси, долонки — и на всички щеше да заплати това право. А накрая след цялото това плащане пак щеше да спечели. Иначе нямаше да има търговия; иначе резосите и благородниците нямаше откъде да купуват чуждоземни платове и скъпоценни камъни; селяците нямаше да имат сол.

— Срещнахте ли римляни? — запита Спартак.

— Да! На два часа път оттук.

Тракийският вожд загуби надежда. Трудно щеше да ги настигне, преди да влязат зад стените на Десудаба.

Тогава пристигнаха в кариер първите му разузнавачи.

— Срещу нас настъпват четири кохорти начело с претора.

Това обръщаше всичко, надолу с главата. Малобройната тракийска дружина не можеше и да помисли за открито сражение с такава сила.

Спартак разпрати вестители в цялата околност да съберат отново разпилените бойци, да докарат нови доброволци, а той отклони дружината си на изток към предпланините на Орбел.

Над пътя, по който щяха да минат настъпващите кохорти, прорязал като сухо русло вековната дъбрава, се издигаше естествената крепост на малко плоско възвишение. Единствено там траките имаха възможност да се укрият и да изчакат римската колона, за да я ударят във фланг, ако намерят сгоден момент.

Спартак изведе бойците си горе. Платото едва ги побра. Тясно стотина разкрача и дълго около триста, то стърчеше над избуялата дъбрава като скалист полуостров сред кипнало зелено море. Войниците побързаха да натрупат по окрайнината му камъни и дървета, с които щяха да затрупат врага, ако станеше нужда.

И ето сред облак прах се зададе неприятелският авангард, грейнал на слънцето от хилядите отблясъци на излъсканите брони и шлемове. Отстрани препускаха конните разузнавачи, пръснати в широка верига, която прочесваше цялата гора. Тоя път римляните настъпваха по всички правила на бойния си ред.

Един малък отряд се отклони да разучи и възвишението над пътя. Убеден, че вече няма надежда да остане неоткрит, Спартак заповяда готовност за оттегляне.

Залегналите в засада траки пронизаха с безпогрешните си стрели навлезлите съгледвачи. Ала римляните имаха строг ред — през определени промеждутъци от време съгледвачите бяха длъжни да докладват. Щом като тези не се завърнаха, другарите им препуснаха назад. Бяха подушили клопката.

Спартак даде заповед да се измъкват. Тогава чак разбра, че е закъснял. Към шийката на заетия от него полуостров настъпваше нова римска кохорта, настъпваше в пълен боен ред, разгънала манипулите си.

Отдолу през гората се построиха за бой и дошлите от Десудаба легионери. Неочаквано от дебнещ ловец Спартак се превърна в преследван дивеч. Беше попаднал в собствената си клопка.

— Глупак! — изруга се той гласно.

Терес Бунтовника го изгледа със здравото си око и изръмжа през зъби:

— Никой не се е родил военачалник. Мъдростта и воинското умение се добиват не от победите, а от пораженията. Изкуството е да победиш не когато си по-силен, а когато си по-слаб. Изкуството е да се измъкнеш от пълно поражение. Като сега.

Спартак се обърна рязко. Още не му бе простил за непокорството.

— А ти знаеш ли как?

След кратко замисляне Терес отвърна:

— Легионерите умеят да се бият само тъй, както са ги учили в казармата. Тогава са непобедими. Силата им е в дисциплината. Тя е и тяхната слабост. Нарушиш ли бойния им ред, те се объркват. Сега на всяка цена трябва да попречим на манипулите им да се разгънат.

Нощта настъпваше бавно от изток. Слънцето вече се тулеше зад струпаните над кръгозора мътнолилави облаци. А римските манипули, подредени шахматно, прииждаха уверено насам като огромни железни таралежи. Пред тях настъпваха на пребежки прашниците и велитите.

Трябваше да ги задържат до нощта!

Спартак изтегли бойците си в най-тясното място на полуострова и докато неговите прашници и стрелците му задържаха враговете, останалите струпаха набързо камъни и дървета в една груба стена. Теснината попречи на римляните да настъпват в привичния им строй.

Изчакал търпеливо тоя момент, Спартак заповяда атака. Траките се хвърлиха да секат превърналия се в безредна тълпа противник. Прашниците и велитите не устояха, отстъпиха, блъснаха се в настръхналата стена на тежката пехота, която най-сетне успя да заеме тяхното място. Напредвайки като железен валяк, тя изтласка назад траките до теснината. И там също обърка реда си. Широките щитове задръстиха междините в редовете, не оставиха пролуки за копията и мечовете. А от набързо построената стена бранителите ги засипваха с градушка от камъни и стрели.

Внезапно Спартак се обърна, чул някакви гневни викове. Той изтича до скалата и погледна. По тясната козя пътечка бягаше с вързани на гърба ръце плененият префект, като по чудо се задържаше да не падне в пропастта. Хвърлените по него копия и стрели не го засегнаха. Изтърколените камъни профучаха над главата му. И тоя път Фортуна го бе взела под своя закрила.

Спартак махна с ръка и се обърна към Терес:

— А сега?

Бунтовника се усмихна.

— Като се мръкне, ще оплетем стълби от повет. Ще запалим гората и в суматохата ще се спуснем по стълбите.

Резосът се замисли. На думи всичко изглеждаше много лесно.

— Така веднъж и аз се спасих от Мокапор — доизказа се Терес, усетил колебанието му. — Научих го и аз от другиго.

Всъщност Спартак хареса тоя план от самото начало. Възприел бе изведнъж и основната мисъл на Бунтовника. Силата на Рим наистина се крепеше върху неговия боен ред. За да бъде сразен, трябваше при всички случаи да бъде разстроен този ред, да не се позволи на манипулите му да действуват. Щеше да запомни тези уроци. И някога, след години, когато едноокият разбойник щеше да бъде далеч от него, Спартак щеше да прилага неговата тактика начело на въстаналите роби и да громи легионите на Рим. А със стълби от дива лоза щеше да измъкне другарите си, обсадени на Везувий.

Слънцето изведнъж се скри зад кръгозора. Мракът неусетно избликна от усоите, заля планината.

Навикналото ухо на тракийския вожд долови нещо нередно — подозрително смълчаване пред грубата му крепост. Той изтича нататък. Дизатралис го пресрещна с шепот:

— Става нещо!

На два скока Спартак се озова навръх стената. Гледката, която му се откри, го озадачи. Легионерите отстъпваха. Но правеха това не както трябва. Ако имаха заповед, те щяха да се оттеглят в ред, заднишком, прикрити зад щитовете си. Ако бяха разгромени, щяха да се пръснат в безпорядък. А те?

Те се люшкаха насам-натам като пияни. Траките прострелваха всички, които се запътеха към укреплението им. Някои, без да виждат пропастта, падаха в нея. Трети, ей тъй, случайно избрали правилна посока, след стотина-двеста крачки се просваха на земята и почваха да повръщат. Малцина още се държаха на крака. Но и те бяха изплашени, обхванати от ужас пред зловещото чудо, което унищожаваше кохортата им.

Не, не беше уловка, не беше бойна хитрост!

Силата на предводителя се изразява в бързите решения. Спартак заповяда кратко:

— Напред!

Заразени от неговата вяра, добили дързост при жалкия вид на враговете, траките се спуснаха безмълвно след него. Никой не оказа съпротива. Едните, които все още не бяха изгубили съзнание, сякаш не ги виждаха. Другите, външно здравите, се чудеха как да избягат.

Дизатралис съзря един легионер, който поглеждаше уплашено изпод купчина трупове и паднали в безсъзнание легионери.

— Я го извлечете! — заповяда той.

Двамина траки докараха пребледнелия Мециус Публиус Либеон. Спартак запита:

— Какво става тук?

Мециус изтръпна, познал го начаса, познал страшилището, за което говореше с трепет цяла Македония.

— От татула е! — рече той.

— Какъв татул?

— За смелост. Да не ни слети нова децимация.

Изведнъж Дизатралис се сети:

— Та това е моя работа! Аз ги излъгах тъй…

— Ами ти? — обърна се Спартак към Мециус. — Не ти ли действува? Не ми се струва да си станал голям храбрец.

— Аз не пих. Не ща смелост. Искам разсъдливост. Баща ми беше смел, но го децимираха. И майка ми, и братята ми останаха без баща, без пенсия, без земя. Сега аз съм им опората. Аз съм длъжен да оцелея, за да получа пенсия и земя…

Спартак премисли малко, после рече:

— Добре, върви си!

И поведе дружината си нагоре, към планината.

ПРОКОБЕН СЪН

Саине препускаше лудо през горската просека, без да се страхува, че може да пребие и животното, и себе си дори. Белодрехите ктисти, събратята на покойния Тарула, които кръстосваха страната навред, й го бяха казали първи. После срещнатите овчари и побегналите от римляните роби го бяха потвърдили. Цял римски легион начело с претора по лична заповед на консула Апиус Клаудиус Пулхер настъпваше насам да усмири най-сетне непокорника, който не само отказваше да сключи съюз между Медика и Рим, ами подстрекаваше срещу господарите на света другите тракийски племена, подмамваше към бягство доскоро послушните роби. Саине трябваше да му го каже. Изглежда той още не бе го научил. Иначе как можеше да се обясни лекомислието, с което продължаваше да се отдалечава надолу по Стримон, докато преторът бързаше да му отсече пътя към непристъпния Орбел.

Войната си беше война. Тя си имаше своите богове. Имаше си богове и земята, които казваха кога да бъде зима, кога пролет, кога да се сее, кога да никнат посевите, кога да зреят. Земята не чакаше. Докато мъжете се мъкнеха зажаднели за кръв подир Спартак, нарамили копия и ромфеи, жените и старците, та и децата не спираха своята работа, нагърбили се и с мъжките работи. Оряха, копаеха, пасяха стадата. Ей там, на рътлината, дружина девойки скубеха лена, наблизо белобрад старец заораваше баклата да натори нивицата си, малко по-нагоре няколко бабички плевяха изкласилите жита.

Небето беше причерняло от заранта. До обяд стана съвсем ясно, че ще вали. Кълбести облаци се търкаляха над планините като понесени от вятъра гигантски руна. А по тях се открояваха белите градоносни повлекла като оскубаните по тръните кичури вълна. Двама старци опъваха със съсухрени ръце лъковете срещу небето, дано уплашат бога на гърма и бурята.

Не им се удаде. Саине едва ги отмина и градушката зачатка. После сякаш отгоре й се срина сипей от лед, сякаш легион прашници едновременно запокитиха насам вместо камъни ледени топчета, едри като яйца. Девойката се свря под един стар чинар да запази и себе си, и добичето от небесния гняв. Докато преброи до десет, и земята побеля, застлана с леден чакъл, примесен с обрулени вейки и листа. Наоколо се разпълзяха мътни порои от тиня и лед. Захладня.

Ала както връхлетя бурята, тъй си и отиде. Отгърмя нейде към Донакс. Саине махна с ръка. Да върви нататък, да шиба по камънаците, само да пощади човешкия труд!

Не го пощади. Грешен беше този свят. Сърдити бяха боговете. Където минеше, девойката виждаше полегнало просо, коноп, ленища, обрулени овошки и от плод, и от шума, сякаш след листопад. И оклюмали, също обрулени от съдбата старци и жени, които бяха наизлезли да видят отмъщението на боговете.

До Стримон беше все така. Девойката прегази реката през брода и продължи. А отвъд като че ли ни зърно не беше паднало. Градушката бие до слог — тъй казваха старите.

Най-сетне го настигна. Спартак крачеше пред пъстрата си армия, нараснала отново — след като плячкаджиите се бяха върнали пак при него, докарали със себе си нови множества жадни за бой и грабеж; след като отвред се стичаха към него непокорните траки от други племена, отказали да се подчиняват на подчинилите се напълно на Рим резоси; след като навред по пътя му въстаналите роби тичаха да го посрещат със заграбеното оръжие на господарите си.

Спартак я изгледа недоволно.

— Тук не е твоето място, Саине!

— То е там, където си и ти! — отвърна му дръзко тя.

Лицето му омекна.

— Чака ни кръв, Саине! — рече той. — Прибери се в храма! Там ще дойда!

Тя се наведе и пошепна на ухото му. Досещаше се, че не биваше да го чуят всички, да не създава смут и тревога.

— Апиус Клаудиус Пулхер, консулът, е пратил цял легион да ти отреже пътя за връщане.

— Знам! — отвърна кратко той. — Какъв предводител съм, ако не науча това?

— Тогава защо упорствуваш? Нашата сила е в планината.

— Който се е наел да мери сили с Рим, е длъжен да се бие навред, където може да срещне римляни.

Той също се наведе до ухото й.

— Слушай, Саине! Кохортата на Маркус Красиниус Алвио има почивка. Останала е на лагер. Бързам да я нападна, докато преторът си губи времето с проходите на Орбел. Да взема медальона. Без огъня на Анибал не ще успея…

Тя стисна ръката му.

— Остави го сега! Да се върнем, докато не е станало късно! Ще се крием там. Орбел не допуска чужденци. Ще бъдем все заедно, ако трябва, ще умрем заедно…

Той поклати глава.

— На тоя свят човек не идва току-тъй. Идва да свърши нещо. И си отива. Тъй както отива на нивата да оре или в гората на лов. Нито моят живот сам за себе си е ценен, нито чуждият. Ценна е целта, на която служат.

Девойката прошепна глухо:

— За мен е ценен само твоят живот. Нищо друго! Боя се за теб!

— Страхува ли се човек, когато се връща от гората с дивеч? Защо тогава го е страх, когато се връща от тоя живот, временния, към другия — вечния?

Тя почти изплака:

— Не искам да умреш!

— Аз също жадувам безсмъртие, Саине. И знам, безсмъртен е този, който остави име в историята. Тъй казват елинските философи.

— Историята се пише от победителя, Спартак. Ще запише ли и твоето име? Или ще те оклевети?

Той я погледна замислен.

— Ако победим, ще я пишем ние. Ако бъдем победени… тогава защо ни е история?

Дизатралис дотича с коня, скочи от седлото и приближи до Спартак.

— Преторът стяга обръча зад нас. Не се ли измъкнем овреме, после ще бъде късно.

Младият водач стисна устни.

— Вие сте ми се доверили. Сега за мен съществува само вашето доверие. И аз ще го оправдая. Аз и ти, и всички тук, сме тръгнали не само да хвърлим камък по лъва, а сетне да бягаме у дома. Ние сме тръгнали на лов за лъвове.

Едноокият Терес се вмеси в разговора:

— Спартак е прав. Победата се усмихва на онзи, който знае да напада. Арес значи „тоя, който се втурва“, а не „тоя, който бяга“.

Дизатралис се засегна пак:

— Не съм дете да ме поучаваш! Аз също съм тракиец. И воин. Аз също знам кога може и трябва да нападам. Но знам и кога се налага да отстъпя. За да запазя силите си и да ги стоваря върху неприятеля, щом аз намеря за добре… Пък и хората не щат да се отдалечават от планината си. Страх ги е…

— Траките не се страхуват! — сряза го Терес. — Трак значи храбрец. Ами не вярват много-много на вас, божем благородниците, дето сте ги яхнали и не смятате да слезете от гърбовете им.

Дизатралис скочи насреща му:

— Ти какво? Смут ли подклаждаш, бунтове ли?

Терес отвърна решително:

— Че да не му е много добре на народа? Защо аз избягах в планината, защо ме последваха и другите? Спартак не е Мокапор, истина е. Затова и аз съм с него, затова му вярвам. Защото е бил роб, познал е теглото. Ама такива като теб…

Спартак не понасяше ежби сред войската си.

— Я спрете! — рече той. — Раздорът е ахилесовата пета на нашия народ. Аз искам армия с тракийска храброст и римска дисциплина. Не я ли постигна — жалко за всичко! Рим ще ни смаже… И още нещо. Никого не водя насила. Който не е съгласен, да си ходи! По тракийския обичай.

И им обърна гръб.

Дизатралис млъкна обиден. Въпреки това не си отиде. Откачи от седлото мех с вино и пи жадно. Да разсее умората. И яда си от перченето на Бунтовника.

Спартак като че ли го забрави. Обърнат към Саине, заговори повече на себе си:

— Нощес сънувах сън. Прокобен. Уж съм пред стените на Рим. С неизброима войска. А все не мога да го превзема. Знам, че Анибаловият огън може да ги срине, да отвори проход за бойците. В същото време пък знам, че този огън не е у мен, че е при теб, в Медика. И аз искам да се върна при вас. За теб, за магическия прах. А не мога. Накъдето опитам, все без изход. Все кръстове, на които висят моите хора. Кръстове, кръстове, хиляди кръстове — като гора. И зад тях друга гора — от римски копия…

Саине прехапа устни. Тя беше жрица на Дионис. А Дионисовите жрици са гадателки. Сънят беше лош, злокобно знамение. Смутеното й сърце се сви още по-болезнено, спря дъха й.

— Това е грозен знак! — промълви тя съкрушена. — Послушай и мен, Спартак! Послушай и боговете, които говорят с нас посредством сънищата! Върни се!

А той, сякаш нечул, добави:

— И най-зловещото! От крепостта се бе привел префектът Астрагал, като жив, и ми се надсмиваше: „Не виждате ли, варвари, че още не сте дорасли да се мерите с Рим?“

Тоя път Терес прекъсна разговора:

— Време е да дадеш почивка. Цялата сутрин хората крак не са подвивали. Те не са като теб и мен.

— Вярно е! — кимна Спартак. — Нали затова и аз ходя пеша, за да знам колко издържа човек. Свири отдих!

След заповедите на стотниците и десетниците бойците насядаха по пътя като подкосени. Повечето полегнаха и тутакси заспаха. Останалите извадиха от торбите хляб и сирене, пушено месо или лук и ряпа, кой каквото сварил да вземе в бързината. Задъвкаха лакомо.

Саине пристъпи към Дизатралис. Съзнаваше, че върши нещо нередно. Но не намери сила да му се възпротиви. Убедена беше, че любимият не биваше да върви повече напред; че беше длъжна да го върне, да го спаси от гибел.

— Дизатралис! — рече тя. — Ние трябва да се изтеглим към Орбел!

— Трябва, я! — изръмжа той с пълна уста, като отпи няколко едри глътки вино. — Спартак ни води направо към самоубийство. Някога бащата на майка му, за да не падне в плен, накарал невръстния си син да го убие с меча му.

— А има ли някакъв изглед още да се измъкнем назад?

Той изтри с длан устните си:

— Знам един проход, през който римляните няма да ни забележат.

Сега вече Саине постави решителният въпрос:

— Ами ако стане нещо със Спартак, ще успееш ли да измъкнеш войската ни оттам?

— Ще мога, я!

И пак отпи от виното.

Саине реши. Приведе се към Спартак, който беше седнал върху сваленото седло на коня си.

— Има още време. Премисли! За теб, за мен, за хората! Не ти ли е жал?

Той стисна ръката й.

— Вярвай ми! И ти, и другите! Знам какво върша!

Нямаше право да й го каже. Длъжен беше да мълчи. Научил го бе от римляните. Никой военачалник не разкрива плановете си дори пред най-доверените. Защото предателите са навред. Слухтят. Силата на стратега е в изненадата. Изненадата е половин победа.

Замълча. Не й каза, че бе изпратил Севт при дентелетите, за да им предложи съюз срещу римляните; че за това участие им бе обещал цялата плячка; че още днес медите и дентелетите щяха да нападнат лагера на Маркус Красиниус едновременно от две страни. И щяха да го прегазят набързо. После щяха да заобиколят от север и да се окажат в гръб на претора… За такива важни планове не се говори. Те не се обсъждат. Чуе ли само нещичко врагът, и всичко пропада. Сигурната победа се превръща в сигурно поражение.

Сега тактиката на противника му беше много проста, детински наивна. Той даваше ясно да се разбере, че напредва от север и юг. Легионерите не пазеха тишина, пращаха напред конни разезди. Надуваха тръби. Само на запад, към Стримон, се спотайваха. Надяваха се, че така уплашен, както се бяха уплашили Саине и Дизатралис, щяха да вкарат в клопката и Спартак. Не допускаха, че и той имаше свое разузнаване, и то по-добро от тяхното; че бе пратил натам свои съгледвачи. И те бяха видели из гората проблясванията на шлемове, макар и маскирани с шума. Бяха зърнали и някои промъкващи се нататък контубернали.

Внезапно Спартак трепна. Видя. Отсреща върху хълма зад стана на Маркус Красиниус се източваха в стопления въздух три пушека. Уговореният знак! Севт бе довел дентелетите. И го чакаше. Очакваше неговия сигнал.

Така улисан, зарадван, замислящ последните подробности на атаката, Спартак не забеляза как девойката изля в поднесеното му ястие някаква отвара. Без да подозира всичките коварства на любовта, той изяде доверчиво храната си и се изправи.

— Ставай! Готви се за път!

Преуморените войници се надигнаха неохотно, поеха оръжията си, нахлупиха шлемовете и калпаците.

Но докато се построят, водачът им почувствува нещо нередно. Някаква необичайна отпадналост. Преуморен ли беше и той? Или болен? И то тъкмо сега…

Очите му взеха да се затварят сами. Прозявка разпъна дробовете му. Напразно траките очакваха заповедта: „Напред!“ Спартак престана да ги вижда. Забрави кой е и каква беше задачата му. Подпря се на коня си. После коленете му се подгънаха и той се свлече на земята.

Терес и Дизатралис се спуснаха да го подкрепят. Вдигнаха го на ръце. Раздрусаха го да го събудят. Напразно.

Саине пристъпи пребледняла, с разтуптяно сърце. Едва сега се уплаши от това, що бе сторила. Но вече нямаше връщане. Не я беше грижа за стремежите на Спартак, за честолюбивите му мечти. Не я интересуваше ни огънят на картагенците, ни гибелта или оцеляването на Рим! Интересуваше я само той. Насила, против него щеше да го спаси. Тя беше жрица на Дионис. Познаваше билките, познаваше и билката на съня, червения мак. С макова отвара го бе приспала сега, за да го спаси.

— Резосът е болен — рече тя, след като сложи длан на челото му. — Няма кой да ви води срещу римляните.

Терес се изправи.

— Спартак беше тръгнал да смаже лагера на Маркус Красиниус. Ще изпълним заповедта му и без него.

Дизатралис се противопостави раздразнено:

— Знам защо държиш толкова на това — заради плячката!

Терес се хвана за махайрата.

Ала Саине застана между тях.

— Оставете хапливите думи! Полза няма. Най-важното е да се спасим. Да спасим и болния резос.

И като потвърждение на това от двете им страни се чуха роговете на настъпващите кохорти.

— Дизатралис! — обърна се тя към него. — Можеш ли да ни изведеш през клисурата, за която загатна?

— Мога!

— Тогава, води ни! Време няма.

Терес Бунтовника възрази решително:

— Недовършената атака е равна на поражение.

— Не ме учи как се воюва! — сряза го Дизатралис. — От разбойници ум не ща.

Ако не бе изпил толкова вино, тези думи надали щяха да се изплъзнат от езика му. Сега виното говореше. Във виното е истината. А казаната истина запалва разприте.

Махайрите бяха изтеглени отново наполовина. И отново Саине и другите траки трябваше да ги разтървават.

— Аз ще изпълня заповедта на Спартак! — отсече Терес. — Ще нападна лагера! Вярвам в плана на Спартак.

После посочи към север.

— И още нещо! От сутринта е черно към Донакс и Скомброс. Значи, че вали; значи, че Стримон е придошла…

Дизатралис изръмжа:

— Твоя си работа! Аз се връщам към Орбел. Няма да ме уплаши една придошла река.

Така войската на Спартак се раздели на две. Терес и онези войници, които жадуваха за плячка, продължиха напред. Дизатралис и Саине редом с носилката на Спартак поеха назад.

Непрекъснато ускоряваха хода си — накрай почнаха да тичат. Клещите на римските кохорти се стягаха неумолимо. Девойката вече слушаше заповедите на центурионите, звънтежа на оръжията, ругатните на десетниците.

— Далеч ли е? — запита тя следващия я Дизатралис.

Той посочи потъналата в черно-синя сянка бразда, която разсичаше дълбоко зелените поли на планината.

— Още малко!

Нямаше смисъл да се спазва някакъв ред. Всеки бягаше, както може. Ако опитаха да се престрояват, щяха да загубят ценно време. Римляните щяха да ги преварят. А веднъж влезли в планината, бегълците можеха да се разгънат набързо, както си искат.

Най-сетне отсреща им зейна като тайнствена крепостна порта устието на пролома, оградено с две отвесни скали.

Оставаше им само да прегазят Стримон.

Тогава разбраха правотата на Тересовите думи. Напреде им се изпречи не тихата река, която бяха прегазили сутринта, когато в бистрите й води се виждаха дори плуващите риби, а плитчините бяха обрасли с водни орехи и лилии. Сега Стримон се бе превърнал в мътна клокочеща стихия, която се надигаше и заливаше бреговете си. Тя вече бе опряла до короните на крайбрежните върби, които стърчаха като зелени островчета сред кафяво разпенено море.

И конници, и пешаци се спряха като вкопани. Пътят им бе отрязан не от неприятелите, а — от самите богове. Боговете ги бяха изоставили.

И тогава с грозен рев, вледенил сърцата им, отвред се втурнаха скритите в засада легионери.

— Баритус! Баритус!

Дори така изненадан, Дизатралис не изгуби присъствие на духа. Изтрезня мигновено. Защото беше стар воин, видял и патил. Попадал бе в стотици засади, устройвал бе други стотици засади. Той закрещя заповедите си, престрои невероятно бързо бойците си за отбрана.

— Баритус! Баритус!

Заехтя отстрани, отзаде им. Бяха обградени отвред.

И това не отчая опитния воин. Като че ли тъкмо в решителните мигове, при крайна опасност показваше кой е той и на какво е способен. Един поглед му бе достатъчен да прецени, че все пак между върбалака и настъпващите от юг легионери е останала още незаета пролука.

— След мен!

И се хвърли нататък. Посече неколцина римляни, които опитаха да осуетят намерението му, и се отдръпна да прикрива отстъплението на дружината си.

Когато носилката на Спартак премина покрай него, римските манипули налетяха като побесняла лавина от желязо и дива ярост. Започна сечта. Разпръснатите траки навлязоха в реката — единственото им спасение, която повлече надолу и мъртви, и живи.

Някакъв легионер, по-дързък от другите, разпознал в носилката тракийския резос, се спусна да го прободе с копието си. Ала насреща му се изправи Фертракс. Той протегна напред щита си. Тоя път щитът не издържа, строши се на няколко отломъка. И полетялото копие вместо в тялото на Спартак се заби в гърдите на гала. Той се строполи върху носилката.

Последното, което чу Саине, бяха неразбраните думи на умиращия:

— Спартак… Разплатих ти се… Приживе… Една глътка вода в мината струва… Много скъпо… Много…

СБЪДНАТО ПРЕДСКАЗАНИЕ

Саине се свести. Отвори очи. Отначало не си припомни нищо, объркана, слисана. Какви бяха тия трупове край нея? Какво диреше тя сред тях? Съзнанието й се възвръщаше съвсем бавно. Като халките на разкъсана верига взеха да проблясват в паметта й отделни събития.

Изведнъж тя се надигна, припомнила си всичко. До последната подробност. Бягството, засадата, придошлата река…

А Спартак? Къде беше Спартак?

С олюляна стъпка, хванала с ръка главата си там, където я бе ударил снощи вражият камък, тя пристъпи между труповете. Трябваше да бърза. Защото се разсъмваше. И римляните щяха да дойдат за своите мъртъвци. Длъжна беше да го намери преди тяхното идване. Навеждаше се, вглеждаше се потресена в познатите изцъклени очи, обръщаше на гръб захлупените възнак трупове.

И с всяка крачка надеждата й нарастваше. Нямаше го! Докато не видеше трупа му, все имаше надежда. Избягал е… Но не! Къде ще бяга? Та нали тя го упои! Оставаше й само едно упование — да го е спасил Дизатралис. И Дизатралис не беше сред убитите.

Така достигна реката. Водата вече се бе отдръпнала в коритото си, утаила върху залените брегове цяла педя тиня. А от клоните на върбите висяха като лишеи цели ръкойки треви и слама да напомнят за отминалата стихия. В калта се валяха безброй трупове на хора и животни.

А това?

В плитчината, полузалята от водата, стърчеше носилката на Спартак. Саине се хвана за сърцето. Нямаше смисъл да търси повече. Заспалият Спартак не би могъл да се спаси, след като носилката е паднала в реката… Не би могъл…

С вледенено сърце девойката се изправи. Лицето й се бе изпънало, зло и заплашително. Озлобена към целия свят, най-озлобена към себе си. Защото тя беше виновна. Ако не го бе упоила, ако не го бе върнала назад, към засадата, той щеше да намери изход. Щеше да бъде жив… Да бъде жив…

Какво трябваше да стори тя, която носеше цялата вина? Тя, която вместо да го спаси, го бе убила. Какво?

Отсреща приведените върби се оглеждаха в стихналата повърхност на Синия вир. Там през деня се крият водните нимфи, олицетворението на безгрижието, на песента и доволството. Водните нимфи щяха да дадат и на нея насладата на забравата.

Саине пристъпи нататък, привлечена от сладостното видение на покоя. Водата покри глезените й, коленете, достигна до пояс.

Внезапно скритите в пазвата й змии се размърдаха, усетили надигащата се вода. Девойката спря. Понечи да извади торбичката, в която ги държеше. Нямаше защо, така завързани, да загинат и те.

Тогава си припомни думите на Спартак: „На тоя свят човек идва да направи нещо.“ Нему не бе писано да довърши делото си. Затова душата му щеше да остане незадоволена през вечността. Делото на Спартак зовеше — крещеше да бъде довършено. Тайнствената мощ не биваше да остане у римляните! Ако не друго, поне това беше длъжна да стори Саине — да отнеме тайната, да откупи отмалко вината си, да успокои душата му… А после… После сам Спартак в съня й щеше да я упъти…

Тя тръгна назад, излезе на брега. Тогава я обградиха легионерите. С властен жест девойката ги отстрани от себе си.

— Аз съм жрица на Бакхус — рече тя заплашително. — Водете ме при префекта Маркус Красиниус Алвио!

Смутени от дръзкия й вид, суровите воини отстъпиха. Двама от тях доброволно я съпроводиха по пътя към лагера.

Достигнаха към обяд. Извън дървените му стени бяха натрупани огромни клади, върху които робите нареждаха мъртъвците. Отделно от тях, закрит с разкошен саван, върху самотна клада лежеше знатен покойник. Наоколо се суетяха жреците: авгурите птицегадатели с изкривени жезли, гадателите по вътрешностите, жреците на Юпитер и на Марс. Един артист-мим се гримираше за изпълнението на ролята на покойника. Войници подготвяха бойния му кон и кучетата му за жертвоприношението.

— Преторът! — отвърна на немия й въпрос единият легионер.

Другият добави:

— Убиха го вашите. Скъпа му излезе победата.

Тя сви устни. А на Спартак — поражението.

Преторът поне бе постигнал победата. Изпълнил бе това, за което бе дошъл на тоя свят. А Спартак бе загинал ей тъй мърцина, жертва на нейната глупост. И делото му бе останало недовършено.

Сподирена от злобните погледи на тълпата, Саине се отправи към преториума. Пред палатката стоеше на пост вкаменен като статуя Мециус Публиус Либеон. Той й препречи пътя с копието си.

— Аз съм Дионисова жрица! — натърти с достойнство девойката. — Трябва да говоря с префекта!

— Префектът почива след боя — отсече часовоят.

Тогава отвътре се показа Либия.

— Господарят заповяда да влезе — рече тя.

И Мециус прибра копието, застана в предишната си каменна стойка. Саине прекрачи прага.

— Салве! — изкряка папагалът зад гърба й.

Тя усети, че краката й се подкосяват, че се разтреперва цялата. Отсреща в бяла тога, с венец от рози на челото лежеше върху креслото си Маркус Красиниус Алвио. На гърдите му висеше окачен картагенският медальон.

— Привет на тебе, префекте! — пошепна девойката.

Маркус Красиниус поклати самодоволно глава.

— Днес все още префект, утре — претор!

Тя видимо не споделяше радостната му надежда.

— Че кой друг заслужава повече от мен? — изпъчи се той. — Преторът загинал, избити и другите префекти. Кому другиму Сенатът ще възложи тая чест?

Новодошлата стоеше все тъй заплашително мълчалива.

— Пристъпи, Саине! — усмихна се той. — Сподели с мен радостта ми!

Девойката все мълчеше, загледана като омаяна в сребърната плочка на гърдите му.

Той се понадигна в недоумение.

— Че тогава защо си дошла?

Тя се сепна.

— Идвам за огърлицата, що носиш, префекте! Искам си я!

Римлянинът посегна да я скрие под тогата си.

— Виж, това няма да стане! Искай всичко друго! Само това не!

Тя протегна решително ръка.

— Дай ми я!

Стигна до него, посегна да я дръпне.

Изведнъж с неподозирано ловко движение той пипна ръката йия сграбчи в обятията си.

— Ех, глупава хубавице! Падна ли ми в ръцете?

Девойката опита да се отскубне, двамата се сборичкаха ожесточено. Едва сега Маркус Красиниус се убеди в жилавината на външно крехката красавица.

Внезапно той изохка. И се хвана за врата. Очите му се разшириха от ужас. Защото видя злобната съскаща главица, която се подаваше от торбичката на девойката, след като бе изцедила отровата от кривите си зъбчета. Видя сатанинския израз в отвесните зеници.

Саине се изправи вдървена.

— Отмъстих! — процеди през зъби тя, повтаряйки съсъка на усойницата, която бързаше да се свре под леглото.

Маркус се изправи, посегна към меча си, окачен на главната греда. Но краката му се подгънаха и тялото му се строполи на пода.

Заекнал от ужас, той простена:

— За какво отмъщаваш… Пък ти… Какво ти сторих…

— За Спартак! За смъртта му!

— Спартак не е мъртъв.

Тя се вцепени.

— Жив е! — изфъфли префектът. — Пленник… И аз щях да го освободя… Добро за добро… Щях да го оставя резос… Съюзник на Рим… Волно или насила…

Не каза всичко, то се знае. И нямаше време. Усещаше как отровата се разлива по тялото му. Главата му се замайваше, сякаш изпитото през целия му живот вино едва сега нахлуваше в мозъка му. Ухапаното място заболя нетърпимо, като че ли до него бе прилепнало нажежено желязо. Червена мъгла замрежи очите му. От носа му рукна кръв.

Не издаде честолюбивите си планове. Наистина толкова ли беше глупав, та да изпусне Спартак? Нали със съюзник като него и с мощния картагенски прах можеше да завоюва целия полуостров? Дори Спартак да не искаше, със своите кохорти Маркус Красиниус насила щеше да го направи резос — като пленник да управлява Медика и да изпълнява волята му. Ако ли пък варваринът успееше да се отметне и да подхване отново борбата — и това не беше беда. А може би още по-добре. При такава заплаха Рим щеше да отпусне по-охотно нужните легиони, с които после Маркус Красиниус щеше да се върне назад, за да постави на колене и Сената, и целия Рим. Както бе сторил и Сула. Както мечтаеха още много други честолюбци.

Отчаянието сгърчи мъжественото му лице.

— Саине! — простена той. — Спаси ме! Ако искаш да спасиш и Спартак!… Само аз мога…

Тя изведнъж си даде сметка за всичко. Изведнъж проумя каква грешка бе сторила. Грешка подир грешка. А уж за добро. Злото никога не идва само. Ясно, боговете бяха против нея. И Дионис я бе изоставил. По-право Дионис отмъщаваше. За много неща. За това, че като негова жрица бе замечтала за друг мъж. За това, че бе разрушила светилището му, за да запази другия мъж.

— Спаси ме! — шепнеше умиращият с глас, който заглъхваше бързо. — Ти си жрица на Бакхус… Всичко можеш…

Наистина можеше. Ала не тук. Билките й бяха там, в Орбел, в храма. Дори да искаше, докато тя отидеше и се върнеше оттам, римлянинът щеше да е нагазил в Лета.

Та той вече умираше. Кръв струеше от носа, от устата, от очите, от ушите му. Задавяше го.

— Позна! — изхърка той. — Позна оня проклетник… Халдеецът… За отровата… Защо не каза, че е… змийска отрова… Защо не…

Не довърши.

Саине стоеше потресена. Вцепенена. С изпъкнали от ужас очи. Значи тъй… Този, който е могъл да помогне… Вече и той не можеше…

Внезапно тя дочу някакво изтрополяване. Влезлият в палатката часовой бе изтървал копието си от изумление. Отсреща, притиснала сама устата си да не извика, посивяла, се взираше като обезумяла Либия.

Саине сграбчи меча на префекта, готова да се защити, готова, ако потрябва, да го забие в гърдите си.

Но не. Не стана нужда. Какво беше това чудо? Или пък Съдбата отлагаше края й, за да я накаже по-жестоко, да удължи страданията й?

Мециус Публиус Либеон взе копието си и прошепна:

— Нищо не съм видял!

После се върна на поста си.

Саине се опомни. Наистина, какво чакаше? Сега само от нея, от нейната бързина и съобразителност зависеше делото на Спартак. И животът му. Дионис й бе дал последната възможност.

А над главата й прелиташе възбуден папагалът, блъскаше се в палатката и крещеше пресипнал:

— Салве, Алвио! Салве, Алвио!

Саине грабна сребърната плочка от мъртвеца, надяна я на шията си и се обърна. Либия я бе хванала за ръка и я теглеше към задната вратичка на палатката. Измъкна я навън и я поведе към Декуманската порта, към изхода от лагера, покрай насядалите по земята свободни от наряд легионери, които играеха на зарове.

Чак след това Мециус Публиус изсвири с рога си тревога. В стана настъпи суетня. Легионерите се измъкнаха от палатките и се спуснаха към пирамидите с оръжието. Десетниците построиха десетките си, а центурионите изтичаха към преториума за нареждания.

В суматохата двете жени достигнаха портата, пред която стояха на пост двама часовои. И в най-голямата глъчка те не се обърнаха назад. Задачата им беше да следят навън, откъдето би могъл да дойде врагът. Не допускаха, че врагът вече ги бе поразил отвътре.

Те кръстосаха копията си.

— В гората за билки — изрече намислената си лъжа Либия. — Префектът е ухапан от змия.

Дотича един легионер.

— Маркус Красиниус е ухапан от змия — потвърди той.

Уверени, че девойките казват истината, пазачите ги оставиха да излязат.

Тозчас двете припнаха към гората.

Бягаха така, без да се обръщат, до вечерта. Без да ядат, без да сръбнат глътка вода. С една-единствена мисъл — да не срещнат някоя римска част. Защото тогава никой нямаше да им помогне.

Задъхани, останали без сили, те прекосиха една хилава горичка, изникнала отново върху запустели, изоставени от хората ниви, когато неочаквано напреде им изникнаха двама траки.

Те познаха жрицата и почтително й сториха път.

— Кой от водачите е тук? — запита девойката нетърпеливо.

— Севт!

— Водете ни при него!

Скоро го намериха сред бойния стан на оцелелите траки. Видели поражението на медите, дентелетите бяха изгубили охота да премерят сили с победителите. Бяха ги изоставили, за да се върнат набързо в страната си, да не дразнят отмъстителния Рим.

— Преторът е мъртъв! — каза Саине. — И Маркус Красиниус.

Гладиаторът се поклони с ръце на гърдите.

— Слава на Дионис!

Девойката добави:

— А Спартак е пленник!

— Къде? — скочи Севт и се хвана за меча.

Тогава се намеси и Либия:

— Не съм видяла. Но знам. По пътя за Стримон са откарали много роби.

Той премисли дълго, после изведнъж реши:

— Ставай! На поход!

Траките наскачаха.

— Само конниците! — допълни гладиаторът. — Нямаме време. Пешаците да чакат тук! Не се ли върнем до утре вечер, значи въобще няма да се върнем. И да се оттеглят към Орбел.

Цяла нощ ездачите препускаха в мрака през чуждата страна, през земите на синтите, отдавнашни римски съюзници, покрай римски и синтийски крепости и застави, докато на зазоряване зърнаха забързаната на юг колона от пленници, обградени от две редици легионери, чиито брони и шлемове проблясваха с огнени искри на изгрева.

Севт огледа околността отгоре, от високото. След час, час и половина робите щяха да минат покрай гъстата гора, която се спускаше като зелен език от планината. За това време Севт беше длъжен да подготви нападението.

И го подготви. Раздели дружината си на две. Едната, по-малката част остави да се придвижва ходом след колоната. А с другите препусна по билото, което обграждаше Стримон от запад като циклопски сърп, готов да пожъне надвисналите над реката столетни върби.

Достигна гората и се спусна предпазливо между огромните дъбови стволове към пътя. Прикри бойците си зад пънове и храсталаци. Зачака.

И ето, сред облак прах от стотиците шляпащи крака се зададе робската върволица като стадо, подкарано към кланицата от една центурия тежковъоръжени легионери, които крачеха отстрани с отмерена, добита в безброй походи, римска стъпка. Отпред, единствен от всички на кон, яздеше центурионът им, наперен и горд, олицетворил мощта и дързостта на целия Рим.

Изведнъж той се обърна. Изкрещя заповедта си и препусна към ариергарда. Легионерите се спуснаха след него и с неподозирана бързина образуваха карето си. Само десетина посивели ветерани останаха с наведени копия да пазят плячката.

Сред праха на пътя, който се вееше като знаме подире им, нападнаха изчакалите досега траки. Изсвистяха първите стрели. После сражаващите се се сляха в едно. Зазвънтя желязото, заехтяха бойните викове, засвистяха наточените остриета и излъсканите като огледала щитове.

Тогава във фланг връхлетя дружината на Севт. Неочаквали това двойно нападение, и то дълбоко в тила на римската армия, легионерите се смутиха. Ала не отстъпиха. Една точна стрела свали центуриона от коня му. На негово място веднага се метна първият десетник и пое командата. Задните редици се обърнаха кръгом, за да посрещнат новата заплаха.

Напразно. Изходът на боя беше предрешен. Стотината римляни, колкото и да бяха обучени в боя, не можаха да устоят срещу яростта на многократно превишаващите ги противници. При това още при първата схватка и пленниците се включиха в боя. Нахвърлиха се с ръце и крака, както бяха навързани, върху омразните си пазачи.

Особено настървено се биеше един от тях, едър, червенокос юначага, който бе успял да разкъса веригата си и я размахваше като боздуган, както беше закачена за дясната му ръка, а с лявата нанасяше съкрушителни удари като чук по всяко лице, което му попаднеше.

Терес настъпваше през редеещия вражи строй, разчистваше път и на другарите си по участ.

Скоро сражението свърши. През полето бягаха неколцината оцелели легионери. Останалите лежаха на пътя убити или тежко ранени.

Притиснала сърце с ръка, Саине пристъпи към Бунтовника.

— А Спартак? Къде е Спартак?

Той я изгледа слисан.

— Че нали избягахте към Орбел?

Задъхана от ужас при новия удар на съдбата, девойката не му отговори. Запита отново:

— Не е ли при вас? Кажи ми!

— Не виждаш ли? — вдигна рамене той. — Няма го!

А Саине, клетата, не искаше да го повярва. Че затова ли направи всичко, затова ли уби префекта, затова ли докара тук хората на Севт, затова ли…

Сякаш нечула думите му, още непроумяла целия ужас, нещастницата тръгна между пленническите редици, като се заглеждаше изтръпнала във всяко лице.

Нямаше го! Истина беше! Чудовищна истина!

Изгубила сили, тя се захлупи по очи на земята, задавена от ридания.

ПЪТЯТ КЪМ БЕЗСМЪРТИЕТО

Опънал платната, размахал тежките весла, римският кораб пореше кристалносините води на Термския залив. Чайките летяха с крясъци зад кърмата. В далечината брегът неусетно отстъпваше. Белите стени на Терма избледняваха, стопяваха се в омарата. Гребците роби натискаха веслата под ударите на тъпана, заглушавани често от плясъка на бичовете и писъка на нещастника, когото бе достигнал гневът на надзорника.

А в трюма, наблъскани в прохода между двете редици амфори с маслинено масло, по-нагъсто от глинените амфори, стенеха и псуваха живота и боговете си стотината роби, купени за гладиаторската школа в Капуа.

Сред тях, опрели гръб о гръб, седяха свити надве, без да намерят място за краката си, оковани с дървени букаи, Спартак и Дизатралис — и двамата одобрени при първия преглед от търговеца на човешката стока. Седяха и мълчаха: Дизатралис с обронена глава и Спартак до него с изпъчени гърди и вирнато чело, сякаш не жалък роб, а горд триумфатор.

При натоварването им на кораба един млад легионер — това беше Мециус Публиус Либеон — му пошепна в ухото:

— Саине уби префекта Алвио и взе медальона.

Спартак се извърна изумен.

— Не се чуди! — добави легионерът. — Веднъж ти пощади живота на баща ми… И моя…

И преди смаяният роб да го запита още нещо, римлянинът се мушна сред другите войници.

Затова сега, дори в робството, дори овързан като добиче за клане, Спартак усети как тържествува душата му. Анибаловата тайна беше изтръгната от ръцете на римлянина — дали самата Саине съзнаваше величието на своя подвиг? И неизмеримите му последици. Защото въоръжен с това всемогъщо оръжие, Рим би опустошил набързо целия свят, би стоварил светкавично железния си юмрук върху всички народи, които още се осмеляваха да му се противят.

Тази вест му бе вдъхнала вяра. И порив за живот, порив за борба. Сега вече той беше длъжен да оцелее и да се завърне в Медика. Длъжен беше заради Саине, още повече заради огъня на Анибал. Длъжен беше да поведе отново борбата срещу Рим, да опази свободата на Медика, за да възвърне свободата на всички роби и на всички заплашени от поробване.

Без да вдигне глава, Дизатралис промълви отчаян:

— Поне глътка вино да дадат! Поболях се, вярвай ми! Пияч като мен, и толкова време без капка вино…

Спартак поклати унило глава.

— Дават. На гладиаторите понякога дават…

При тези думи Дизатралис се изпъчи.

— Аз гладиатор не ставам! Не им ща и виното! Ще скоча в морето!

— Ако някой те пусне на палубата.

— А не може ли — промени решението си Дизатралис. — Не може ли да пренесем амфорите към левия борд, да се струпаме и ние върху тях. И да преобърнем кораба…

Спартак въздъхна.

— А защо е нужно това?

— За да умрем! Да не бъдем роби!

Тихо, почти беззвучно, Спартак запита:

— А какво значи роб?

Дизатралис се дръпна рязко. Побъркал ли се бе другарят му?

— Това, което съм аз! — изръмжа той разгневен от неуместния въпрос. — Това, което си и ти!

— Та аз не съм роб. Роб е само този, чиято душа е покорена; този, който се е примирил с участта си.

— Че кой пък се примирява?

— Истинският роб. А той може да бъде и консул. Като консулите на Сула, които му бяха по-послушни роби и от нас.

— В насилието човек или се примирява, или умира…

— Или се бори! — натърти Спартак. — Този, който още има огън да се бори, още е свободен.

Дизатралис сгърчи устни в горчива усмивка.

— Да не би ти сега да си свободен, приятелю? С тия букаи?

— Даже така, даже и с тях, с медния нашийник, с дамгата от нажеженото желязо. Тя, свободата, не е за ръцете и краката. Свободата е за духа.

— Хубави думи! Но от тях робската неволя не олеква. За себе си съм решил — по-добре смърт!

— По-добре смърт! — повтори неговите думи Спартак. — Та това е най-лесното! Да избягаш от борбата.

Слушал мълчаливо разговора им, робът, който се бе сврял в краката му, запита:

— А ти какво искаш?

Спартак вирна глава. Като пред бой очите му пак застрелкаха сините си мълнии.

— Чуйте, братя по участ! Чуйте всички! Ние нямаме право да умираме! Длъжни сме да живеем!

— Защо? Защо?

Повечето нещастници бяха спрели да стенат. Обърнали глави насам, те слушаха едновременно недоверчиво — и с надежда.

— Колко са робите в Римската държава? — запита сякаш не на място Спартак. Тия негови скокове на мисълта винаги объркваха противниците му.

— Отде да знам! — сопна се някой. — Да не съм ги броил?

— По-малко ли са от римляните?

— Къде-къде повече! — отвърна друг вместо запитания.

Спартак се обърна към него:

— Щом като са повече, какво би станало, ако се надигнеха с оръжие срещу Рим? Каква би станало, ако и плебеите се надигнеха срещу патрициите?

Плебеите, това бяха гладните тълпи на Рим, почти роби в родината си; това бяха легионерите му, които продаваха живота си за къшей хляб; това бяха селяните му, които затъваха в дългове.

Той пак се сети за Мециус Публиус Либеон, който му бе донесъл бодрата вест.

— Всеки плебей, всеки селянин, та и всеки легионер е наш вероятен съюзник в борбата срещу нашите и неговите господари. Злото — това са патрициите на Рим. Не беднотията му…

Всички мълчаха. Тая дързост не можеше да се побере в главите им. Най-сетне един се досети:

— Много пъти са се дигали, ама все напусто. Само са украсявали друмищата с кръстовете си.

— Много пъти още не значи винаги. Един път все ще успеят. Някога непокорната Пандора отключи забранената кутия и злините се разлетяха по света. Остана само надеждата. Тази надежда казва, че сега други непокорници трябва да изловят тия злини и да ги наврат обратно в кутията им.

— Хубаво приказваш — подметна насмешливо някой. — Вместо гладиатор трябвало да те купят за оратор във Форума…

Без да му отговори, Спартак продължи:

— Запомнете ми думите! Робите ще сринат Рим рано или късно. Робите и плебеите ще прогонят господарите. За този ден трябва да се опазим — когато и нашите десници ще дотрябват…

Дизатралис подметна през рамо:

— Ами ако и нас избият като другите?

Спартак помълча малко, преди да отговори.

— Ако загинем, тогава нашата кръв ще вдъхнови потомството ни за нови борби; тогава нашата саможертва ще бъде пример за подражание… Всичко в човека е смъртно — освен мисълта, освен вярата му…

Той се озърна.

— Прав ли съм?

Никой не отговори. Всички мълчаха, забили погледи в пода, възбудени, развълнувани от обнадеждаващите му думи, които вливаха сладост в измъчените им души — но невярващи, уплашени. Не им се щеше те да бъдат примерът. Искаха да живеят…

А корабът не спираше своя ход. Летеше, отнасяше ги далеч от родния бряг. Една подир друга изоставаха и чайките — последните нишки, които ги свързваха с родината.

Спартак седеше с широко отворени очи, загледан, но невиждащ през влажните корабни стени към север, към заснежените върхове на Орбел, към сгушеното в усойната му пазва светилище. И мислено виждаше влюбения поглед на една разплакана девойка, простряла към него ръце, в които му предлагаше запазената само за него сребърна плочка, заредена с нечувана мощ — с мощ, годна да срине непревземаемите стени, зад които се криеше Седмоглавият змей. И винаги, до края на живота си, той щеше да мечтае за тях, щеше да се стреми към тях. Щеше да громи римските легиони по всички бойни полета на Италия, щеше да води разбунтуваните роби от заснежените проходи на Алпите до бурния Месински пролив в напразен опит да ги измъкне от тая проклета страна на насилието, за да ги откара на изток към родната Тракия, към свободата. А там, набрал отново сили и нова бодрост, да ги хвърли в решителен пристъп срещу безпощадния железен паяк, що изсмукваше кръвта на целия свят… И не само срещу Рим. Много имаше да се оправя и в самата Медика. Вече всичко му беше ясно. Тракийските аристократи не бяха по-добри от патрициите; тракийските селяни не бяха по-добре от плебеите…

Веслата припляскваха равномерно, платната плющяха при всеки полъх на вятъра. Вслушан в техния шепот, сякаш слушаше прокобите на съдбата, Спартак стискаше устни с вкаменено лице.

Веслата не спираха. Отнасяха го безпощадно на запад — към страданията и славата, към поражението и безсмъртието, за да увековечат името му в оръфаните страници на историята.

КРАТКИ ПОЯСНЕНИЯ

Абола — наметало.

Аве — здравей (лат.).

Авгур — римски жрец, предсказател по полета на птиците.

Агриани — тракийско или пеонско племе по десния бряг на Струма.

Акинаке — тракийска кама.

Акропол — укрепена височина в старогръцки град.

Амфиполис — древен град между Струма и Места, дн. Неохори.

Анаитис — персийска богиня на плодоносните води.

Ангустиклавиум — туника, обшита с пурпур.

Андабат — гладиатор, който се бие, без да вижда.

Анибал — картагенски пълководец (около 247–183 г. пр.н.е.). Разбил римляните при Тразименското езеро (217 г.) и при Кана (216 г. пр.н.е.).

Анибалов прах — според някои хипотези взривно вещество, подобно на черния барут.

Аполония — древногръцки град на Бяло море близо до устието на Струма, различен от черноморската Аполония (Созопол).

Арес — древногръцки бог на войната, може би от тракийски произход. У римляните наричан Марс.

Артемида — древногръцка богиня на лова и целомъдрието.

Асклепий — древногръцки бог на медицината, може би от тракийски произход.

Атараксия — пълно душевно спокойствие.

Атаргатис — сирийска богиня на плодородието.

Атис — фригийски бог на загиващата и възраждаща се растителност.

Атриум — главна зала в дома.

Ахилесова пета — уязвимо място.

Базилевс — в древността военачалник, съдия и жрец.

Бакхус — римското название на Дионис.

Балиста — бойна машина за мятане на камъни.

Баритус — боен вик.

Бендида — тракийска богиня на лова и плодородието, отъждествявана с Артемида.

Бесапара — тракийско селище в дн. Пазарджишко, главен град на бесите.

Беси — тракийско племе по горното течение на Марица.

Бизантион — древното име на Цариград, основан от тракиеца Бизас.

Брити — келтски племена в Британия.

Вакханка — почитателка на Бакхус-Дионис, изпаднала в екстаз.

Варвари — пренебрежително название, давано от гърците и римляните на съседите им.

Велити — лека римска пехота.

Веста — дъщеря на Сатурн, богиня на домашното огнище.

Весталка — жрица на Веста, която поддържа вечния огън в храма.

Вологез — Дионисов жрец на бесите, повел борба срещу Рим. Тук става дума за негов предшественик.

Вътрешно море — Средиземно море.

Галера — дървен гребен кораб.

Гали — римско название на келтските племена, населяващи Галия.

Галия — област, обхващаща Франция и Северна Италия.

Гети — тракийско племе, населявало Добруджа и Изт. Румъния.

Гладиатори — роби, обучени за въоръжена борба помежду им или със зверове.

Гномон — стрелка на слънчев часовник.

Гракхи — Тибериус и Гайус, народни трибуни с демократични прояви.

Даки — родствено на траките племе, населяващо днешна Румъния.

Данайци — според Омир събирателно име за всички гърци.

Дарий I Хистапс — персийски цар, разбит от гърците при Маратон.

Декуманска порта — вратата на римския лагер до десета кохорта.

Делфи — древногръцко светилище на Аполон с прочут оракул.

Дентелети — тракийско племе в сегашна Западна България.

Дентелетика — страната на дентелетите.

Десудаба — тракийско селище, около град Сандански.

Децимация — наказване със смърт всеки десети човек.

Джерман — тракийски бог на топлите минерални води.

Дионис — древногръцки бог на плодородието, заимствуван от траките.

Дионисии — празненства в чест на Дионис, от които води началото си древногръцкият театър. Римляните ги наричали Вакханалии. Днес това понятие изразява разпуснати пиршества.

Доберус — сегашният град Дебър.

Дорийци — едни от основните древногръцки племенни съюзи.

Донакс — тракийското название на Рила.

Дулциарция — римска сладкарница.

Евридика — нимфа, жена на Орфей, ухапана от змия.

Еней — според митологията троянски герой, родоначалник на римляните.

Еринии — древногръцки богини на отмъщението, крилати жени с коси от змии.

Ескулап — римското име на Асклепий.

Залмокс (Салмокс) — главно божество на северните траки и даките.

Зейра — тракийско наметало с гугла, оцветено на ярки ивици.

Изида — египетска богиня на майчинството и плодородието.

Илирийци — родствени на траките племена.

Илирия — древна област по източното крайбрежие на Адриатическо море.

Имплувиум — непокрит четвъртит двор в средата на римска къща.

Индийска сол — калиева селитра в природно състояние.

Календа — първият ден на месеца.

Капител — горната част на колоната.

Капитолиум — главният храм на Юпитер в Рим върху един от седемте хълма.

Келти — древни племена, населяващи Западна Европа. В III в. пр.н.е. основали келтско царство в Тракия. Римляните ги наричали гали.

Киликия — древна област в Югоизточна Мала Азия.

Конклав — стая.

Консул — в древния Рим най-висш граждански и военен сановник.

Контубернал — принадлежащ към свитата, адютант.

Кохорта — поделение на римската пехота, 1/10 от легиона, около 600 войници.

Ктисти — съвършени, тракийска секта на отшелници вегетарианци.

Купидон — римското име на Ерос, бог на любовта, крилато момченце с лък и стрели.

Лари — богове, покровители на къщата.

Легион — голяма бойна единица в римската армия, състои се от 10 кохорти, 30 манипули и 60 центурии, 4200–6000 души.

Лееи — илирийско племе.

Лета — Река в подземния свят, от която пиели сенките на умрелите, за да забравят земния си живот.

Либия — територията на днешна Либия, в древността заселена със скитнически племена.

Лизимах — военачалник на Александър Македонски.

Ликвеатор — гладиатор с ласо и тризъбец.

Лорарии — надзиратели на роби, които ги бият.

Магадида — триъгълен струнен инструмент, на който се свири с две ръце.

Македония — древна робовладелска държава в сегашна Северна Гърция, населена с племена, родствени на гърците и траките.

Манипула — малка самостоятелна бойна единица, 1/3 от кохортата.

Марс — син на Юпитер и Юнона, бог на войната, баща на Ромул.

Матер Магна Деум Кибела — Великата Майка на Боговете Кибела, главна фригийска богиня.

Махайра — къс извит тракийски меч.

Меди — тракийско племе, населявало средното течение на Струма.

Медика — страната на медите.

Менада — на гръцки „беснееща“, равнозначно на вакханка.

Месия — в юдаизма изпратен от бога Спасител да въдвори на земята Царството небесно.

Миопарона — малък пиратски кораб, миши кораб.

Мирмилон — гладиатор, въоръжен с меч, щит и шлем.

Митра — древен персийски бог на светлината и правдата.

Неаполис — древно име на днешния град Кавала.

Небрида — наметка на вакханка от сърнешка кожа.

Немезида — гръцка богиня на съдбата.

Нестос — тракийско название на р. Места.

Нимфи — богини на изворите, от тях произхождат музите.

Нобил — благородник (лат.).

Одоманти — тракийско племе по долното течение на Струма.

Одриси — тракийско племе по долното течение на река Марица, създало най-силна тракийска държава.

Орбел — тракийско название на Пирин.

Оргия — свещенодействие, сегашно значение — разпуснато пиршество.

Орфей — прочут тракийски певец, син на Аполон и музата Калиопа.

Палисада — ограда от набити в земята греди.

Пангей — днес планината Пърнар даг.

Пандора — митологична жена, на която Зевс подарил за сватбата кутия, в която били заключени всички злини. От любопитство тя я отворила и злините се разлетели.

Парки — богини на съдбата — Клото, Лахесис и Атропос.

Патриций — римски благородник.

Педагог — в древността роб, който води сина на господаря си на училище.

Пела — столица на Древна Македония, с. Апостол, Енидже, Вардарско.

Пелта — малък кръгъл щит, отначало от опъната кожа върху оплетени пръчки.

Пенати — домашни божества покровители на семейството и държавата.

Пеплум — широка гръцка женска дреха.

Перистил — обкръжен с колони двор на римска къща.

Питагор — древногръцки философ идеалист, вярвал в безсмъртието.

Пития — жрица предсказателка в Делфи.

Платон — древногръцки философ.

Плебеи (плебс) — римско простолюдие.

Понт — римското название на Черно море, царството на Митридат.

Претекста — тога, обшита с пурпур на магистрат.

Претор — висше длъжностно лице след консула.

Преториум — в случая главния площад в римски лагер с палатката на пълководеца.

Проскрипция — списък на обявени извън закона лица.

Резос — тракийско название със значение на базилевс.

Рециарий — гладиатор, въоръжен с мрежа и тризъбец.

Речитатив — вид пеене, близко до декламацията.

Ритон — античен съд за вино във форма на рог или животинска глава.

Рома — римското название на Рим.

Ромфея — тракийски дълъг двуостър меч, служел и за метателното копие.

Сабини (сабиняни) — едно от най-старите племена в Италия, съседи на латиняните.

Салве — здравей (лат.)

Самнити — древно племе в Средна Италия.

Сатир — горско божество с кози крака.

Сатри — тракийско племе, обитаващо територията между Струма и Места.

Сатурн — староиталийски бог на земеделието, през неговото царуване бил Златният век.

Сатурналии — празник в чест на Сатурн, 17–23 декември.

Сбелсурд — главно божество на дентелетите, отъждествявано със Залмокс.

Секутор — гладиатор с меч, щит и шлем, противник на рециария.

Семела — тракийска богиня на земята, майка на Дионис.

Сенат — съвет на старейшините в Рим.

Серди — тракийско племе в Софийско поле.

Сердика — страната на сердите и селище на мястото на днешна София.

Сестерция — малка сребърна монета, равна на 4 аса.

Синти — племе, населяващо областта Синтия.

Синтия — страната на синтите, вероятно в днешно Петричко.

Сиринга — нимфа, превърната в тръстика; флейта.

Ситалк — резос на тракийското племе одриси, създал могъща държава.

Скаптопара — тракийско селище до днешния Благоевград.

Скития — древна област между р. Дон и Дунав, населена със скити.

Скодриски — келтско племе по р. Морава.

Скомброс — тракийско название на Витоша.

Смалт — оцветено стъкло.

Стикс — река в подземното царство, вледеняваща всичко.

Стило — калем, желязно острие за писане.

Стоик — привърженик на учението стоицизъм, устойчив в изпитанията.

Стола — дълга гръцка женска дреха, дреха на флейтист.

Стримон — тракийско название на р. Струма; Стримон, син на Арес, удавил се в същата река.

Таблинум — стаята между перистила и атриума в римска къща.

Талант — гръцка мярка за тегло 25–26 кг.

Тартар — място за наказания в подземния свят.

Тевтони — германско племе.

Терма — древното име на Солун.

Термополии — кръчми, където се продавали топли напитки.

Тирс — жезъл с борова шишарка.

Тога — връхна дреха на римляните.

Тосканци — племе в Средна Италия.

Траки — племена от индоевропейски произход, населяващи главно сегашните български земи, споменати за пръв път от Омир.

Трап — мостчето, свързващо кораба с кея.

Тракийски конник (Херос) — бог на лова, плодородието, живота и смъртта, всебог, послужил за основа на Свети Георги.

Трибали — мизийско племе, населяващо областта от Ниш до Дунав.

Трибун — висш администратор; висш офицер — във всеки легион по 6 трибуна; в случая трибун на кохортата е командирът на първата кохорта в легиона.

Триклиниум — канапе за лягане, в случая трапезария.

Трирема — галера с три реда весла.

Тур — изчезнал вид диво говедо.

Умбри — древно племе в Средна Италия.

Фавн — митичен цар на Лациум, впоследствие почитан като горски бог.

Фаланга — тактическа единица в древногръцката армия, усъвършенствувана от Филип II Македонски.

Фалери — металически украшения върху бронята на римски войник, знак за бойно отличие.

Филип IV — македонският цар, при който римляните покоряват Македония.

Фортуна — римска богиня на съдбата.

Форум — градски площад; търговски, политически и съдебен център.

Фриз — част от сградата над колоните, обикновено украсена с барелефи.

Фронтон — най-горната триъгълна част от фасадата на сграда.

Фурия — римска богиня на отмъщението.

Халдейци — древни семитски племена в Месопотамия.

Хедонисти — изповядващи учението, че удоволствието е висше благо.

Хемус — тракийско название на Стара планина.

Херакъл — наречен от римляните Херкулес, митичен герой с изключителна сила.

Херодот — първият древногръцки историк, наречен Баща на историята.

Хетера — в Древна Гърция жена от висшето общество, която води разпуснат живот.

Хефест — гръцки бог на огъня и покровител на ковачите, съпруг на Афродита; в Рим отъждествен с Вулкан.

Хидрия — съд за вода, подобен на стомна с три дръжки.

Химера — огнедишащо чудовище, смесица от лъв, коза и дракон.

Хитон — древногръцка дреха.

Хламида — древногръцко наметало.

Хумералия — металическа презрамка на бронята.

Центурион — стотник в римската армия.

Центурия — римска бойна част, състояща се от сто легионера, ½ манипула.

Ямбадула — женска богиня, посредница между хората и Залмокс.

Ямфорина — столица на медите с неустановено местоположение, вероятно около Разлог или Банско.

Янус — римски бог с две лица, бог на вратите, на всяко начало и край.

Издание:

Петър Бобев. Гладиаторът

Роман за юноши

Редактор: Рашко Сугарев

Художник: Ани Бобева

Художествен редактор: Гичо Гичев

Технически редактор: Цветанка Николова

Коректор: Златинка Дукова

Редакционна колегия: Анастас Стоянов, Георги Атанасов, Димитър Яръмов, Кирил Назъров, Константин Площаков, Кирил Топалов и Неда Антонова

Формат 60×84/16. ЛГ-У11/65б. Тираж 40135 екз. Дадена за печат на 1.VII.1988 г. Подписана за печат на 14.XI.1987 г. Печатни коли 17. Издателски коли 15,861. УИК 13,274. Издателска поръчка №58. Техническа поръчка № 81 138. Код 24/95373/6257-1-88. Цена 1,31 лв.

Военно издателство, София, 1988

Печатница на Военното издателство, София, 1988

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Първа част

По волята на Сбелсурд

Жрицата на Дионис

Префектът се забавлява

Жертвоприношението

Смъртта на първожреца

В двореца на Мокапор

Господарите на света

Римският мир

Анибаловият огън

По времето на Сатурналиите

Втора част

Бунтът на робите

Децимацията

Последното му злодеяние

Оргията на Дионис

Отмъщението на гладиатора

Признателността на ктиста

Прокобен сън

Сбъднато предсказание

Пътят към безсмъртието

Кратки пояснения

Допълнителна информация

Заслуги